Andrius Užkalnis

Anglija:

apie tuos žmones

ir jų salį

Turinys

Įžanga 6

Ašara lietuvio aky: Anglija, ką tu veiki? 10

Anglo namai - tvirtovė, bet labai maža 18

Šeima ir vaikai: keista meilė 30

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka) 40

Mokslas nespecialistų šalyje 48

Pasipūtėliai, snobai ir šlykštukai 62

Karalystė ir tradicija 72

Anglai prie vairo ir kitoks transportas 88

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė 100

Užsienietis Anglijoje: jo darbas ir pareigos 112

Kas yra teisingumas 118

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas 126

Anglų virtuvės nėra, bet dėmesys maistui didelis 136

Velnio lašai ūkanų šalyje, arba anglas ir alkoholis 146

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas 164

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra 176

Nusikaltimas ir bausmė 190

Škotija - tikrai ne Anglija 198

Kas lietuvį erzina Anglijoje 208

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės:

kuo vertėtų pasimėgauti 220

Įžanga

Apie Angliją sugalvojau parašyti todėl, kad mums ši šalis, nors dėl dešimčių tūkstančių lietuvių ir artima, dvasiškai vis dėlto yra labai toli.

Lietuvoje Angliją mažai kas myli, o supranta ją dar mažiau kas; šioje šalyje gyvenantys lietuviai į ją dažnai žiūri kaip į keistą, nemylimą ir nemylinčią pamotę, laikinus namus.

Anglijos keistybės, nesuprantami dalykai, anglų įpročiai ir papročiai lietuviams yra priežastis šią šalį pašiepti, piktintis ja ar dar kartą sau patiems įrodyti, kad tai - kvailių šalis, nesusipratimas, nesąmonė

Lietuviai su Anglija susipažino atsitiktinai, pavilioti arba bevizio re-

žimo ankstyvais nepriklausomybės laikais, arba prieglobsčio prašytojų

pašalpų, arba gerų galimybių dirbti ir užsidirbti.

Pirmoji pažintis kartais peraugdavo į artimesnę draugystę. Paskui draugiški jausmai kai kada net leisdavo šalį pažinti nuodugniau ir per-manyti jos sistemą, jos veikimą, net įminti kai kurias jos paslaptis. Tačiau nesmalsiam, praktiškam, konservatyviam valstiečio protui retai rūpi, kodėl tie žmonės kitokie nei mes, kodėl jų namai nepanašus į mūsiškius ir kodėl jie vaikus auklėja kitaip, nei įpratę mes.

Toks žmogus linkęs žiūrėti, bet ne stebėti; o jei ką atsitiktinai pastebi, tai retai varginasi įsiminti ir, maža to, suprasti. Kodėl skaidrus alkoholinis gėrimas džinas geriamas su tonikų ir kodėl tas pats džinas yra kadagių skonio?2

Iš kur tokia medicina, kad visi laukia eilėse, kad gydytojas niekad neaplanko namie, o vyriausybė stengiasi, jog kuo daugiau žmonių

gydytųsi patys: pasitarę su vaistininku, galbūt telefonu paskambinę 1 „Nesąmonė" - mėgstamiausias, universalus lietuvio vartojamas žodis užsieniuose. Jo užtenka viskam, ką mato ir girdi aplinkui, ką sužino, apibūdinti. Si knyga bandys paaiš-

kinti tuos dalykus, kurie mums atrodo kaip nesąmonės.

2 Knygų apie Serloką Holmsą vertimuose į rusų kalbą ir džinas, ir viskis buvo „degtinė" - matyt, kad skaitytojas nesivargintų ir neprisirinktų nereikalingų minčių apie alkoholinių gėrimų įvairovę.

kokiai nors medicinos seseriai arba, dar geriau, apie ligos simptomus pasiskaitę internete?3

Viskas turi savo priežastis. Ne be priežasties Škotijos viskis dažnai kvepia durpių dūmais (todėl, kad miežiai buvo džiovinami ant degančių

durpių, bet yra priežastis ir to, kodėl jis buvo verdamas atokiose salose, kur kurui tik durpių ir tegalima rasti).

Taip pat yra priežasčių, kodėl anglai atostogauja tam tikrose šalyse, o kitas ignoruoja.

Be priežasties neatsirado ir atskiri šalto bei karšto vandens čiaupai Anglijos vonios kambariuose — amžina užsieniečių juokinimo tema.4

Aš noriu, kad žmonės pirmiausia pastebėtų reiškinius, o paskui, pasišaipę, pasistengtų suprasti prie^astis^ nes tik taip ateina supratimas, o kartu su juo - ir šeimininko pojūtis. Kai perprantate šalį, tampate jos šeimininku: nors, be abejo, nebūdamas pilietis nerinksite jos valdžios, bet permanęs šalies „veikimo mechanizmą", pasijusite nebesąs jai svetimas.

Be šito supratimo nebus nieko. Be jo nebus naudos ir iš žinių. Daug svarbiau ne faktų ir datų prisirinkti, bet atsekti, kodėl yra taip, kaip yra, kokios to priežastys, kaip žmonės tampa tokie, kokius juos matome šiandien, ir kas sukuria jų įpročius.

Noras tai sužinoti - įgūdis visam gyvenimui. Smalsumas ir bandymas suprasti „kodėl" yra įprotis, naudingas ne tik žurnalistui, tardytojui ar rašytojui: jis padės kiekvienam, nes lengviau keliauti ne tam, kas atmintinai žino visus kelius, o tam, kuris moka naudotis žemėlapiu.

Čia kaip toj patarlėj: užuot padovanojus žmogui žuvį, verčiau iš-

mokyti jį žvejoti - juk taip jis bus sotus ne vieną vakarą, o visą likusį

gyvenimą.

3 Gera i prisimenu , ka d prie š dv i tris dešimti s m e t ų Lietuvoj e kai p baisiausi a savival ė i r t a m s u m o apraiška b u v o s m e r k i a m a „ s a v i g y d a " - kai ligonis pats b a n d o pasirinkti vaistus ir lengvos negalės g y d y m o b ū d ą , pats suprasti savo s i m p t o m u s ir netrukdyti gydytojo.

Anglijoje toks ligonis - idealus N a c i o n a l i n ė s sveikatos a p s a u g o s tarnybos klientas.

4 Čiaupa i b ū d a v o atskiriami , ne s tekanti s v a n d e n t i e k i o v a n d u o i r pašildyta s be i rezer -

vuare l a i k o m a s karštas v a n d u o higienos požiūriu laikyti nelygiaverčiais.

Kas ši knyga nėra?

Tai ne krūvon surinktos rekomendacijos apie tai, kaip susirasti darbą, kokio atlyginimo tikėtis ir kokių apgavysčių saugotis. Aš bandžiau tik papasakoti, kuo Anglija lietuvį stebina, džiugina ir liūdina, nes esu įsitikinęs, kad ir pusantro dešimtmečio išgyvenęs nebe Lietuvoje dar prisimenu, kas lietuviui keista, džiugu ir nesuprantama.

Cia nebus parašyta, kur parduodami pigiausi bilietai iš Lietuvos į

Angliją, kur prie Londono nusipirkti pigiausios juodos duonos ir šaldytų cepelinų (arba didžkukulių — bet ar kas nors namie tikrai juos taip vadina?..).5 Bet apie tai, kaip lietuvis gali tikėtis atgaivinu sielą ūkanotoje saloje, čia kai kas bus.

Nerasite ir nuobodžios istorinės studijos, kur vienas po kito vardija-mi karaliai, mūšiai ir dvaro intrigos. Bet praeitis čia minima, nes be jos sunku suprasti, kodėl indų virtuvė anglui nebėra užsienietiška, bet yra svetima indui. Tik praeitis paaiškins, kas yra vadinamasis terasinis namas (jis nesusijęs su tuo, kas Lietuvoje vadinama terasa) ir kodėl Anglijoje labai daug kur gyventojams nėra vietos statyti automobiliams.

Tai nebus ir mano gyvenimo Anglijoje istorija (čia išgyvenau daugiau nei trečdalį savo dienų, o sąmoningas ir protingas gyvenimas tikriausiai ir praėjo būtent čia), bet, kaip ir daugumoje mano rašymų, viskas vaizduojama per mano supratimą, mano patirtį ir pagal tai, ką man primena pamatytas dalykas. Asmeniškumas ir subjektyvumas daug ką atstumia, bet, tikiuosi, kai kam ir patiks.

Si knyga nėra ir turistinis vadovas po Angliją, nes čia nenurodyta, kada veikia muziejai ir kiek kainuoja bilietai: bet turistams ją perskaityti vis tiek bus sveika. Galbūt sužinosite ką nors naujo, tačiau svarbiausia -

gal pabandysite į šią šalį pažvelgti kitaip negu ligi šiol arba dar kartą pagalvosite apie jau žinomus dalykus.

5 Vis i lietuvi o g o m u r i u i mieliaus i skanėsta i ja u senia i p a r d u o d a m i lietuviškos e p a r d u o -

tuvėse, kurių d a u g y b ė ne tik L o n d o n e , bet ir provincijoje. P a r d u o t u v i ų savininkai dažnai nė nežino, kur ta Lietuva yra: jie tiesiog kaip naują rinką atrado „etninį svarą", t. y. užsieniečių pirkėjų a t n e š a m ą pinigą.

Ašara lietuvio aky:

Anglija, ką tu

veiki?

Kodėl apskritai turiu rašyti apie Angliją?

Ar dar negana knygų apie šią šalį, ant kurių viršelių - raudoni dviaukš-

čiai autobusai, tokios pat raudonos aukštos pašto dėžės (ne ant sienos prikabintos, o į žemę įkastos, kaip stori stulpai), dar policininkai aukštais šalmais ir senos aludės iškaba?

Ar dar nepakankamai prirašyta apie angliško būdo paslaptis, apie tylinčius ir nedraugiškus keistuolius, geriančius arbatą su pienu ir labiau nei vaikus mylinčius šunis?

Galbūt knygų apie tai ir pakanka, bet lietuviui - tam tikrajam vidutiniam lietuviui, sapnuojančiam krepšinį, nemylinčiam kelių policijos ir nemėgstančiam nieko labiau už poilsį su alumi ir kepta mėsa prie ežero - ligi šiol jų buvo skirta labai nedaug.

Daugiausia ligi šiol lietuvis yra maitinamas, ir pats noriai minta, tary-binio raugo pasakomis apie Londoną (iš tų pačių rusiškų, tik į lietuvių

kalbą išverstų anglų kalbos vadovėlių, iš kurių kadaise Salomėjos Nėries mokykloje mokiausi ir pats6).

Iš tų knygelių atėjo visos kvailystės apie tai, kaip anglai neva bet kurį

pašnekesį pradeda kalbomis apie orą, ir apie tai, kaip neva Haid Parko (.Hyde Park) kampe Londone nuolatos renkasi savamoksliai oratoriai, ir jiems kalbėti esą galima bet ką, tik ne apie karalienę.7

Dėl tų knygelių poveikio ir šiandien vyresni Lietuvos žmonės nusi-mena, kad atvykusi į Vilnių karalienė nedėvi šermuonėlių mantijos. O

6 T ų vadovėli ų autoria i kažkodė l dažniausia i b u v o a r m ė n i š k o m i s p a v a r d ė m i s ; b u v o kal -

b a m a apie M a s k v o s vadovėlių leidyklose š e š t a j a m e - s e p t i n t a j a m e d e š i m t m e t y j e siautusią

„ a r m ė n ų anglistų m a f i j ą " .

7 A p i e or ą angla i kartai s u ž s i m e n a , be t d a u g dažnia u kalb a api e e i s m o spūstis . K a i dėl Haid Parko k a m p o , pirmiausia, ten g a l i m a kalbėti tą patį kaip ir kitur (policija kartais p a t r a m d o keikūnus), antra, „kalbėtojų k a m p ų " yra ir L o n d o n e , ir kituose miestuose.

N e l a b a i kas eina jų klausytis, v i s u o m e n ė s n u o m o n e , jie yra ne d a u g i a u nei ekscentrikai.

šermuonėlių8 mantija, iškilmingiausias iš visų karališkų apdarų, puoštas juodomis šių žvėrelių uodegomis, dėvimas tik dviem progomis: po naujojo monarcho karūnavimo Vestminsterio vienuolyne ir per parlamento atidarymą.

Prie tų pasakų šiandien priplaktos saldžiarūgštės istorijos, mėgstamos blizgiųjų žurnalų ir pilkų laikraščių, apie sėkmingai nutekėjusias lietuvaites ir ne taip sėkmingai salotas skinančius Gedą ir Mindaugą, kuriuos apgaudinėja darbdavio agentas, vardu Igariokas.

Taip ir išėjo, kad dabar lietuviai, galvodami apie Angliją, blaškosi tarp dviejų jausmų - neapibrėžtos romantikos, daugiausia susijusios su rusiškais filmais apie Serloką Holmsą9, ir karčios pagiežos, kad ta Anglija ne tokia kaip Lietuva.

Niekur kitur žemyninėje Europoje10 mūsų žmogus nesijaučia ir niekada nesijautė toks svetimas nei varydamas senus automobilius iš Vokietijos, nei skindamas braškes Suomijoje, nei gaudydamas saulės spindulius Ispanijos paplūdimiuose, nei sielvartaudamas dėl pavogtos piniginės Neapolyje. Jo širdžiai svetimiausia - Anglija.

Ir vis dėlto Anglija dešimtims tūkstančių tapo namais - nemylimais, nervinančiais namais.

Lietuvis čia gyvena kaip studentas, į kitą miestą atsikraustęs mokytis ir gyventi pas tolimus gimines - lyg ir neblogai, bet viskas ne taip, giminaičiai keisti ir viską daro savaip. Tegul patogu, tegul šilta, tegul net ir maistas skalsesnis, betgi viskas kitaip, įpročiai kitokie, viskas ne kaip „pas žmones".

8 Šermuonėliai, į kiaunes panašūs plėšrūnai, gyvena daugelyje šalių Siaurės Amerikoje ir Azijoje. Žiemą jų kailis baltas, tik uodegėlė juoda. Karalienės mantiją puošia šermuonėlių

kailiai, atvežti iš Kanados.

9 Tikriausiai viena šių rusų filmų populiarumo Baltijos šalyse priežasčių yra tai, kad jie čia buvo nufilmuoti. Talino ir Rygos senamiesčiai, žinoma, nė iš tolo nepanašūs į Londono gatves, tačiau tarybiniam žiūrovui tiko.

10 Arba tiesiog Europoje: anglai savęs europiečiais nelaiko. Kai kurie škotai ir velsiečiai, Europoje matydami užuovėją nuo anglų dominavimo, kartais apie ją atsiliepia šilčiau, bet vidutinis šių salų gyventojas gerų jausmų Europos projektui nejaučia.

12

Aiara lietuvio aky: Anglija, ką tu veiki f

Nauja Lietuvos draugystė su ūkanotuoju Albionu prasidėjo anksti ir baigėsi greitu apsipykimu. Didžioji Britanija buvo viena pirmųjų valstybių, kuri dešimtojo dešimtmečio pradžioje Lietuvos piliečiams leido atvykti be vizų — ir į Londoną pradėjo plūsti tiek keliautojai, tiek senų

automobilių varytojai, tiek susiruošusieji dirbti nelegaliai.11

Dabar gal jau daug kas pamiršo, bet tuomet iš Britanijos buvo šluote šluojami rusiški automobiliai, kažkada kaip pigiausia nauja mašina čia guviai eksportuoti iš Tarybų Sąjungos (tiesa, juokaudavo anglai, užpakalinis stiklas būtinai turi būti šildomas, kad smagiau būtų stumti žiemą, kai sugenda variklis). Automobiliai, Anglijos keliuose nudrožti ir čia pardavinėti pasakiškai pigiai, keliavo atgal Rytų Europon - tiesa, su vairu dešinėje pusėje. Todėl parsivežus dar reikėdavo perkelti vairą ir pedalus - bet verslas vis tiek buvo gana pelningas.

Lietuvaičiai ir lietuvaitės, keliavę tų automobilių, pirko bilietus ir skrido į Londoną, ir čia šokdavo pirmoji pikta kibirkštis.

Lėktuvai iš Vilniaus tuomet skraidydavo į Hytrou (Heathron) oro uostą - svarbiausią ir didžiausią iš penkių sostinės oro uostų.12 Tuomet dar gyvavusios ir valstybės nuosavybe buvusios „Lietuvos avialinijos"13

teisę kasdien leistis Hytrou ankstyvaisiais nepriklausomybės metais kaip dovaną ir geros valios ženklą gavo iš Britanijos vyriausybės.

Hytrou — daugiausia keleivių pasaulyje priimantis tarptautinis oro uostas, kuriame visos pakilimo ir nusileidimo vietos išdalytos ir kuriame naujai oro bendrovei gauti vietelę taip pat sunku, kaip niekam nežinomam statybininkui iš provincijos tikėtis sklypo dideliam namui Vilniaus Senamiestyje. Tačiau Britanijos konservatorių vyriausybėje tuomet buvo keli ministrai, protėvių ryšiais susiję su Lietuva arba šiaip 11 Daugelis Lietuvos žmonių nustemba sužinoję, kad Didžioji Britanija (kaip ir Airija) nepriklauso Šengeno zonai: ši Europos Sąjungos valstybė nėra panaikinusi pasienio kontrolės su kitomis ES valstybėmis.

12 Be karinių, smulkių sportinių ar aptarnaujančių tik mažus lėktuvėlius oro uostų, re-guliarius reisus priima penki Londono oro uostai: Heathmv, Gahvick,, Stansted,, Luton ir

ljondon City.

13 „flyLAL - Lithuanian Airlines" bankrutavo 2009 m. sausį.

13

Aiara lietuvio aky: Anglija, ką tu veiki f

jautę šiltus jausmus mūsų kraštui, ir po neformalių pašnekesių „Lietuvos avialinijos" gavo teisę leistis šiame nušiurusiame, tačiau garsiame ir svečiams bei londoniečiams patogiausiame oro uoste (tik neseniai pastatytas 5-asis terminalas, vienas didžiausių statinių Europoje, spindi kaip naujas pinigas; visa kita nušiurę baisiau nei nuspardytas ir nepri-

žiūrėtas seniūnijos pastatas, tik parduotuvės terminalo viduje tviska ir vilioja pirkėjus).

Paskui „Lietuvos avialinijos" teisę skraidyti į Hytrou pardavė kitiems: taip gautais keliais milijonais vieną kartą užkaišė amžinai nuostolingą įmonės balansą, bet visiems laikams prarado garbingą vietą nors pa-vargusiame ir ankštame, bet svarbiausiame Londono atvykimo taške.

Taip girtuokliai pardavinėja iš tėvų paveldėtus sidabrinius stalo įrankius, šeimos relikvijas - kad nusipirktų puslitrį karčiosios.

Taigi lietuviai atskrisdavo į Hytrou — o čia laukdavo imigracijos kontrolė (dažnai mūsų keliautojų „muitininkais" vadinama; tai taip pat neteisinga kaip batsiuvį vadinti virėju; niekada nepavargsiu aiškinti, kad muitininkai tikrina krepšius, o imigracijos pareigūnai - žmones, prisimink tai, skaitytojau, ir tu).

Kad buvo atsisakyta vizų, dar nereiškė, jog buvo panaikinta kontrolė, ir pareigūnai kiekvieno atvykstančioj o klausinėdavo, ko šis atvykęs ir kiek ketinąs svečiuotis. Lietuviai širsdavo, siųsdavo, piktindavosi, taš-

kydamiesi baisiomis istorijomis apie „žeminančius tardymus", ir rašė

skundus į Britanijos ambasadą Vilniuje.

Dorų keliautojų pasipiktinimą buvo galima suprasti ir juos dėl jo užjausti. Bet kas iš to: kiekvienam tikram keliautojui teko bent keli varguoliai, be gėdos ir sarmatos melavę norintys Londoną apžiūrėti, kai ant kaktos buvo parašyta, jog atvykę dirbti. Nors dirbti Lietuvos piliečiams tuomet nebuvo leidžiama — tokią teisę turėjo tik gavusieji darbo leidimus.

Taigi lietuviai apsimesdavo turistais ir vaidindavo taip prastai, kad patikėti jais galėjo nebent jų pačių motinos.

14

Aiara lietuvio aky: Anglija, ką tu veiki f

Imigracijos pareigūnai pavargę klausėsi tų pačių prastai išmoktų

lietuvių keliautojų melagysčių apie tai, kaip bus lankomas Haid Parkas, Big Benas ir Dauning Strytas, kai ką varė atgal į lėktuvą, bet daug ką vis dėlto į šalį ir įsileido.

Daugumai tautiečių po tokio sutikimo pasiliko įžeistos savimeilės ir apspjautos garbės įspūdis („mumis14 laiko blogiau už gyvulius"). Lietuviai nežinojo, kad panašiai buvo ir dabar yra klausinėjami ir atvykėliai iš Australijos, JAV ar Japonijos, ypač jauni ir nepanašūs į apsirūpinusius turistus.

Teisybės dėlei turiu pasakyti, kad siaubai ir žeminimai vis dėlto turbūt labiau slypėjo galvose negu tikrovėje. Per devynerius metus - nuo tada, kai atvykau į Britaniją, iki tada, kai Lietuva 2004 metais įstojo į

Europos Sąjungą ir jos piliečius oro uostuose nustojo kalbinti imigracijos pareigūnai — mano šeimą aplankė dešimtys draugų, pažįstamų ir giminaičių, ir nė vienas jų su pažeminimu ir kliūtimis sakė nesusidūręs.

Bet gal tiesiog mano pažįstami gimę po laiminga žvaigžde.

Paskui buvo dar viena banga - prieglobsčio prašytojai, save „prisidavėliais" vadinę.15 Britanija, šimtmečius mėgusi ir globojusi saviškius keistuolius ir nepritapėlius, nuo seno buvo labai atvira ir pabėgėliams, tremtiniams ar kitokiems persekiojamiesiems iš viso pasaulio. Juo labiau kad didelė to viso pasaulio dalis buvo imperijos valdos, esamos ar buvusios, tad ir atsakomybę lyg ir reikėjo prisiimti (žinoma, už lietuvių

vargus atsakomybės anglams neprisiųsi, bet vargdieniai iš gintaro krašto irgi buvo išklausomi).

Daug metų Londonas buvo puiki priebėga nevengiantiems nors kiek pameluoti, ir tūkstančiai lietuvių pasiekė olimpines šio sporto aukštumas, kol netrukus prieš Europos Sąjungos plėtrą britams baigėsi 14 Taisyklingai lietuviškai būtų „mus", tačiau visą vaikystę girdėjau sakant „tada jumi ateikit pas mumis". Taip kalbėjo ir daugelis į Londoną atvykusių lietuvių.

15 Terminas niekada nebuvo oficialus, tačiau kitokio žodžio prieglobsčio prašytojai niekada nevartodavo. Kitaip nei kai kas mano, „prisidavėlis" tėvynės neišsižadėdavo: jis, apsimetęs nuskriausta politinės sistemos auka, ją tik apšmeiždavo.

15

Aiara lietuvio aky: Anglija, ką tu veiki f

kantrybė ir buvo sugriauta, galima sakyti, visa pabėgėlių globos bei rėmimo sistema.

Pabėgėlių yra ir dabar, ir kai kas tikriausiai sistemą dar numelžia, bet ano pasakiško imigracijos avinėlio purtymo nebeliko.

Anuomet Britanijoje „prisidavėlių" žaidimas buvo tikra loterija be pralaimėjusiųjų (kentėjo tik šios šalies mokesčių mokėtojai): lietuviui -

ar bet kokiam kitam užsieniečiui - užtekdavo atvažiavus „paprašyti prieglobsčio" ir suregzti kokią nors istoriją apie persekiojimą tėvynėje.

Istorijos tikrumas ir įtikinamumas nebuvo joks kriterijus (prieglobs-

čio vis viena niekas negaudavo), tereikėjo papasakoti ką nors, nes imigracijos pareigūnas visą pasakojimą tegalėdavo užrašyti ir persiųsti bylą tolyn.

Ir broliai „prisidavėliai" pasakodavo - ne apie baltą sniego pūgą ir ne apie saulės nukirptas kasas, bet kas apie Algirdo Brazausko, kas apie Vytauto Landsbergio „smogikų" persekiojimus ir grasinimus, kas apie neva uždraustas politines partijas, kas apie priešų sudegintą kioską ar parduotuvę, kurie, be abejo, supleškinti politiniais motyvais.

Penkiamečiai vaikai, tėvams primeluojantys didžiausių nesąmonių, pasigėdytų išsigalvoti tokių kliedesių, kokius apie gyvenimą Lietuvoje Londono oro uoste pasakodavo suaugę žmonės, nešini žaliais pasais su vyčiu.

Dabar daugeliui tikriausiai būtų gėda visa tai prisiminti, o ir pats prieglobsčio prašymo absurdas, naivūs ir kvaili paistalai net nesitikint, kad kas nors patikės, šiandien skamba kaip blogas sapnas.

Nedaug kas tikėjo šiomis istorijomis, bet tai ir nesvarbu: pati nelaimės pasaka niekam nebuvo įdomi, svarbiausia buvo atsistoti ant prieglobsčio prašytojo konvejerio, kuris pareiškimą tingiai vilko (kartais mėnesių

mėnesius, jei itin pasisekdavo - kelerius metus) per vyriausybės įstaigų

koridorius, kol galų gale ateidavo neigiamas atsakymas, o jam atėjus dar laukė ištisi mėnesiai galimų apeliacijų.

Kol prieglobsčio eilutė pūškavo, nuskriaustieji Lietuvos laisvės gynė-

jai, komunizmo statytojai ir kitokie apsimetėliai disidentai keletą metų

16

Aiara lietuvio aky: Anglija, ką tu veiki f

mito iš nemokamo būsto ir pašalpų lovio. Tai buvo ir per smagu, ir per lengva, kad tęstųsi amžinai, ir galiausiai čiaupelis buvo užsuktas.

Šiandien „prisidavėliai" - jau tik lietuviškos imigracijos atmintyje.

Dabartiniai mūsų tautiečiai, į Angliją atvykę dirbti, nagais besika-binantys į gyvenimą, dedantys pinigėlį prie pinigėlio ir mokantys už viską, ką suvartoja, net negali įsivaizduoti, kokį socializmą patyrė kai kurie jų pirmtakai.

Beje, apie emigrantus ir imigrantus. Vienos raidės skirtumas sunkiai suvokiamas lietuviškojo interneto gyventojams. Kai Jonas palieka namus Bezdonyse ir persikelia gyventi į Airiją, jis savo namiškiams ir Lietuvai tampa emigrantu, tačiau Airijoje, kur fermoje augina grybus ir vakarais girtas važinėjasi automobiliu, jis - imigrantas. Atvykėlis.

Svetimšalis, atvažiavęs pas juos.

Nejau taip sunku suprasti? Bet ką aš čia kankinsiuos - kiek žmo-nių ligi šiol neskiria kompanijos (bendrovės) nuo kampanijos (vajaus, renginio). O kai jau pasų kontrolės pareigūną kas nors pavadina mui-tininku, norisi trenkti: ar nesupranti, kad muitininkas tikrina bagažą, o pasienietis - pasą?16

Kažkada taip aiškinau savo pažįstamiems: kodėl norite, kad jūsų

neapgaudinėtų ir nekvailintų, jeigu nesivarginate pabandyti suprasti ir sužinoti?

Bet jei prisiminsite skirtumą tarp emigranto ir imigranto, toliau šioje knygoje nebesipyksime ir viskas bus gerai.

16 Jei sakysi man: „Ko čia nervinies, koks skirtumas", tai visada prisimink, jog Dievas žmogui davė kalbos dovaną, kad šis kalbėtų teisingai ir prasmingai, o ne vartotų bet kokius po ranka pasitaikančius žodžius.

17

Aiara lietuvio aky: Anglija, ką tu veiki f

Anglo namai -

tvirtovėy bet labai

maža

t

^^^jL^ikstesniame skyriuje minėjau juokingus vadovėlinius mitus apie anglus. Vienas jų - kad anglai sako: „Mano namai - mano tvirtovė."

Sakyti tikrai nesako (toks pasakymas vidutiniam anglui būtų pernelyg rėksmingas, jis labiau primena sovietų laikų šūkius: „Partijos nutari-mus - į gyvenimą!"), bet namų privatumą anglas labai gerbia. O paties posakio per visą gyvenimą Anglijoje neteko išgirsti nė iš vieno anglo.

Pagarba privatumui ir nuosavybei nėra skirta vien namui ar namams17.

Anglas privatumą gerbia, dievina ir nemano galįs kitam aiškinti apie jo gyvenimą. Ir nenori, kad kas nors kitas aiškintų jam ir lįstų pas jį. Gal todėl čia ekscentrikai ir keistuoliai gerbiami ir toleruojami labiau nei bet kur kitur; o namas yra sava salelė, kuria nesidalijama su kitais.

Anglai nemėgsta kviestis svečių į namus. Tikėtis kvietimo į svečius užsieniečiui labai sunku, bet ne lengviau ir tautiečiui - draugų anglas įgyja sunkiai (dažniausiai - studijų metais) ir jų turi mažai. Net artimi pažįstami tik labai retais atvejais kviečiami į namus. Noriau susitinkama ir švenčiama ne namie, bet alinėje ar restorane.

Net vaikai nuo labai mažų dienų pripranta, kad gimimo diena bus švenčiama kelioms valandoms išsinuomotame kino teatre, greitojo maisto restorano kampe ar kokio nors sporto centro salėje. Į namus kviečiasi arba labai turtingi žmonės, galintys pasigirti dideliu namu ir sodu, arba užsieniečiai.

Kai atvažiavau į Angliją, man buvo sunku priprasti prie minties, kaip, rodos, pablogėjo mano gyvenimo kokybė. Prieš išvažiuodamas 1995 metų sausį nuomojausi erdvų butą Vilniuje, Žvėryne18, ir tą šaltą žiemą pro langą žiūrėdamas į apsnigtus stogus, neskaičiavau dienų iki 17 Kad ir kas apie Angliją buvo rašoma tarybiniuose vadovėliuose, skirtumas tarp namo

(house) - pastato iš plytų ir su stogu, ir namų ( kome) — asmeninės ir šeimos teritorijos, židinio, tai yra vietos, į kurią grįžtama po visų kelionių, yra tikras dalykas. Tik užsienietis, kalbėdamas angliškai, supainios „namą" su „namais".

18 Žvėrynas - nedidelis tylus gyvenamųjų namų rajonas Neries kilpoje, iš kurio pėsčiomis galima nueiti į Vilniaus centrą.

19

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

išvykimo - maniau, važiuoju ne atsitiktinio uždarbėlio susikalti, vykstu į didelę bendrovę dirbti rimto darbo. Maniau - viskas bus gerai.

Viskas ir buvo gerai - bet visai ne taip, kaip tikėjausi. Įsikūriau tarnybiniame viešbutėlyje: kambaryje buvo viena lova, vienas stalas, viena kėdė ir viena spinta (be drabužių pakabų - jų teko nusipirkti pačiam). Vakarienei iš parduotuvėlės parsinešdavau žuvies su bulvėmis bei kelias skardines alaus, ir sėdėdavau savo kambaryje, žiūrėdamas į

tamsų langą. Jau po keleto dienų supratau, kad tikrai turiu kuo greičiau susirasti savo kampą.

Ne visi aplinkiniai mane suprato - tarnybinis viešbutis buvo subsi-dijuojamas, todėl gyvenimas jame buvo absurdiškai, neįtikėtinai pigus: 3,60 svarų sterlingų per parą - kiek mažiau nei anuomet kainavo du bokalai alaus aludėje. Normaliame viešbutyje Anglijoje šitiek kainuoja ne kambarys nakčiai, o skardinė limonado iš minibaro19.

Neanglai protino (šie patarėjai sulaukė itin didelio mano pasipiktinimo): „Kam tu ieškaisi atskiro buto arba namo? Išsinuomok namą su draugais, gyvensi su kompanija, bus labai linksma."

Galvojau - eikit jūs velniop. Niekada nemėgau kolektyvinio gyvenimo, žodžio „kolektyvas" nekenčiau, ir likimas mane apsaugojo nuo studentų bendrabučio. Vadinkit, jei norit, mane išponėjusiu pasipūtėliu, bet mėgau privatumą ir nesirengiau to atsisakyti.

Anglijoje tikrai nesijaučiau nei studentas, nei varguolis, todėl su niekuo dalytis ir glaustis nenorėjau nieku gyvu.

Apėjęs visas miestelio nuomos agentūras, galiausiai susiradau vieno kambario butą. Nors ir ne itin didelis, butas buvo naujai sutvarkytas ir švarus. Tačiau vonios kambario grindys buvo išklotos kilimine danga, o dušą atstojo ant čiaupo užmauta žarna, kuri, deja, nebuvo pakankamai 19 Minibaras yra daugeliui žinomas pragaro išradimas viešbučiuose. Tiems, kurie neži-no, paaiškinsiu: tai mažas šaldytuvėlis kambaryje, jame sudėti gėrimai, šokoladas ir riešutai. Kainų ant prekių niekuomet nebūna parašyta, jos kukliai slepiasi lapelyje ar lankstinu-ke kur nors netoliese. Čia skardinė alaus nesunkiai gali kainuoti keturis ar penkis svarus: prabanga tik labai tingiam žmogui. Visi kiti nueina iki artimiausios parduotuvės ar kitos vietos, kur prekiaujama gėrimais.

20

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

ilga, ir apsiprausti buvo galima nebent keistai ir nepatogiai klūpant arba tupint vonioje.

Patogiai tuo dušu būtų galėjusi naudotis nebent nedidelė beždžionėlė.

Paskui supratau, kad kiliminė danga ne tik vonioje, bet ir virtuvėje ne išimtis, o tiesiog šiai šaliai būdinga interjero dalis.20 Tik pastaraisiais metais Britanijoje į madą atėjo medinės parketlenčių grindys, jos laikomos skandinaviška ir labai šiuolaikiška danga, ji būdingesnė prabangesniems namams ir tinka nebent miesto išsišokėliams.

Nepaisant visų kilimų ir prausimosi žarnų, šis butas man leido išvengti nuomos kartu su kitais žmonėmis, ir dėl to buvau patenkintas.

Bet daugelis jaunų anglų būtent taip ir gyvena. Nekilnojamojo turto kainos, ypač pietų Anglijoje, yra tokios didelės (net po krizės, prasidėjusios 2008 metų antrojoje pusėje), kad realiai pirmąjį būstą gali nusipirkti arba nepaprastai gerai mokamą darbą dirbantys žmonės (geriausia, jei šeimoje du žmonės ir abu dirba), arba kas nors, kam padeda tėvai (pavyzdžiui, pardavę didelį namą jie persikelia į mažesnį ir likusiais pinigais paremia vaikus). Visi kiti vargsta.

Namo įperkamumas Anglijoje skaičiuojamas pagal tai, kiek metinių

atlyginimų (neatskaičiavus mokesčių) kainuoja namas. Bankas namui paprastai skolina ne daugiau nei keturis metinius sutuoktinių atlyginimus, dažniau riba bus trys su puse ar trys. Jaunas aukštąjį išsilavinimą turintis žmogus, dirbantis vadinamąjį baltos apykaklės21 darbą ir dar tik pradedantis karjerą, pernai galbūt galėjo tikėtis 25 000 svarų sterlingų

per metus.

Jei sukūrei šeimą ir žmona uždirba panašiai, iš banko daugiausia gali tikėtis 200 000 svarų sterlingų paskolos (ir tai tik tuomet, jei neprisidarei skolų studijų metais - jei reikia išsimokėti ir jas, bankas skolins mažiau).

Maža to, bankas norės, kad pirkėjas jau turėtų susitaupęs (nesiskolintų) 20 Kilimas patrauklesnis dėl to, kad net pati pigiausia kiliminė danga kainuoja gerokai mažiau nei pigiausias parketas. Parduodant namą ar butą, ją galima labai greitai ir nebran-giai pakeisti ir taip sudaryti naujumo ir šviežumo įspūdį.

21 „Baltos apykaklės" darbas ( white collarjob) - tai darbas prie stalo, kontoroje; tai, kas Lietuvoje vadinama tarnautojo darbu. Darbininko darbas - nuo grioviakasio iki vairuotojo — vadinamas „mėlynos apykaklės" darbu ( blue collarjob).

21

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

mažiausiai 10 proc. namo vertės22,

ir dar pusę tiek reikės sumokėti

advokatams, agentams ir valsty-

bei - tai vadinamasis žyminis mo-

kestis. Todėl teks sukrapštyti apie

trisdešimt tūkstančių. Gerai, jei

gali padėti tėvai.

Todėl baigę aukštąjį mokslą net

jauni gydytojai ar teisininkai, šiaip

jau uždirbantys nemažai, gyvena

susimetę krūvon - išsinuomoja

namą, jame kiekvienas turi po kam-

barį, ir kartu leidžia laiką virtuvėje

ar svetainėje ( sitting room, tai yra

„sėdimajame kambaryje"). Todėl

ir šeima kuriama vėliau (jei kuriama

KUO NAUJESNIS NAMAS, TUO MAŽESNI

apskritai), ir apie vaikus pradedama

KAMBARIAI. JEI IEŠKOTE ŽMONIŠKO DYDŽIO,

galvoti labai labai vėlai.23

PAGAL LIETUVIO SUPRATIMĄ PUSĖTINAI

Taigi vargą vargstantys lietuviai

ERDVIŲ KAMBARIŲ, TIKRIAUSIAI JUOS

RASTUMĖTE NAME, STATYTAME NE VĖLIAU

darbininkai, Anglijoje viename

KAIP 1930 METAIS.

name gyvenantys daugely (apie

juos ir jų kolegas lenkus kartais

parašo laikraščiai - žiū, kokios

baisios sąlygos), neatrodo itin nu-

skriausti - nebent dar labiau su-

sigrūdę.

22 Krizė s laikais ši dalis išaug o iki 20 proc. ,

o kai kada net iki 30 proc. n a m o vertės.

2 3 Gimstamumas , ypa č baltųj ų šeimose ,

Britanijoje labai nedidelis, kaip, beje, ir

kitur Europoje. Vaikus daugiausia g i m d o

atvykėliai, ir užvis labiausiai - imigrantai iš

musulmoniškų šalių.

22

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

„Sėdimasis kambarys" - labai teisingas pavadinimas, nes miegama-jame dažnai atsisėsti nėra kur, o sėdimajame lovos jau nepastatysi. Be įprastinio miegamojo, skelbimuose vadinamo dviviečiu, angliškuose namuose yra ir toks dalykas kaip vienvietis miegamasis. Jis taip vadinamas ne todėl, kad yra kaip nors ypatingai pritaikytas vienišam gyventojui.

Kambaryje dvigulė lova, arba antroji viengulė, paprasčiausiai netilptų-

iš tiesų netilptų niekas, išskyrus galbūt tik viengulę lovą ir vieną kėdę.

Daugelyje Vakarų Europos šalių erdvesnės yra net kalėjimo vienutės.

Todėl geriausia kūdikiui: vos gimęs jis gyvena pintame lopšyje tėvų

kambaryje (Mose's Basket, „Mozės krepšelis", nesupamas lopšys), o kai jau iškraustomas į savo kambarį, kurį laiką jam yra taip erdvu, kaip galbūt jau niekada gyvenime nebebus.

Net ir ten, kur dvigulė lova telpa, kartais reikia pagalvoti, ar tikrai žmonės ten miega, ar miegamasis naudojamas kaip laikinas sandėlis.

Tarp spintos ir lovos arba lovos ir lango, arba lango ir durų - dažnai vos poros pėdų (apie 60 cm) dydžio tarpas, kartais ir dar mažesnis. Tai galioja įprastiniams, vidutinio sluoksnio žmonių namams, ne kokioms nors varguolių lūšnelėms arba socialiai remtinų gyventojų būstams (netgi atvirkščiai - municipaliniai namai, pastatyti už savivaldybės pinigus ir dažniausiai skirti dirbti negalintiems arba nenorintiems asmenims, gyvenantiems iš pašalpų24, paprastai dar ir erdvesni).

Kuo naujesnis namas, tuo mažesni kambariai. Jei ieškote žmoniško dydžio, pagal lietuvio supratimą pusėtinai erdvių kambarių, tikriausiai juos rastumėte name, statytame ne vėliau kaip 1930 metais. Mano šeima įsikūrusi name, Londono priemiestyje pastatytame 1905 metais: mums jis atrodo ankštas, „nykštukų namelis", o pagal angliškus standartus tai gana erdvus būstas.

24 Ar tikrai „nenorintys dirbti"? Tikrai. Nes tuose pačiuose miestuose, kur vietiniai skundžiasi, kad dirbti esą neapsimoka, atvykėliai lietuviai ir lenkai iš tokių pačių atlyginimų sugeba ne tik pragyventi, susimokėti už būstą, bet dar ir lietuviško alaus nusipirkti bei pinigų namo parsiųsti.

23

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

Jis laikomas erdviu, nes anglai, ypač ekonomiškai išsivysčiusiuose šalies pietuose, kur visiems yra darbo ir kur gyva ekonomika, gyvena labai ankštuose namuose.

Nauji, tik ką pastatyti namai, kvepiantys dažais ir su naujais kilimais bei tviskančiomis virtuvėmis, bauginamai įkainoti daugiau kaip puse milijono svarų sterlingų (tai daugiau nei 2 mln. litų), turi tokio mažumo kambarėlius, kad net sovietiniai blokinių namų statytojai tikriausiai būtų

pasigėdiję juos kambariais vadinti. Kai kurie miegamieji - ne ką didesni nei tamsusis kambariukas ar drabužinė.

Parduodamus naujus namus gali apžiūrėti kiekvienas pirkėjas - arba bet kas, paskambinęs į namus parduodančią kontorą ir apsimetęs pirkėju, taigi net turistas. Tai slaptas būdas pamatyti tą šalies pusę, kurios kiti nemato.

Tualetuose bus prausyklės su kriauklėmis, gudriai įmontuotomis kampu ir tokio mažumo, kad primins lėlių namelio įrangą: rankas teks plautis po vieną, nes abi po čiaupu paprasčiausiai netilps.25

Kodėl tokie maži kambariai?26 Nejau anglams tokie patinka, ? Patikti nelabai patinka, bet anglai sprendimus dėl nekilnojamojo turto priima ne širdimi, o finansininko protu, ir kriterijai čia paprasti: 1. Atstumas nuo darbo.

2. Kokios valstybinės mokyklos zonoje namas yra?27

3. Kokia bus namo pardavimo vertė?

Pardavimo vertė šiek tiek priklausys nuo namo išvaizdos, nuo aplin-kos (netoliese esančio parko ar skvero), smarkiai priklausys nuo mo-25 Daugelyje naujų namų jau yra čiaupai maišytuvai, taip pat ir dušai vonios kambaryje, visa tai - duoklė pažangai. Senesniuose namuose virš kriauklės bus du čiaupai — atskirai šalto ir karšto vandens.

26 Anglų kambariai statistiškai yra mažiausi Europoje - mažesni net už kambarius Ny-derlanduose, kur gyventojų tankis didesnis nei Britanijoje.

27 Valstybinės mokyklos, kuriose mokosi 93 proc. visų šalies vaikų, mokinius paprastai priima pagal gyvenamąją vietą. Gyvenimas geros mokyklos zonoje negarantuoja, kad vaikas bus priimtas, bet gyvenimas už tos zonos ribų užtikrina, kad į populiarią mokyklą jis tikrai nepateks.

24

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

kyklos kokybės (tik niekas negali

garantuoti, kad mokykla tokia pat

gera bus, kai ateis laikas namą par-

duoti - kaip ir to, kad tuomet į

tos geros mokyklos rajoną nebus

atvažiavę dek šeimų su vaikais, kad

ji nebepriims naujų mokinių).

Bet užvis labiausiai namo kaina

priklausys nuo kambarių skaičiaus

(net ne kambarių, o miegamųjų)

ir nuo to, ar namas yra atskiras, ar

sujungtas su kitais.

Miegamųjų skaičius (tai yra

kambarių neskaitant svetainės,

valgomojo, galbūt darbo kamba-

rio) yra pirmoji kategorija, minima KITIEMS TAI NYKŠTUKŲ

aprašant namą. Vienas miegama-

NAMELIS, O PAGAL ANGLIŠKUS

sis - ne šeimai, du miegamieji - STANDARTUS - ERDVUS BŪSTAS.

tik labai iš bėdos, trys - kuklus

šeimos būstas, keturi - gerai, penki

ir daugiau - prabangu. Pagal tai ir

įkainojami namai.

Erdvus vieno miegamojo bu-

tas sename name plotu gali būti

didesnis nei tūlas trijų miegamųjų

namas, bet už jį pirkėjas niekuo-

met nemokės tiek, kiek už dviejų

miegamųjų būstą. Pirmiausia bus

suskaičiuoti kambariai. Pirkėjas,

būsto ieškantis šiandien, puikiai

žino, kad kai ateis laikas jam tapti

25

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

pardavėju, pretendentai į jo buto ar namo pirkėjus galvos lygiai taip pat. Kiek miegamųjų?

Ir būtent todėl architektai prikiš tiek kambarių, kiek įmanoma. Nesvarbu, jog kai kur koridoriai bus tokie siauri, kad lovas reikės kelti pro langus. Nesvarbu, kad į vadinamuosius vienviečius miegamuosius tilps ne kiekviena viengulė lova. Nesvarbu, kad, nelikus vietos net ir vienviečiam miegamajam, ten bus įrengtas darbo kambarys, kuriame turbūt tilps ne kiekvienas rašomasis stalas. Svarbiausia, kad kambarių

būtų daug.

Butas ar namas? Dažniausiai vis dėlto namas. Butuose gyvena arba municipaliniai nuomininkai, arba „jauni profesionalai"28 kur nors Londono ar kito didmiesčio centre, dar galbūt vieniši žmonės arba keistuoliai, o visi kiti perka namą.

Namai būna trijų tipų - individualūs, arba „atskirieji" ( detachedf\

sudurtiniai, t. y. susijungiantys viena šonine siena ( semi-detachedy šiais laikais tokie beveik nebestatomi, bet yra daug likusių iš XX amžiaus vidurio), ir pagaliau vadinamieji terasiniai ( terraced). Tai namas, ilgas kaip visa gatvė, nieko bendra neturintis su terasa (pavadinimas labai vargino vertėjus į lietuvių kalbą, ypač nepažįstančius Anglijos), skersai surai-kytas - kaip duonos kepalas - riekelėmis į atskirus „namus". Lietuvio akiai tai greičiau būtų atskiri butai.

Bet ir butu jo nepavadinsi - kiekviena „riekutė", dažniausiai dviaukštė, priekyje turi lauko duris, dažniausiai ir mažytę pievelę (tikrai mažytę, dažnai vos kelių kvadratinių metrų, svetainės kilimo dydžio), o 28 Profesija anglų kalba vadinamas tik aukštos kvalifikacijos darbas: gydytojo, matininko, architekto, advokato. Santechnikas arba sodininkas, net ir pats nagingiausias (galbūt net ir apmokamas brangiau už sunkiai besiverčiantį advokatą), tai ne profesija - tai amatas.

29 Statybos bendrovės begėdiškai naudojasi tuo, kad anglas namą, renkasi pagal aprašy-mą, o ne pagal tai, ką mato savo akimis. Dažnai naujai statyti individualūs namai vienas prie kito stovi vos poros metrų atstumu (kai kuriose šalyse tokio siauro tarpo neleistų

net priešgaisrinės saugos taisyklės), o stogų kraigai vienas nuo kito nutolę vos per pėdą, šoninėse sienose paprastai net langų nėra, nes vis viena nėra į ką žiūrėti. Namas - niekuo ne geresnis už sudurtinį, bet techniškai individualus, todėl daug brangesnis.

26

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

kitoje pusėje — nediduką sodą, nuo kitų namų atskirtą standartine šešių

pėdų aukščio (maždaug aukšto žmogaus ūgio) medine tvora, sunerta iš plonų, faneros storio, lentučių.

Tas vadinamasis sodas, lietuvio akimis žiūrint, yra vienas didžiausių

nesusipratimų. Pirmiausia, jame dažnai gali būti tik vienas medis, o kartais nė vieno, tik keli krūmai arba šiek tiek gėlyčių, arba pievelė, išskleidžiamas rėmas skalbiniams džiauti, mažytis medinis sandėliukas (beveik privalomas) sodininkystės įrankiams susidėti, net jei to sodo dydis toks, kad jį nesunkiai būtų galima sukasti desertine šakute, o pievą nukirpti žirklėmis.

Antra, tas sodas dažniausiai labai mažas.30 Tai priklauso nuo paties namo dydžio - žinia, miestų centruose yra XIX amžiuje statytų triaukš-

čių ir keturaukščių terasinių namų aukštomis lubomis, dideliais langais ir sodu, kuriame galbūt tilptų ir kokia dešimt medžių.

Tačiau daugelio anglų būstas - tai ankštas, šiam amžiui31 nepritaikytas industrinės epochos palikimas. Terasiniai namai X I X amžiuje ir XX

amžiaus pradžioje buvo statomi darbininkams, nes pramonei reikėjo darbo jėgos netoli gamyklų (viešojo transporto nebuvo, o vežikai paprastam fabriko samdiniui buvo per brangūs). Šių namų virtinės, kaip mozaika, sudėta iš dešrelių, nugulusios gatves, gerai matomos iš oro, kai į bet kurį Anglijos oro uostą leidiesi lėktuvu.

30 Namo priekyje esanti kilimėlio dydžio veja irgi vadinama sodu {įrontgarden), tik jau jos niekas jokiai pramogai nenaudoja - anglas sėdi, vaikšto, rūko, ant grotelių kepa mėsą tik užpakaliniame sode, už namo, kur jo niekas nemato ir kur jo privati erdvė.

31 Terasinių namų savininkai automobilį paprastai turi statyti gatvėje: dėl vietos tenka pakovoti su kitais gyventojais, o vairuotojams - išmoningai ir kantriai prasilenkti vie-niems su kitais siaurose gatvelėse, iš abiejų pusių užstatytose automobiliais.

27

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

Kai lietuvis išgirsta, kad anglas savo mažytį žemės lopinėlį vadina sodu (garden), jam užverda kraujas, kaip ir tada, kai užkandinė „McDonald's"

pavadinama restoranu.32

O anglui tas žemės lopinėlis — tai keistas ir amžinas asmeninis ryšys su žeme, kurį ši šalis, industrializuota viena pirmųjų Europoje, seniai prarado. Krapštymasis tame mažyčiame sode, gėlių persodinimas, tvar-kymas ir žolytės priežiūra yra nacionalinės svajonės atgarsis. Juk anglas svajoja apie gyvenimą už miesto.

Taigi išvada nekokia. Anglai - dauguma jų — gyvena prastuose, nežmoniškai ankštuose namuose, prisispaudę prie kaimyno, rausiasi mažyčiuose soduose, kurių lietuvis ir sodu nepavadintų. Bet juokiasi tas, kas juokiasi paskutinis: net ir mažas namukas parduotas sužeria tiek pinigų, kiek didžioji dalis žmonijos nematė per visą gyvenimą. Namų

kainos — paklausos rezultatas, o paklausa yra, nes Anglijoje, ypač jos pietuose, darbo užtenka beveik visiems ir už jį mokama daug (arba bent jau taip buvo iki 2008-2009 metų finansų ir ekonomikos krizės).

Kad ir kaip augtų ekonomika Rytų Europoje, gyvenimo faktas yra paprastas - šiandien, kai rašoma ši knyga, net anglų kalbos nemokanti valytoja iš Rumunijos arba lenkas, plaunantis automobilius, pasistengę per 2-3 dienas uždirba tiek, kiek gautų per mėnesį sėdėdami prie kasos parduotuvėje arba nešiodami laiškus savo gimtojoje šalyje.

Taip, pragyvenimas brangesnis (nors brangiau ne viskas ir ne visada), taip, ne sava šalis, bet pinigai yra pinigai. O kol žmonės važiuoja (ne tik iš Rytų Europos, bet ir iš kito pasaulio), tol jiems reikės gyvenamosios vietos. Kol bus paklausa, tol laikysis tokios nekilnojamojo turto kainos.

Ir todėl dar ilgai anglų pirkėjai, ypač išėję į pensiją ir susiruošę ieškoti šiltesnės vietos už šlapios ir šaltos salos ribų, šluote šluos nekilnojamąjį

32 Lietuvoje plačiai paplitusi nuomonė, kad užkandinę vadinti restoranu turėtų būti draudžiama. Aš manau, kad kiekvienas viską gali vadinti taip, kaip jam patinka. Nidos poilsinėms, kuriose baldai mena 1980 m. Maskvoje vykusios olimpiados laikus ir kur normuojamas tualetinis popierius, juk niekas nedraudžia vadintis viešbučiais ir netgi puoštis žvaigždutėmis.

28

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

turtą ne tik Bulgarijoje ar Kroatijoje, bet ir Prancūzijoje, Ispanijoje ar Italijoje. Pardavęs namelį Anglijoje, įpirksi visą ūkį Italijos pietuose arba erdvią vilą su baseinu Floridoje ir senatvę leisi alyvmedžių giraitėje arba golfo aikštyne.

Ši svajonė - apie geresnį gyvenimą kitur kaip atlyginimą už kuklias sąlygas ir pasiaukojimą namie - yra gyva, ir, įvairiais duomenimis, kone pusė Britanijos pensininkų baigę darbą nesiruošia gyventi savo šalyje.33

Juo labiau kad būtinos pareigos padėti vaikams auginti jų vaikus lyg ir nėra, o prie savo šalies anglai nėra prisirišę.

33 Net ir nepasiekusiems pensinio amžiaus dažnai tenka susidurti su dvigubais standartais: bendrovės, savo darbuotojus siunčiančios į užsienį, ten jiems paprastai užtikrina daug aukštesnį gyvenimo lygį, nei tie patys darbuotojai už tą patį atlyginimą gauna namie. Užsienio reikalų ministerija net žemesniojo ir vidutinio rango diplomatams dažnai parenka tokius tarnybinius namus ir rezidencijas, kad apie panašaus dydžio būstą namie jie galėtų tik pasvajoti. Be to, gimtinėje į darbą jie dažniausiai keliauja metro, o užsienyje juos dažnai vežioja vairuotojas.

29

Anglo namai - tvirtovėj bet labai maža

Šeima ir vaikai:

keista meilė

^JL avyzdys iš gyvenimo: musų vyresnioji dukra mokinukė papasakojo (kai jai buvo kokie šešeri), kad jos draugai miegoti eina 6 ar 7 valandą vakaro. Miegoti? Tai kada jie keliasi? Ketvirtą ryto? Gal čia koks nors beprotiškas režimas?

Pasirodo, viskas daug paprasčiau. Vaikai neina miegoti šeštą ar sep-tintą. Tiesiog tą valandą tėvai nugrūda vaiką į jo miegamąjį, ir tuomet jis ten gali daryti ką nori — žiūrėti televizorių, skaityti arba žaisti kom-piuterinius žaidimus. Svarbiausia, kad nesimaišytų tėvams po kojų ir jų

nenervintų. Taigi vaikų namie lyg ir nėra - tėvai gyvena savo gyvenimą, tarsi jų nė neturėtų.

Daug kam toks režimas atrodo nesąžiningas, nenatūralus, šaltas ir keistas, bet anglams toks vaikų auklėjimas - lyg mažytis, trumpalaikis internatinės mokyklos variantas. Atiduoti vaiką į internatinę mokyklą (boarding schoot) yra svajonė, kurią įgyvendinti gali tik labai nedaugelis, tačiau slapčia puoselėja beveik visi.

Internatinės mokyklos, kur vaiko mokslai per metus kainuoja keliolika ar keliasdešimt tūkstančių, dažnai būna įsikūrusios erdviuose užmiesčio dvaruose: sodininkų rūpestingai išpuoselėta aplinka, seni parko medžiai, dažniausiai puikios mokymosi sąlygos, tviskančios sporto salės, baseinai ir kitokios pramogos, labai griežta disciplina ir puikūs akademiniai rezultatai. Tėvams nereikia rūpintis niekuo - jie su vaiku susitinka per atostogas arba savaitgaliais.

Nors dažnam lietuviui toks noras atsikratyti vaikų pasirodys kraupus ir beširdiškas, jis puikiai atitinka anglišką sampratą apie vaiko auklėjimą.

Lepinimas - anglams atstumiantis dalykas; į išlepintus, aikštingus, kapri-zingus ir įmitusius vaikiukus žiūrima kaip į tėvų apsileidimo požymį arba kaip į patvirtinimą, kad svetimtaučių kultūra yra atsilikusi ir nevalyva.

31

Šeima ir vaikai: keista meilė

Svarbiausia angliško auklėjimo misija - „charakterio statyba". Už ją nėra nieko svarbesnio. Profesinės žinios yra gerai, mano anglas, bet jei nėra charakterio kamieno, nieko nebus. Todėl kuo ambicingesni tėvai, kuo daugiau jie turi pinigų, tuo vaikui išrenkama griežtesnė mokykla. Tai neturi nieko bendra su lietuvio požiūriu į mokamas mokyklas (esą kuo daugiau moku, tuo įžūliau mano vaikas gali kalbėti su mokytojais - juk aš jiems moku atlyginimą).

Nerašyta nuostata yra tokia: kuo aukščiau gyvenime kopsi, kuo daugiau bus žmonių, kuriems turėsi vadovauti, tuo tvirtesnio prireiks charakterio.

Būtent todėl daugelis karališkųjų atžalų mokosi ne universitetuose, bet karo akademijoje Sandherste, garsėjančioje kaip griežčiausia karininkų mokykla pasaulyje.

Su tokiu požiūriu susijęs ir aukščiausių vadovaujančių valstybės darbuotojų skyrimas. Nei vidaus reikalų, nei gynybos, nei užsienio reikalų

valstybės sekretoriai, nei kitų ministerijų vadovai niekada nebūna tos srities specialistai — ir ministrai pabrėžtinai dažnai keičiami vietomis.

Jei sugebi vadovauti, sugebėsi vadovauti bet kam. Ta pati nuostata galioja ir verslo pasaulyje - stambios leidybos bendrovės akcininkai generaliniu direktoriumi gali pasikviesti žmogų, kuris anksčiau vado-vavo oro bendrovei, o šiai puikiausiai gali vadovauti buvęs kosmetikos bendrovės šefas.

Todėl apie jauną darbuotoją dažnai klausiama: ar jis yra „management material"? Tiesiogiai išversta ši sąvoka reiškia: ar tai žmogus, iš kurio galima nulipdyti vadovą, ar jis — tinkamo molio?

Taip pat tuo lyg ir pabrėžiama, kad suaugusiam žmogui formuoti charakterį jau vėlu. Jei nusprendžiama, kad asmuo nėra gimęs būti vadovu arba vaikystėje tam nebuvo parengtas, tai lyg ir broko žymė

visam gyvenimui: gimęs šliaužioti - neskraidys.

Taigi charakterį suformuoti sunku, ir pavėlavęs padėties nebeištaisysi, mano anglai, tačiau viso kito galima išmokyti. „Ne šventieji puodus lipdo" - patarlė, garsiai nekartojama, bet nuolatos prisimenama. Vy-32

Šeima ir vaikai: keista meilė

rauja nuomonė, kad visko galima

pasiekti, pritaikius tinkamą moky-

mo metodiką.

Tai labai efektyvus požiūris, ka-

daise britams padėjęs valdyti pusę

pasaulio - tačiau, deja, turintis ir

išvirkščiąją pusę.

Siekti tobulybės ir išskirti-

numo - ne angliško charakterio

bruožas. Jau nuo mažens vaikams

skiepijama, kad kiekvienas gali

groti smuiku, šokti baletą ir dai-

nuoti (tereikia nusipirkti vadovėlį

ir kantriai atlikti pratimus), todėl

šalis per daug negarsėja nei kom-

pozitoriais, nei žymiais atlikėjais, NORS DAŽNAM LIETUVIUI NORAS ATSIKRATYTI nei režisieriais, nei aktoriais, nei VAIKŲ PASIRODYS KRAUPUS IR BEŠIRDIŠKAS, mokslininkais, nei sportininkais. JIS PUIKIAI ATITINKA ANGLIŠKĄ SAMPRATĄ

Garsus architektas Normanas APIE VAIKO AUKLĖJIMĄ.

Fosteris, visame pasaulyje projek-

tuojantis ir statantis nuostabius

pastatus, greičiau yra išimtis, pa-

tvirtinanti taisyklę.

Mat meno ir mokslo srityje dau-

giausia pasiekia ne tie, kas mąsto

racionaliai ir patenkinamo rezulta-

to siekia įdėdami kuo mažiau pa-

stangų ir laiko. Net ir lietuviškas

įvertinimas „patenkinamai", mano

laikais mokykloje reiškęs trejetuką,

tai yra vos ne vos išspaustą rezul-

tatą, truputį geresnį nei nesėkmė,

33

Šeima ir vaikai: keista meilė

pažodžiui išverstas į anglų kalbą — „satisfactory" - kaipmat praranda sąsają su nevykėlio etikete. Patenkinamai - vadinasi, tinkamai; o kad buvo galima padaryti geriau - visiškai nesvarbu.

Laikantis tokio požiūrio galima pasiekti vidutiniškų rezultatų, bet skrydžius į kosmosą atliko arba kompiuterius sukūrė ne trejetukinin-kai ir ne tie, kas šiek tiek pasklaidydavo vadovėlį ir džiaugdavosi gavę

„patenkinamai".

Gėdingas apsileidėlio pasakymas „bus gerai ir taip", mums, lietuviams, reiškiantis tingų nenorą darbą atlikti kuo geriau, anglui reiškia tik racionalią nuostatą: tikslui pasiekti užtenka ir tiek. Kas per daug - tas nesveika. Išsišokimas, persūdymas.

Kažin ar yra kita šalis, kurios sportininkai būtų taip įpratę prie lėtinių

nesėkmių. Beveik visų anglų sporto šakų atstovų gyvenimas - lyg nesibaigianti „Eurovizija" lietuviams: nuo vieno pralaimėjimo prie kito.

Sportininkai nuo saikingo požiūrio kenčia labiausiai. Tradiciškai sportas anglui (apie jį rašysiu atskirai) yra pramoga, laisvalaikis savo socialiniame rate. Mechanizmas, kuriantis čempionus - beprotiškas, atkaklus, beribis atsidavimas ir kone pamišėliškas geriausio rezultato siekimas — anglams atrodo vulgarus.

Todėl geriausios mokyklos rezultatų pasiekia ne skatindamos siekti, būti geresniam už bendraamžius, bet sukurdamos tokią atmosferą, kad vaikas, nepasiekęs tam tikro lygio, jaųstųsi atsilikęs nuo kitų.

Anglų vaikas per daug nesistengs visa galva išsiskirti iš bendraamžių

fantastiškais laimėjimais - jam labiau rūpės nebūti atsilikusiam nuo daugumos, ir ta baimė atsilikti yra gerokai stipresnė varomoji jėga nei noras pirmauti.

Skyriaus pradžioje kalbėjau apie tai, kaip tėvai svajoja atsikratyti vaikų - jei ne į internatinę mokyklą atiduoti, tai nors vakare į kambarį

įkišti. Keista, bet šalta laikysena vaikų atžvilgiu sugyvena su nepaprastai ryškiai pasireiškiančiu pareigos jausmu. Auginti vaiką - tai darbas, ir anglai ne tik tai pripažįsta, bet ir stengiasi: meilė gal ir šaltoka, bet tiek, kiek jos priklauso, ir bus atseikėta nedejuojant.

34

Šeima ir vaikai: keista meilė

Tai, kaip tėvai laisvalaikį aukoja vaikams, stulbina. Tėvas, kasdien šeštą ryto paliekantis namus Londono priemiestyje, pusantros valandos keliaujantis traukiniu į puikiai mokamą darbą banke (taip, net bankininkai negali gyventi Londono centre, ypač jei turi didelę šeimą, - galbūt tik bankų savininkai) ir grįžtantis po devintos vakaro, savaitgalį neturi nieko prieš dirbti vairuotoju savo vaikams: sūnus vežamas į regbio treniruotę, dukra - į baseiną, paskui po pietų sūnus į baseiną, o dukra į šokių studiją, sekmadienį galbūt vienas kuris iš vaikų su tėvu vairuotoju keliauja į draugo gimimo dieną ir paskui iš jos transportuojamas atgal.

Dažnai būtent vaiko mokslas anglus, iš pažiūros neišsiskiriančius už-

sispyrimu ar sugebėjimu siekti neįmanomų aukštumų, paverčia atkakliais kovotojais. Ne kiekvienas savo vaikui gali įpirkti privačią mokyklą (dieninė

privati mokykla 2007 metais šalyje vidutiniškai kainavo apie 10 000 svarų

sterlingų, tai yra apie pusę vidutinio metinio atlyginimo, atskaičiavus mokesčius - vidutiniam darbuotojui tai visiškai neįkandama).

Be to, kad yra brangios, privačios mokyklos daugelio tėvų akyse dar turi ir gėdos žymę. Sios mokyklos anksčiau buvo prieinamos tik privile-gijuotoms klasėms. Ten vaikus leido fabrikų, leidyklų, žemių savininkai, garsūs advokatai ar gydytojai. Kiti apie šias mokyklas nė nesvajojo.

Paskui atėjo Margaret Thatcher era, devintasis dešimtmetis. Baigėsi psichologinis pokario laikotarpis, kai Britanijai teko sunkiai atsisveikinti su kolonijinės valstybės praeitimi, ir tarp pokario nepriteklių bei maisto kortelių, skausmingai pūliavusi, mirė šalies pramoninė epocha.

Thatcher laikais šalis susipažino su greitais naujais pinigais ir praturtėjėliais - užsidarančių šachtų ir bankrutuojančių gamyklų fone radosi nauji turtuoliai raudonomis petnešomis ir greitais raudonais BMW

automobiliais.34 Privati mokykla, kaip ir privatus sveikatos draudimas, 34 Amerikoje, o vėliau ir Anglijoje, jie buvo vadinami japiais, iš trumpinio „yuppie -

young urban professionals" (jauni miesto profesionalai). Kam tas žodis buvo nepakankamai atgrasus, pridėdavo dar ir mirtiną epitetą „Thatcher vaikai". Šiandien šis žodis gal kiek pasenęs, o nekenčiami smarkuoliai dažnai pavadinami „BMW vairuotojais"; toks stiprus tas stereotipas.

35

Šeima ir vaikai: keista meilė

daugeliui kairiųjų idealistų buvo

baisus epochos simbolis. Tai buvo

ženklas, kad už pinigus galima nu-

sipirkti viską - net vaikų išsilavini-

mą ir sveikatą.

Mokama mokykla yra keiksma-

žodis net tiems žmonėms, kurie,

atrodo, į gyvenimą galėtų žiūrėti

ir plačiau. Kai mūsų pirmajai duk-

rai atėjo laikas eiti į mokyklą ir, o

siaube, pasirinkome privačią (kuri

buvo labai arti namų ir nelabai

brangi, nes gyvename 67 km nuo

sostinės centro), viena mano bend-

radarbė (pati išlavinta prabangioje

internatinėje mokykloje Škotijoje,

ŠALTA LAIKYSENA VAIKŲ ATŽVILGIU

SUGYVENA SU STIPRIAI PASIREIŠKIANČIU

mačiusi pasaulio ir net kažkada

PAREIGOS JAUSMU. MEILĖ GAL IR ŠALTOKA,

savo kandidatūrą bandžiusi kelti

BET TIEK, KIEK J O S PRIKLAUSO, BUS

į parlamentą) savo pareiga laikė

ATSEIKĖTA NEDEJUOJANT.

mano žmoną ir mane persergėti:

„Jūs tik pagalvokite, kokie tėvai

ten leidžia savo vaikus."35

Daugelio tradicinių Anglijos kai-

riųjų akimis, privačios mokyklos

yra ciniškų, už pinigus net ir motiną

35 Britiškas paprotys gyventi savo gyvenim ą

ir netrukdyti kitiems, neaiškinti kaimynams,

kaip jie turi gyventi, staigiai pamirštamas, jei

kalbama apie ideologinius dalykus (ekologiją

arba socialinį teisingumą), o jei dar pasipai-

nioja užsienietis, jį galima klausinėti, auklėti

ir mokyti, kiek tik matai esant reikalinga.

36

Šeima ir vaikai: keista meilė

parduosiančių vertelgiukų irštvos, kur maži išlepinti gyvačiukai šnypšdami auginasi aštrius dantis ir mokosi užaugti dideliais piniguočiais.

Dabar, kai ekonominė krizė daugelį tėvų verčia pagalvoti, ar įmanoma toliau tęsti privatų vaikų lavinimą, konkurencija dėl gerų valstybinių

mokyklų dar labiau padidėjo, ir tai privertė baisėtis tuos, kas „privati-ninkus" jau anksčiau laikė amoraliais begėdžiais: dabar jų nuodingos atžalos bandys pasinaudoti valstybine sistema!

„Jie valstybinėse mokyklose turi būti siunčiami į eilės galą", — pa-reikalavo Zoe Williams, viena kairuoliško laikraščio „The Guardian"

apžvalgininkių, ir paaiškino, kad valstybinės mokyklos pirmiausia turi būti skirtos tiems, kas ten ateina ne prispirtas finansinės bėdos, bet iš tikėjimo valstybiniu ir visiems lygiu mokslu.

Neapykanta ir pavydas privačių mokyklų auklėtiniams - ne naujiena: taip, jie po mokyklos gauna vietas geriausiuose universitetuose, o paskui dirba geriausius darbus, bet, kol mokosi, ir jiems kartais tenka susipa-

žinti su klasių neapykantos apraiškomis. Ideologiškai nusiteikusi vieno miesto tarybos darbuotoja sugalvojo, kad į miesto muziejų visi mokiniai įleidžiami nemokamai, išskyrus privačių mokyklų mokinius (uolios darbuotojos viršininkai, spaudoje kilus triukšmui, tokią tvarką panaikino ir pripažino, kad muziejus išlaikomas iš visų mokesčių mokėtojų pinigų ir kad privačių mokyklų mokinių tėvai irgi moka mokesčius).

Nors ne visi privačių mokyklų mokiniai yra iš turtingų šeimų — senu papročiu kartais už anūkų privatų mokslą iš savo santaupų moka sene-liai, privatus mokslas lieka brangus ir įkandamas mažumai, todėl tėvai gudrumu, klasta ir apgaule iš valstybinės sistemos stengiasi išmušti viską, kas tik įmanoma.

Jie ne tik bando įsigyti namą geros valstybinės mokyklos zonoje, tikėdamiesi, kad, atėjus laikui leisti vaiką mokyklon, atsipirks investici-ja į smarkiai permokėjus pirktą būstą. (Beje, kai kurių miestų valdžia, neapsikentusi dėl tokio akivaizdaus, bet netiesioginio „gero mokslo"

pirkimo už pinigus, valstybinių mokyklų vietas nusprendė skirstyti loterijos būdu - įsivaizduokite, ką jaučia tėvai, tik ką už namą permokėję 37

Šeima ir vaikai: keista meilė

50 000 ar 70 000 svarų sterlingų, idant vaikas gautų gerą mokyklą, ir sužinoję, kad tos mokyklos vietos bus lošiamos loterijoje).

Kitas variantas yra apsimesti dievotais ir leisti vaiką į gerą ir nemokamą katalikišką mokyklą (jei apylinkėje tokios esama), arba - pavyzdžiui, šiaurės Londone - į žydų religinę mokyklą. Kartais religinės mokyklos nereikalauja pažymų, kad tėvai lanko bažnyčią ir dalyvauja bendruomenės gyvenime36, o kartais tėvai nuolankiai tampa „tikinčiaisiais" ir randa savyje tikėjimą, kad po kelerių metų savo vaikiukui galėtų gauti klebono rekomendaciją. Į bažnyčią įstojama, kaip anuomet buvo stojama į komjaunimą ar komunistų partiją, kad gautum mokslo privilegijų

ar smagiau slystu karjera.

Kartais atrodo (bent jau man), kad jei tie patys tėvai tiek pat energijos skirtų produktyviai (t. y. mokamai) veiklai, galbūt užsidirbtų daugiau pinigų, nei dabar sutaupo visomis sudėtingomis apgavystėmis, pusiau apgavystėmis ir kombinacijomis.

Tačiau tai tik mano (ir daugelio mano tautiečių) požiūris. Daug dirbti ir užsidirbti, o tada nusipirkti - daugeliui per primityvu ir per vulgaru.

Tai tinka tik Rytų Europos kaimiečiui, mąsto dažnas anglas.

Aną dieną mačiau dokumentinį filmą apie Britanijoje dirbančius lenkus ir lietuvius.

Vienas jų, mūsų tautietis, statybose šalies pietryčiuose vairuojantis krautuvą ir žybčiojantis stilingais akiniais nuo saulės, pasakojo turintis du automobilius („vienas darbo dienoms, kitas — savaitgaliams").

Jis ir jo bendradarbiai, už kadro vienas kitam šūkčiojantys dzūkiškai, dirba po šešias dienas per savaitę po 10-11 valandų; tas pats filmas rodė

treninguotus prie pašalpų centro šlitinėjančius vietinius, geriančius pigų

alų iš skardinių ir pasakojančius, kad „darbo nėra, nes juk visus darbus gauna užsieniečiai, ane?"

36 Žydų mokyklos, kuriose tarp moksleivių yra pakistaniečių ir bengalų atžalų, kurių

tėvai išpažįsta islamu bet dėl gero vaiko lavinimo pasirengę viskam, yra geriausias pavyzdys apie mokslo svarbą Anglijos gyventojams. Esama ir gerų musulmoniškų mokyklų, į

kurias savo vaikus kartais leidžia ir neišpažįstantieji islamo.

38

Šeima ir vaikai: keista meilė

Daugelis anglų, kuriuos užkalbinau kitą dieną po filmo, žavėjosi užsieniečiais ir bjaurėjosi saviškiais tinginiais, tačiau lietuvio iniciatyva puikuotis dviem automobiliais jiems pasirodė abejotina. Matyt, teisė

būti keistuoliu, nors kiekvienam anglui ir prigimtinė, ne visuomet automatiškai suteikiama atvykėliui.

39

Šeima ir vaikai: keista meilė

Pomėgiai ir

darbas

(tik tokia tvarka)

A

tiesiog kirvuku eina) nusakoma vienu žodžiu - hobis.

Angliškas žodis, įvardijantis pomėgį, laisvalaikio užsiėmimą, kalban-tiesiems kitomis kalbomis sako, esą anglai gyvenime labai didelę svarbą teikia pomėgiams. Taip įsivaizduojantis mūsų tautietis galvoje turbūt turi kokį nors pašto ženklų ar alaus kamštelių kolekcionavimą.

Tai visiškai neteisingas supratimas. Anglams pomėgis, tai yra bet koks užsiėmimas, už kurį negaunama jokių pinigų ir kuris daromas savo malonumui, ne šiaip svarbus dalykas - tai yra gyvenimo prasmė, jos pradžia ir pabaiga.

Idealus variantas, kai darbas skirtas tik pomėgiui aptarnauti. Geriausias anglo laimėjimas, svajonių viršūnė, tikra palaima ir laimingiausias gyvenimo loterijos bilietas - dirbti ir užsidirbti tiek, kad galėtų į šalį

mesti visus darbus.

Jei jau turi tiek pinigų, kad visą likusį gyvenimą gali paskirti tik po-mėgiams, toliau dirbti yra kvaila ir godu.

Godulys (greed) yra baisi, mirtiną moralinį prieskonį turinti savybė; dažnai užsieniečiui ir nesuprantama. Bendrovių pelno siekimas dažnai vertinamas iš keistos pusės — jeigu kokia nors įmonė už savo prekę prašo neprotingai didelių pinigų, bet žmonės tą prekę vis tiek perka (galbūt ši labai puiki arba labai reikalinga, arba konkurentų prekės yra visiškai netikusios), ji kaipmat pasmerkiama u z godumą.

Keista tai girdėti Britanijoje, šalyje, kurioje visą gyvenimą, aplinką, estetiką ir skonį tvarkė ir tvarko išskaičiavimas ir kur viską galiausiai sprendžia buhalteriai, o ne dailininkai ir inžinieriai. Tie patys buhalteriai bet kokiuose verslo administravimo mokymuose šaltai paaiškins maksimalaus pelno siekimo mechanizmus, tačiau gyvenime priimta apsimesti, kad yra visai kitaip.

41

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka)

Britanijos gyventojas mėgsta

įsivaizduoti, kad verslas yra har-

moningas aplinkai, kad kažin kaip

kainos ir pasiūlymai derinami su

pirkėjais ir vartotojais - tai yra kon-

sultuojamasi.

Net tokie dalykai kaip munici-

palinės nuomos mokesčio dydžio

nustatymas valdiškuose namuose,

kur gyvena socialiai remtini asme-

nys, įvelkami į „visuomeninės kon-

sultacijos" rūbą: neva pasitarėme

su savo „klientais", išnagrinėjome

jų požiūrį ir štai nusprendėme.

Niekam nė motais, kad iš tikrųjų

tame name gyvena žmonės, kurie

neturi jokio pasirinkimo gyventi

NESVEIKOKAS ATSIDAVIMAS SODININKYSTEI

kitur, ir naujas mokestis buvo nu-

ŽEMĖS LOPINĖLYJE PRIE NAMŲ ARBA PAUKŠČIŲ

STEBĖJIMUI PER ŽIŪRONUS YRA ŽAVUS IR RODO

statytas pagal turimo finansavimo

PAČIUS GERIAUSIUS BŪDO BRUOŽUS.

ir esamų išlaidų dydį.

Britanijoje faktinis pelno sieki-

mas ir ekonominis efektyvumas

yra rafinuoti ir išplėtoti. Finansi-

ninkai atlieka didžiulį vaidmenį bet

kurios bendrovės gyvenime. Kaina

lupama pati didžiausia, kokią tik

galima paimti iš pirkėjo (dažnas

turistas, atėjęs į Londono viešbutį,

sąmonę praranda dukart: sužinojęs

kambario kainą ir išvydęs sąskaitą

už sumuštinį viešbučio bare).

42

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka)

Begėdiškos, stulbinančios kainos tapo legenda. Daugiau kaip de-

šimtmetį pagyvenęs Britanijoje, visose kelionėse džiaugiuosi ypatinga palaima - po šios šalies visas likęs pasaulis atrodo pigus: Skandinavija nebaugina, Japonija atrodo kaip nesibaigiantis prekybinis pasiūlymas, o Amerika apskritai yra nemokama.

Metro bilietas Londone kainuoja triskart brangiau nei Tokijuje. Butelis vandens iš automato kainuos dvigubai daugiau nei už jį prašoma akiplėšiškiausiame Oslo oro uosto kioske. Beveik kiekvienas fotoapa-ratas, kompiuteris, grotuvas JAV kainuoja perpus pigiau nei Anglijoje; ką jau kalbėti apie drabužius, jie Amerikoje pigesni trigubai.

Apie geležinkelio bilietų kainas Britanijoje svetimšaliams pasakoti apskritai sunku, nes atvažiavusiajam pirmąsyk atrodo, kad iš jo tyčio-jamasi arba kad įvyko klaida. Keturių valandų kelionė ankstyvą rytą išvykstančiu traukiniu iš Londono į vieną šiaurės Anglijos miestų ir atgal kainuoja tiek pat, kiek mėnesio valstybinė pensija.

Kartu reikia pasakyti, kad nors Britanijoje dėl kainų dejuoja visi ir visi visur bando sutaupyti, niekas nesikeičia — pirkėjai perka, moka ne-

žmoniškus pinigus ir vėl eina į parduotuves. Kartais atrodo, kad britai sėkmingai pasinėrė į visišką beprotybės pasaulį ir kaip avys mokės, kiek tik bus paprašyti.

Britanijos bendrovės - dažniausiai puikiai tvarkomos ir labai pelnin-gos. Londono Sitis ( City of London) - pasaulio finansų centrų lyderis, vienos stambiausių biržų ir begalės tarptautinių finansų bendrovių

būstinių vieta.

Ir tuo pat metu šioje labai pinigus mėgstančioje, vertinančioje ir skaičiuojančioje šalyje nuolat vaizduojama, kad pinigai - nesvarbu.

Ne tik kad nesvarbu - priimta vaizduoti, kad pinigais rūpintis yra žema ir apgailėtina. Maža to, atsiduoti darbui dėl paties darbo, karjerai dėl kopimo aukštyn ir dėl didesnių pinigų yra vulgarus, galbūt amerikietiškas bruožas, na, arba pritinkantis tik kokiems nors užsieniečiams, pavyzdžiui, lietuviams.

43

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka)

Į žmogų, kuris sukasi kaip voverė rate, bus pažiūrėta gal atlaidžiai, o greičiau ir su gailesčiu. Tiesa, kai kada anglai padūsauja, pakritikuodami save37 (ypač šiais laikais, kai vis daugiau kalbama apie dirbti atvykstančius lietuvius ir kitus Rytų europiečius38): štai kokie jie darbštūs, o mes tai tinginiai, užtat jie tiek daug ir turi, taip gerai prasigyvena.

Pakalba - ir eina toliau tingėti, nes tinginystė yra idealus laiko leidimo būdas, o tokia būsena, kai nieko nereikia daryti, yra geidžiama ir išsvajota.

Čia reikia paaiškinti išsamiau, nes kiekvienam lietuviui — kiekvienam - tinginystė yra vienareikšmiškai, absoliučiai neigiamas bruožas.

Mes galim daug ką pateisinti (melagį, mušeiką, rėksnį, net vagį), bet tinginio - niekada.

Tai valstietiškos moralės atgarsis, natūrinio ūkio palikimas šaltame Europos krašte: nesusitaupius atsargų, gulinėjant ir sėdinėjant, žiemą nebus ko valgyti, todėl nuolatinis darbas kadaise buvo realiausia išgyvenimo garantija.

Kitur: Skandinavijoje, Olandijoje, Vokietijoje, net ir šiaurinėje Britanijos dalyje - Škotijoje, šią sampratą stiprino ir protestantiška etika.

Darbas yra pats savaime vertybė, turtas yra darbo rezultatas ir įrodymas, o neturtas - arba apsileidimo, arba tinginystės išdava, savotiškas amoralumo požymis.

Anglui, atvirkščiai, morališkai abejotinas yra draskymasis, kai jau turi užtektinai: viskam gali būti taikomas pateisinamumo, pakankamumo matas. Ir todėl sunkus darbas pateisinamas tik krapštantis iš labai keblios padėties arba atsidavus kokiam nors tikslui, kuris nėra tiesiogiai susijęs su savo paties gerovės užtikrinimu.

37 Iš visų žmogiškųjų vertybių labiausiai vertinama savikritika arba sugebėjimas save sumenkinti. Tai ir bilietas į šventojo statusą. Apie tai išsamiai bus parašyta skyriuje apie snobus ir pasipūtėlius.

3H Lietuviai yra Rytų europiečiai. Esama daug žmonių, kurie gyvenime neturi geresnio užsiėmimo ir man vis prikišamai rodo Jungtinių Tautų lenteles, Lietuvą priskiriančias Siaurės Europai - ačiū už pedantiškus pavyzdėlius, kurie nereiškia absoliučiai nieko, nes visas pasaulis lietuvius laiko Rytų europiečiais.

44

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka)

Pavyzdžiui, jei žmogus dirba labdaringoje organizacijoje kur nors Afrikoje - net ir savaitgaliais skiepija vaikus, tai nieko baisaus. Lygiai taip pat žavus nesveikokas atsidavimas sodininkystei prie namų arba paukščių stebėjimui per žiūronus - tai dar rodo ir pačius geriausius būdo bruožus.

Tačiau darbas nuo aušros iki sutemos, stengiantis užsidirbti kuo daugiau pinigų, yra vulgarus ir įtartinas.

Todėl iš visų lietuviškų patarlių angliškiausia būtų ši: „Darbas durnių, durnius - darbą myli."39

Anglo svajonė (beveik niekada neįgyvendinama) - namas užmiestyje, dvarininko gyvenimas, galbūt grojimas fortepijonu savo malonumui ir tingus laikraščių bei knygų skaitymas, begalinės popietės, snaudulys ir aplinkui tvyrančios blausios, pastelinės spalvos, lygiai kaip ir pastelinės emocijos, prislopintas balsas ir gyvenimas neišsišokant, nesisklaidant, nebandant pasiekti didelių aukštumų.

Todėl tokią būseną bandoma imituoti net ir tuomet, kai nėra didelių

finansinių galimybių. Darbas visą darbo dieną parodomas kaip nereikš-

mingas, mažai rūpimas užsiėmimas, apie kurį kalbama pašaipiai (žinoma, pašaipa skiriama tik savo darbui; iš kito žmogaus darbo atvirai šaipytis būtų negražu). Darbas - dk neišvengiama blogybė nuo pirmadienio iki penktadienio. Kaip indų plovimas ir naudojimasis tualetu, darbas yra gyvenimo dalis, tačiau ja mėgauds būtų keista ir netinkama.

Apie žmones, kurie aukojasi darbui, kurie jo parsineša namo, kurie darbo reikalus tvarko savaitgaliais arba išvykę atostogų tikrina darbo elektroninį paštą ir rašo atsakymus, kalbama su tylia panieka. Jie - „dar-boholikai", apie juos kalbama be pavydo („štai koks užsispyręs ir atkaklus") ir be susižavėjimo. Greičiau kaip apie ligonius arba keistuolius, kurių keistenybė nėra pateisinama ar patraukli.

Tikroji aistra žmogaus gyvenime turėtų būti kas nors kita. Pavyzdžiui, kokia nors labdaringa veikla (nebūtinai pagalba neįgaliesiems arba likimo nuskriaustiems vaikams - tai gali būti ir aukų rinkimas 39 Net nesu tikras, kad ši patarlė - lietuviška. Ji skamba įtartinai užsienietiškai.

45

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka)

bažnyčių varpams iš naujo įrengti, ir savanorių organizavimas seno tilto remontui atlikti).

Laisvalaikio pomėgis gali būti ir niekam nenaudinga veikla, tarkim, atkakli sodininkystė mažutėliame namo sklypelyje (kad ir kaip steng-tumeisi, tai bus tik didelio kilimo dydžio sodas), namų ir laivų modelių

kūrimas iš degtukų arba žaidimas žaisliniais traukiniais.

Su geležinkeliu susijęs ir kitas pomėgis, bene unikaliai angliškas -

traukinių sekimas (trainspottinį). Entuziastai, apsiginklavę tvarkaraščiais ir lokomotyvų sąrašais, stypso platformose, savo knygelėse registruoda-mi pravažiuojančius šilumvežius. Kas daugiau pastebi traukinių, tas ir kietesnis. Nors skamba neįtikėtinai keistai, šis pomėgis yra labai populiarus, vienijantis ne tūkstančius, bet dešimtis tūkstančių entuziastų.

Apie laisvalaikio pomėgį kalbėtis su kitais priimtina. Priimtina net girtis ir vardyti savo ypatingus laimėjimus. („Džonas domisi automobilių

plovyklomis ir savo automobilį jau yra plovęs septyniuose šimtuose plovyklų visoje pietų Anglijoje. Ar ne, Džonai?" - „Septyniuose šimtuose ir penkiolikoje. Daugiau plovyklų, kiek žinau, nėra aplankęs nė vienas žmogus šalies pietuose.")

Toks profesinis gyrimasis arba savo laimėjimų, susijusių su darbu, mi-nėjimas būtų blogo tono požymis. Advokatas nekalbės apie garsiausias savo bylas, gydytojas — apie keisčiausią medicininį atvejį, o lakūnas - apie egzotiškiausią maršrutą, kuriuo teko skristi.

Tačiau padorioje draugijoje, draugų būry ar prie pietų stalo tikimasi temų apie pomėgius. Juo egzotiškesnis ir retesnis laisvalaikio užsiėmimas, tuo geriau.

Jeigu savaitgaliais mėgstate važiuoti į pajūrį ir tuščioje statinėje ritinėtis smėliu pirmyn ir atgal, arba jei žinote automobilių numerių kodavimo sistemą, kur trys raidės reiškia kurią nors apygardą, ir jūs tuos kodus -

kelis šimtus jų - esate išmokęs atmintinai, arba jei esate savamokslis automobilių stovėjimo aikštelių bilietų automatų žinovas, pirkęs tokius bilietus iš 4 000 skirtingų automatų ir visus juos susegęs į storus žurnalus, - būsite vakaro pažiba ir visuotinio susidomėjimo objektas.

46

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka)

Ir nė vienas, tikrai, pažadu, nė

vienas vakare dalyvaujantis anglas

nepasukios pirštu prie smilkinio

ir kaimynui nesušnibždės: „Šitas

aiškiai nenormalus." Atvirkščiai,

jumis žavėsis kaip laisvos dvasios

žmogumi, bėgančiu (arba, tiks-

liau, besiridenančiu) paskui savo

svajonę.

O apie darbą su draugais kal-

bės tik užsieniečiai. Tai visiškai

nepriimtina padoriems žmonėms.

Užsieniečiui toks neišmanymas

galbūt bus atleistas (kaip dar vie-

nas įrodymas, kad jie - ne tokie

kaip mes), tačiau anglas, plepantis

apie savo darbą, yra įtartinas, ne-

malonus tipas, kaip koks draudimo JUO EGZOTIŠKESNIS IR RETESNIS

agentas, tik ką sutiktiems naujiems LAISVALAIKIO UŽSIĖMIMAS, TUO GERIAU.

pažįstamiems bandantis parduoti

sveikatos ar gyvybės draudimą,

arba stogdengys, kuris menkai pa-

žįstamiems sugėrovams alaus bare

tikisi palikti savo vizitinę kortelę ir

taip gauti naujų užsakymų.

Todėl darbas anglui - tik ne-

rimtas užsiėmimas, o rimčiausia

už viską - laisvalaikis ir pomėgiai.

Kartais norisi, kad būtų atvirkščiai,

bet tuomet būtume ne Anglijoje,

bet Šveicarijoje, ir tai būtų visai

kita knyga.

47

Pomėgiai ir darbas (tik tokia tvarka)

Mokslas

nespecialistų

salyje

tanijos bemokslių šalimi nepavadinsi. Čia garsiausi pasaulio universitetai — Oksfordas ir Kembridžas. Iš Britanijos į pasaulį atėjo ne-paprasti išradimai ir ilgam - o kai kurie ir amžiams - pakeitė pasaulį.

Nuo garo variklio iki interneto tinklalapių jungčių sistemos40, nuo fundamentalių branduolinės fizikos atradimų Kavendišo (Cavendish) laboratorijoje Kembridže iki penicilino, pirmojo antibiotiko, išradimo Londone ir vaistų iš jo sukūrimo Oksforde - Britanijos mokslas šimtmečius buvo aukščiausio pasaulinio lygio.

Tik XX amžiuje, po Antrojo pasaulinio karo, šaliai kenčiant baisias ekonomines negandas ir gyvenant nuo vienos paskolos iki kitos, jį

aplenkė beatodairiškas, neapsakomai dosniai finansuojamas ir kaip nauja žvaigždė sutviskėjęs universitetų renesansas Jungtinėse Amerikos Valstijose.

Tuomet JAV Kongresas, išgąsdintas sovietų grėsmės ir tariamo atsilikimo nuo rusų technologijų, ypač raketų ir bombonešių srityje41, mokslui skyrė pasakiškus pinigus. Universitetai gavo geriausius mokslininkus 40 Anglijoje populiaru teigti, esą internetą išrado anglas seras Timas Bernersas-Lee. Tai nėra tiesa. Šis mokslininkas sugalvojo interneto dokumentų (tinklalapių) tarpusavio sieji-mo ir jungimo būdus. Pats interneto tinklas buvo ne vienas išradimas, bet jų seka, ir procesas įvyko ne akimirksniu, bet užtruko daug metų, kol tapo panašus į tai, ką naudojame šiandien.

41 1955 m. sovietai prie Maskvos demonstravo šešis naujus M-4 bombonešius. Jie 10

kartų praskrido pro tribūnas. Analitikai nusprendė, kad jei vien parodoje dalyvavo 60

bombonešių, rusai be vargo pagamins 600. Taip radosi supratimas apie „atsilikimą bombonešių srityje" {bombergap). Jis ir panašios išvados apie raketas ilgam lėmė JAV sprendimus dėl gynybos ir tyrimų finansavimo.

49

Mokslas nespecialistų salyje

ir protingiausius studentus - tai

Amerikai dešimtmečiams lėmė

pirmauti pasaulyje.42

Bet kuriuo atveju Anglijos ne-

mokšų šalimi vis tiek nepavadinsi.

Man būtų gėda kalbėti taip, kaip

atvykę į Vakarų Europą arba Ame-

riką kalba daugelis lietuvių: „Jie

visi kvaileliai." Tokiems atsakymas

paprastas: jei jie neišmanėliai, o tu

protingas, kodėl tu dažai jo tvorą,

o ne jis - tavo?

Didžiausia pasaulio imperija ne-

buvo sukurta neišmanėlių. Tačiau

šiandien faktas, kuris pribloškia

daugybę atvykėlių ir daugelį jų be

reikalo visiems laikams nuteikia

SUMANUMAS NĖRA GERBIAMAS, GUVUS

skeptiškai, - tai nepagarba žinioms

PROTAS LAIKOMAS BEVEIK BEPRASME

AKROBATIKA, PANAŠIAI KAIP KOKS NORS

ir geraširdiškas, atlaidus požiūris į

SUGEBĖJIMAS ŽONGLIRUOTI STIKLINĖMIS.

neišmanėlį ir žioplį.

Kai kas mano, kad būtent todėl

didelė dalis gydytojų Britanijoje -

42 Anglai tylomis pripažįsta J AV technolo -

ginį pranašumą. Tai lengva suprasti pagal

du požymius. Pirmas: apie JAV universitetų

lygį paprastai tylima (jei jis būtų prastesnis,

anglas nepamirštų to paminėti). Antras:

garsesni anglų technologiniai išradimai

geriausiu atveju yra kelių dešimtmečių se-

numo, ir todėl anglas į naujieną apie A m e -

rikos technikos stebuklą atsakys kaip koks

pamokslaujantis senelis: „Jei aš nebūčiau

kariavęs, tu šiandien kalbėtum vokiškai."

50

Mokslas nespecialistų salyje

atvykėliai iš Indijos, kuriems pragariškai sunkus medicinos mokslas nėra kliūtis siekti gydytojo profesijos. (Skirtingai nei mano daugelis užsieniečių, anglų gydytojai nėra mažiau išmokyti ir menkiau kvalifi-kuoti nei jų kolegos lietuviai, skiriasi tik požiūris: Anglijoje - jei gali nesikišti, nesikišk, jei gali neskirti vaistų, neskirk, Lietuvoje — kiekviena liga reikalauja gydymo.)

Vyrauja nuomonė, kad daugelis jaunų anglų paprasčiausiai per tingūs, kad gražiausius jaunystės metus aukotų kone dešimtmečio mokslams, juk kokią nors kitą profesiją — tegul ir ne puikiausiai mokamą - galima įgyti lengviau. Tai ne mano paniekinamas išsigalvojimas: tokią nuomonę dažniausiai girdžiu kaip tik iš anglų.

Sumanumas nėra gerbiamas, guvus protas laikomas beveik beprasme akrobatika, panašiai kaip koks nors sugebėjimas žongliruoti stiklinė-

mis.

Tokio požiūrio pavyzdžių - kaip mašalų aplink lempą vasaros naktį.

Atvykstate į didelio parduotuvių tinklo degalinę. Parduotuvių tinkle -

akcija: visi, kas parduotuvėje išleidžia penkiasdešimt svarų sterlingų, nuo kiekvieno perkamo benzino litro sutaupo 5 pensus.

Sakytum, labai paprasta, suskaičiuos ir vaikas - padauginai pirkėjo įsipiltus litrus iš penkių pensų, gavai nuolaidą. Dešimt litrų - 50 pensų.

Dvidešimt du litrai - 1,10 svaro sterlingų, ir taip toliau.

Tačiau degalinės kasininkės skaičiuoti neprašoma. Jos niekas apskritai neprašo galvoti: jai prieš nosį padėta lentelė, kurioje tiesiog įžeidžiamai metodiškai surašyta:

1 litras = 0,05 svaro nuolaida

2 litrai = 0,10 svaro nuolaida

3 litrai = 0,15 svaro nuolaida

Skaitytojau, manai, paskui ten bus parašyta „ir taip toliau", „litrų

skaičių dauginti iš penkių" ar dar kaip nors? Nieko panašaus. Lentelėje - šimtas eilučių, iki pat „100 litrų = 5,00 svarų nuolaida", tiesiog atsakymai surašyti kiekvienam gyvenimo atvejui. Kad, neduok Dieve, nereikėtų galvoti.

51

Mokslas nespecialistų salyje

Žmogus nė už ką neskatinamas suprasti, kaip veikia sistema. Jam reikalingas tik lengvas, kuo trumpesnis nurodymas, kaip sistema naudotis.

Galvoti, priimti sprendimus - aukštesnioji smegenų veikla - apskritai yra neprivalomas užsiėmimas, papildomas įgūdis. Anglai tokiems dalykams turi pasakymą: „nice to have" - „puiku, jei turi" su potekste

„bet visiškai galima apsieiti".

Pabandykite paskambinti į banką, draudimo bendrovę ar telefonu į

namus užsisakyti picą: greitai suprasite, kad asmuo kitame laido gale yra tik mechaninis priedėlis, kurio funkcija - jūsų balso teikiamą informaciją surašyti į atitinkamus laukelius kompiuterių programoje, kol pats kompiuteris to negali padaryti (daugelis bendrovių procesą jau beveik visiškai automatizavo: formą galima užpildyti internete, o telefonu su jumis pasikalbės automatas - tik tada, kai įsitikins jūsų nesuprantantis ir negalėsiantis suprasti, jis sujungs su tikru operatoriumi43).

Kai jus su juo sujungs (jei sujungs), pabandykite užduoti klausimą, bet kokį klausimą, kuris nėra pateiktas arba aptartas popierinėje formoje (pavyzdžiui: „Ar mano draudimas galios, jei formą užpildysiu raudonu tušinuku?", „Važiuoju į Lietuvą - ar jūsų banko kortele ten galima atsiskaityti už didžkukulius?"), ir kaipmat būsite paprašytas šiek tiek palaukti, o ragelyje pradės groti muzika.

Tai reiškia, kad robotui nepavyko, jus perdavė antrajam aptarnavimo fronto lygmeniui, bet ir jų kvalifikacija jau išsemta.

Tas jaunuolis buvo pasamdytas ne tam, kad galvotų, o tik tam, kad truputį geriau už automatą suprastų jūsų kalbą. Dabar, kai klausotės muzikos, jis kalbasi su savo viršininku: tai trečiasis lygmuo, ir ten jau reikia šiek tiek galvoti, net ir tam tikrų įgaliojimų priimti sprendimus suteikta. Ketvirtasis lygmuo bus tų viršininkų viršininkai, specialistai, kurių darbas - tik nestandartinės situacijos.

43 Nekantrūs žmonės, tokie kaip aš, žino, kad, išgirdus telefonu atsiliepusį automatinį

padėjėją, reikia tuojau pradėti daug kartų spaudyti telefono mygtuką, pažymėtą nuliu arba vienetu: sistema greit jumis nusivils ir sujungs su gyvu žmogumi.

52

Mokslas nespecialistų salyje

Verslo filosofija tokia: sukurkim sistemą, kuri pinigus iš klientų leistų

imti patiriant kuo mažiau sąnaudų, samdant kuo mažiau žmonių, ir kad kuo didesnė tų žmonių dalis galėtų būti minimalaus išsilavinimo ir dirbtų už minimalų atlyginimą. Ideali darbuotojo kvalifikacija: turi vardą, pavardę, pažįsta visas raides bei skaičius ir moka savarankiškai atvykti į darbą. Viskas.44

Kartą man teko kalbėtis su vienos Anglijos dujų bendrovės specia-listu, kuris užsiėmė tik tuo, kad taisė nemokšų kolegų padarytas dideles ir gėdingas klaidas, galinčias sukelti rezonansą žiniasklaidoje. Jam reikė-

davo tartis dėl kompensacijų ir užglaistyti incidentus, kai, pavyzdžiui, meistrai, atvykę išjungti dujų nemokiems žmonėms, dėl netvarkingai užpildytų formų dujas išjungė gretimam namui.45 Darbuotojas pasakojo, kaip jam tekdavę kūrybiškai šalinti tokių klaidų padarinius, atsiprašinėti žmonių ir duoti interviu laikraščiams bei televizijai, stengiantis parodyti dujų bendrovės žmogišką veidą ir gebėjimą atgailauti.

Tačiau užkirsti tokioms klaidoms kelio niekas nebandė: tai būtų per brangu - tiesiog reikėjo rūpintis, kad incidentų skaičius neperkoptų

nustatytų ribų.

Kitais žodžiais tariant, išmanymas, gaudymasis, nuovokumas, žinios nėra vertinami kaip geidžiamos ar pageidaujamos savybės pačios savaime: jei be jų galima apsieiti, kam jomis sau apsunkinti gyvenimą.

„Aš ne matematikas, kad mokėčiau skaičiuoti", - sako dažnas anglas.

Panašiai ir su geografijos žiniomis: ją turi išmanyti tie, kas keliauja.

44 Verslo lyderius dėl to kaltinti sunku: pokariu siautėjusi profesinių sąjungų ir streikų

tradicija Britanijos pramonę pavertė nuolatine Europos ligone ir ilgam įbaugino ištisą pramonininkų kartą. Kuo menkesnė darbuotojo kvalifikacija, tuo mažesnė galimybė jam streikuoti, nes toks bus be vargo pakeistas; mašinos ir kompiuteriai neturi profsąjungų, iš čia ir siekimas kaip velnio saugotis aukštos kvalifikacijos darbuotojų, ir bandymas visą verslą sustyguoti taip, kad jų reikėtų kuo mažiau.

45 Apie nuostabų šitokios klaidos atvejį rašė laikraščiai: bankas iš nemokaus gyventojo turėjo atsiimti namą, nusipirktą už nekilnojamojo turto paskolą. Per apsileidimą ir banke, ir antstolių kontoroje buvo supainioti namai. Buvo atsiimtas kito žmogaus namas, ir bankas, kol niekuo dėtas savininkas atostogavo, jį sėkmingai pardavė. Grįžęs savininkas visą mantą rado iškraustytą, o į namą jau ruošėsi keltis nauji šeimininkai.

53

Mokslas nespecialistų salyje

Kitiems nėra nei būtina, nei pageidautina. „Nenoriu savęs apkrauti nereikalingomis žiniomis", - pasakė vienas pažįstamas ir tuo mane be galo nustebino: nuo vaikystės buvau išmokęs patarlę, kad „ką išmok-si - ant pečių nenešiosi".46 Nereikalingos žinios man niekada neatrodė

didelė našta.

Todėl dažnai iš kitos pasaulio šalies - ir iš kitos kultūros - į Angliją atvykęs žmogus pajunta, kad į jį žiūrima kaip į fenomeną (su nuostaba, kaip į kiškį, kurį išdresavo ir jis dabar moka degioti degtukus). Pavyzdžiui, jei jis mintyse apskaičiuoja, kiek bus šeši procentai nuo 70 000

svarų sterlingų sumos.47

Išties „neprivalomos", „išvengiamos" žinios yra sąvoka, kuri dažną mano kartos lietuviškos švietimo sistemos (arba nebūtinai lietuviškos -

tradicinio žemyninės Europos švietimo) auklėtinį pribloškia. Kadaise teko kalbėtis su pusamžiu vyriškiu, didelėje bendrovėje dirbančiu atsakingą darbą, baigusiu universitetą ir vadovaujančiu dideliam skaičiui žmonių. Jis sakė: „Neįsivaizduoju, kaip bus, kai mano vaikui reikės išmokti daugybos lentelę. Kaip aš jam padėsiu? Aš jos taip niekada ir neišmokau."

Savo ausimis netikėjau. Mano laikais (ak, skamba taip seniokiškai -

„mano laikais...") Lietuvoje daugybos lentelės galbūt iki galo nemokėjo vienas ar du blogiausi klasės mokiniai. Tai yra nemokėjo kelių jos eilučių.

Prisipažinti, kad mokykloje neišmokai daugybos lentelės - beveik tolygu prisipažinti, kad neišmokai visų raidžių.

Bet Anglijoje ir nemokėti normaliai rašyti bei skaityti nėra socialinė

dėmė, kurios reikėtų gėdytis. Pirmą kartą su tuo susidūriau, kai pirkau 46 Jei, skaitytojau, manai, kad mes, lietuviai, smarkiai geresni, labai klysti. Visuotinio išsilavinimo laikai praėjo. Paklausk gatvėje sutiktų lietuvių, kokia Airijos sostinė, ir pamatysi, kiek jų teisingai atsakys į klausimą.

47 Keturiasdešimt du svarai sterlingų. Pirmą kartą imdamas paskolą, banke tai patikslinau tiesiog kalbėdamas su tarnautoja. „Per metus jums reikės mokėti palūkanų, ėėė..." - ėmė

mykti tarnautoja ir ištiesė ranką į skaičiuotuvą. „Keturiasdešimt du svarus", - atsakiau jai. Ji neramiai pažvelgė į mane, patikrino skaičius skaičiuotuvu ir nepatikliai paklausė:

„Taip... tikrai. O jūs jau anksčiau buvote susiskaičiavęs, kad žinote atsakymą?"

54

Mokslas nespecialistų salyje

sofą ir parduotuvės tarnautojas

pildė formą, — joje paprastus an-

gliškus žodžius rašė su baisiomis

rašybos klaidomis, maždaug taip:

„Pirkėjes surynks gaminy pats."

Išpūtęs akis kitą dieną kaip apie

neįtikėtiną, šokiruojantį dalyką tai

pasakojau pažįstamiems anglams.

Visi traukė pečiais — pamanyk.

Kažkas tik numykė: „Na taip, ne-

labai geros mokyklos turbūt." Bet

mano nuostabos ir šoko nesuprato

niekas.

Ilgainiui suvokiau, kad turiu

liautis stebėjęsis. Kartą dalyvavau

viename susitikime. Baltoje lentoje DAŽNAI IŠ KITOS PASAULIO ŠALIES - IR IŠ KITOS

rašė dalyvis, gal keturiasdešimties KULTŪROS - | ANGLIJĄ ATVYKĘS ŽMOGUS

metų vyriškis, dviejų vaikų tėvas - PAJUNTA, KAD Į JĮ ŽIŪRIMA KAIP Į FENOMENĄ

(SU NUOSTABA, KAIP Į KIŠKĮ, KURĮ IŠDRESAVO

irgi dirbantis solidų darbą, apsiren-

IR JIS DABAR MOKA DEGIOTI DEGTUKUS).

gęs kostiumu, pasirišęs kaklaraištį.

Kas antras žodis buvo su klaida.

Vyriškis krizeno ir vis sakė: „Tu-

rite man atleisti, labai blogai moku

rašyti (I am a terrible speller.)

Pamaniau, kad mano bendra-

amžis Lietuvoje, stovėdamas prieš

auditoriją, veikiau prisipažintų

naktimis prisišlapinantis į lovą nei

mažai pažįstamų žmonių draugi-

joje pasakytų nemokantis rašyti

be klaidų. Tai ne tema juokauti ar

55

Mokslas nespecialistų salyje

krizenti. Tai gėda. Anglijoje pripratau prie daug ko, bet prie šito niekaip nesugebėjau priprasti ir prisitaikyti.

Ne tik sugebėjimas, bet ir noras tą nemokėjimą, nežinojimą, nesupratimą, nevalyvumą nuleisti juokais, pašiepti kaip mažai reikšmingą, lyg ir keistenybę, lyg ir šiaip aplinkybę, yra užsieniečius itin gluminantis bruožas.

Sakykim, vyksta mėgėjiškas vaidinimas, į salę susirinko publika. Atsi-daro uždanga ir paaiškėja, kad organizatoriai nuomotoje salėje pamiršo patikrinti garsą, ir pusė mikrofonų neveikia. Organizatorius krizenda-mas lipa ant scenos ir, bandydamas savo kalbai suteikti komišką atspalvį, atsiprašinėja dėl „nedidelių techninių nesklandumų", kurie, girdi, yra

„dėl jo kaltės" (pripažinti savo klaidą nėra gėdinga, nes negėdinga ne tik pati klaida, bet ir apsileidimas, kuris tą klaidą sukėlė).

Paskui organizatorius ir jo padėjėjai savanoriai kaip vištos be galvų

laksto po salę ir po sceną, kol galiausiai laidai būna sujungti, ir dvide-

šimčia minučių vėliau nei buvo planuota prasideda vaidinimas.48

Kol vyksta visas šis erzelis, publika ramiai sėdi: blogas tonas būtų

piktintis, juk „organizatoriai stengiasi". O jei stengiasi, būtų negražu ir nedraugiška juos kritikuoti.

Pastanga, o ne rezultatas yra svarbiausias vertinimo kriterijus. Kritikuoti galima tik tą, kuris turi visas prielaidas ir galimybes stengtis, bet to nedaro. O jei stengiasi, viskas gerai, net jei rezultatas - apverktinas.

Vaizdingą liudijimą turistai pamato vos atvykę į Londono Hytrou oro uostą. Atidarytas 1955 metais, šis oro uostas kai kur atrodo taip, lyg nuo pirmos gyvavimo dienos nebūtų remontuotas, gal tik šiukšlės retkarčiais aprenkamos. Skylėta, purvina kiliminė danga, kai kur suklijuota stora pramonine juodos spalvos lipniąja juosta, murzinos ir subraižytos sienos, vietomis palubėje kabantys laidai, nučiupinėtas ir sueižėjęs langų bei durų stiklas, išklibę laukimo salių krėslai. Pasieniais - ketiniai 48 Anglų punktualumas yra mažų vaikų pasaka. Gal kada nors jis ir buvo tautos požymis, bet seniai toks nebėra. Vėluoja visi ir visada.

56

Mokslas nespecialistų salyje

radiatoriai, nuteplioti purvino sidabro spalvos dažais: nei tokių dažų, nei radiatorių man neteko matyti jau gerus du dešimtmečius.

Oro uostas jau kelerius metus po truputį modernizuojamas, tačiau darbų tempas atrodo toks, kad kol statybininkai baigia vieną oro uosto dalį, prieš tai tvarkytoji jau būna sudirbta taip, kad jai vėl praverstų

remontas.

O kol vyksta darbai, visur statybinės šiukšlės, amžinai neveikiantys eskalatoriai, sugedę liftai, ir bendras vaizdas - kaip pabėgėlių stovykloje.

O ant sienų kabo dideli tvarkingi plakatai: „Būkite kantrūs! Mes labai stengiamės, kad oro uostas būtų toks, kokio Jūs, keleivi, esate vertas."

Toks plakatas ir toks šūkis natūraliai atrodo tik patiems anglams.

Užsieniečiai - ypač tie, kurie Londone ne pirmą kartą ir kurie prisimena, kad toks pat sąvartynas oro uoste buvo ir prieš metus, ir prieš trejus -

šį plakatą laiko akiplėšišku prisipažinimu: „Mūsų oro uostas panašus į

išvietę. Mes tai žinome — bet tu, keleivi, niekur nesidėsi. Kai kada nors susitvarkysime, bus kitaip, o kol kas kentėk."

Bet vėlgi - svarbiausia: „Mes stengiamės". Pastanga, o ne rezultatas.

Apie tai kalbama nuolatos: net kai bankrutavo viena žinomiausių angliškų automobilių gamintojų, „Rover", skaitytojai į spaudą rašė tokius laiškus: tai juk taip neteisinga, gamyklos darbininkai ir inžinieriai, ypač pastaraisiais metais, taip stengėsi. Stengtis tai stengėsi, bet automobilių

niekas nenorėjo pirkti. Pastangų buvo, rezultatas - nulinis.

Versle atlyginama už rezultatą, o ne už pastangas. Daugeliui sunku su tuo susitaikyti. Nuolatos girdėti: neburnokite ant laiškanešių, kai paštas ateina nebe ryte, o po pietų, ir ne po du kartus per dieną49 - jie labai „stengiasi ir sunkiai dirba".

Teko skaityti nuomonę, kad toks vertinimas, pastangos išaukštinimas, vengimas kritikuoti - visuomenės infantilizavimo rezultatas: su 49 Dar prieš dešimtmetį paštas Anglijoje būdavo atnešamas dukart per dieną. Pirmąja klase (su šiek dek brangesniu ženkleliu) išsiųstas laiškas beveik garantuotai adresatą pa-siekdavo kitą dieną.

57

Mokslas nespecialistų salyje

suaugusiaisiais elgiamasi kaip su vaikais, o vaikai giriami už kiekvieną pastangą, net ir pačią mažiausią.

Neišeina rašyti, bet sugebėjai paimti pieštuką? „Well done!"50 Pieštukas iškrito, bet, mokytojo paragintas, pakėlei jį nuo žemės? „Well done!"

Metei sviedinį, bet ne tik nepataikei - dar ir poros metrų pritrūko, ir sviedinys nuriedėjo į dulkes? „Well done!"

Pripratę būti tik giriami (svarbiausias dalykas - paskatinimas, paakini-mas, tai yra „encouragement"; nieko blogesnio negali būti nei neigiamas motyvavimas ir palaikymo stoka - „discouragement"), vaikučiai išauga tokiais pat suaugusiaisiais, kurie laukia ir tikisi tik pagyrų, o jei kas ne taip - tai ne jų problema. Kieno nors kito kaltė.

Dažnam užsieniečiui atvimpa žiauna išgirdus, kaip mikliai jaunas darbuotojas bet kokią savo klaidą paaiškins objektyviomis priežastimis ir apkaltins kitus: „negavau reikalingo palaikymo", „man nebuvo suteiktas apmokymas", „darbovietės atmosfera mane gniuždė ir sunaikino mano motyvaciją", „mano kūrybinės ambicijos nebuvo tinkamai priimamos ir vertinamos".

Taip dažnai kalba ne koks nors reklamos ar viešųjų ryšių agentūros kūrybinis darbuotojas, o biuro tarnautojas, pametęs konfidencialias klientų bylas, ne tuo adresu nusiuntęs dokumentus arba ištrynęs de-

šimtmečius kompiuteryje kauptas duomenų bazes.

Nenuostabu, kad darbdaviai noriai į darbą priima užsieniečius, kurie, nors ir ne visuomet idealūs specialistai, bent jau neįsivaizduoja esą cukri-niai žavūs kūdikiai, kuriems turi būti suteiktas be galo ilgas mokymo laikotarpis ir kurie nelinkę postringauti apie jiems reikalinga „paramą".

Geriausias suvaikėjusios visuomenės veidrodis - talentų šou51, rodomi per televizorių. Šias programas verta žiūrėti vien tam, kad suprastum daugumos anglų psichologiją. Menko talento, bet didelių ambicijų jaunimas (o kartais ir vyresnio amžiaus žmonės) kelią į pripažinimą bando išsikovoti prastais balsais miaukdami ir stenėdami populiarias dainas.

50 Šaunuolis!

51 Tokie kaip Lietuvoje „Kelias į žvaigždes".

58

Mokslas nespecialistų salyje

Kiekvienoje laidoje į sceną būtinai užlips kas nors, kas, atsakydamas į negailestingą teisėjų įvertinimą, užsigavusio ir įsižeidusio žmogaus balsu pažers tiradą, o jei pasiseks, į sceną dar užlips ir atlikėjo (ar atlikėjos) mama ir ims teisėjus gėdinti: „Kaip jūs galėjote, mano sūnus taip stengėsi."

Taip yra todėl, kad visuomenės sąmonėje tvirtai susiformavusi nuostata, esą kiekvienas yra vertas šlovės ir turtų, jos nusipelno.

„Nusipelnyti" yra dar vienas anglo sielos veidrodis (greta sąvokos apie „teisingumą", aptariamos atskirame šios knygos skyriuje). „Aš nusipelnau didesnio namo", — sako anglas, nė nesusimąstydamas, kaip juokingai tatai skamba.

Ilgai galvojau, ar tik nepagarba mokslui (o gal atvirkščiai - pabrėžtinis atlaidumas nevykėliams) nebus susijusi su dar vienu dalyku: vaikišku ir naiviu mėgavimusi ir domėjimusi viskuo, kas yra nuodėminga, bloga ar nelegalu?

Iš visų angliškų bruožų šis yra vienas ryškesnių ir pastebimas kiekviename žingsnyje. Lengviausia būtų pateikti štai tokį pavyzdį (nors jis gana tiesmukiškas ir neatspindi viso meilės nuodėmei gylio): prieš kurį laiką vienas ledų gamintojas siūlė septynių rūšių ledus, kurių kiekviena buvo pavadinta pagal vieną iš septynių didžiųjų nuodėmių - nuo puikybės iki tingumo52 — ir jomis siūlė mėgautis iš eilės.

Sie ledai - tai tik simptomas. Taip, ir Lietuvoje, ir kitur yra sakoma, kad uždraustas vaisius saldžiausias, tačiau dar niekur kitur nemačiau, kad, galima sakyti, bet ką - bet kokią prekę - būtų galima patraukliai nuspalvinti tais draudimais.

Nuodėmingumo šlovinimas yra angliškos reklamos pradžia ir pabaiga. Tai ne tik šokoladiniai saldainiai („niekas nemato - paragauk, pasimėgauk, paišdykauk"), ne tik kvietimai „išjungti visą likusį pasaulį

kaip telefoną", „pameluoti jam, kad tavęs nėra namie" ir tada džiaugtis kakava, vištienos sriuba ar radijo stotimi.

52 Septynios didžiosios, arba mirtinos, nuodėmės yra godumas, puikybė, apsirijimas, pavydas, kerštas, palaidumas ir tingumas.

59

Mokslas nespecialistų salyje

Jei parduodami skalbiamieji milteliai, tai jų reklama galbūt bus apie namų šeimininkės meilužio išgulėtą patalynę. Jei reklamuojamas greitai mikrobangų krosnelėje paruošiamas maistas, tai jis išgelbės vaikiną, kuris pamiršo apie draugės gimimo dieną, nes ne tik iš prigimties yra kiaulė, bet dar ir iki paryčių dūko striptizo klube.

Žinoma, ne naujiena, kad veik bet kokia sąsaja su seksu padeda parduoti beveik bet kokią prekę. Riestas užpakalis ir stati krūtinė reklamoje yra tiesiausias kelias į pirkėjo piniginę.

Tačiau palaidumas - tik viena iš minėtų mirtinų nuodėmių. Anglijoje reklama taip pat plačiai ir išradingai išnaudoja ir likusias šešias: godumą (žmogelis apsimeta sunkiai sergantis, kad nereikėtų su giminaičiais dalytis tokiais gardžiais saldainiais), tingumą (vyras gali visą dieną drybsoti prie televizoriaus, kai žmona pluša darbe - nes jis nusipirko valymo priemonės, kuri prikepusią ir apšnerkštą virtuvę padėjo išvalyti per penkias minutes, o žmona pamanė, kad jis dirbo visą dieną).

„Vargšeli, tu turbūt visą dieną turėjai grandyti, kol taip išvalei", —

užjaučia žmona, o vyrelis gudriai šypsosi, už nugaros slėpdamas naująjį

valiklį.

Viena Anglijos televizijos kulinarijos įžymybių, kruopščiai ruošiamais ir nuobodokais tradicinės virtuvės patiekalais auditoriją žavėjusi dar tais laikais, kai nebuvo naujosios kartos televizijos žvaigždžių, Delia Smith53, reklamuoja maisto produktus, pažymėtus užrašu „Apgavikiškas Delijos ingredientas". Apgavystės čia jokios, tik „išdykęs" pavadinimas, užsimenantis lyg ir apie nesąžiningumą.

Autoritetingoji kulinarė tik pasakoja, kaip sutaupyti laiko: valgių su-dėtinių dalių galima nusipirkti, jos ir konservuotos yra tokios pat geros, 53 Delia Smith kalbos maniera panaši į mokyklos direktorę, kantrią ir griežtą. Ji labiau rūpinasi teisinga maisto gamyba (t. y. kad būtų gaminama taip, kaip anksčiau), bet ne maisto skoniu, nes svarbiausia yra gaminti taip, kaip gamindavo mamos ir močiutės.

Nostalgiškam maistui, primenančiam vaikystę, to visiškai pakanka. Galėtų ir Lietuvos televizijoje kas nors papasakoti apie tai, kaip teisingai išvirti minkštainiukus arba pagaminti tarkuotų bulvių didžkukulius.

60

Mokslas nespecialistų salyje

arba beveik tokios pat geros, kaip ir tos, kurias pasigaminame namie.

Bet pats pavadinimas — tarsi šnipštelėjimas primerkus akį nepaklusniam vaikui: „Kaip gaminti valgį apgaudinėjant."

Nuo receptų iki aprangos, nuo namų apyvokos iki atostogų kelionių, nuo automobilio iki langų valymo priemonių — visur vartotojui peršama (o peršama kaip tik todėl, kad vartotojas su ta mintimi noriai sutinka) iliuzija ir svajonė, esą nusipirkęs tą prekę ar paslaugą sugebėsi pabėgd nuo taisyklių, visuotinai priimtos moralės normų bei įstatymų

gniaužtų ir būsi nepriklausomas54, laisvas, protestuojantis ir galiausiai savo taisykles nustatantis sukilėlis, piratas, plėšikas ir laukinis vilkas, kuriam jokie pančiai nė motais.

Kartais atrodo, kad tai pagrindinė, visus postūmius anglui gyvenime suteikianti svajonė. Gyvenimas sustatytas į labai aiškius rėmus: aplinka, kurioje gimei, lemia išsilavinimą ir socialinį ratą, išsilavinimas lemia darbo pobūdį, darbas nustato pajamas, pajamos reguliuoja viską, ką perki, ką valgai, kur atostogauji.

Viskas už žmogų nuspręsta, todėl, matyt, giliai giliai dėl to tūno nuoskauda, sau vis žadama: ateis laikas, nusimesiu pančius.

54 Kitas aspektas, būdingas ne tik Anglijai ir apskritai ne tik angliškai kalbančiam pasauliui, tai begalinis įvardžių „aš" ir „mano" kaišiojimas visur, kur dk galima juos įterpti: kiekvienoje interneto svetainėje (taip pat ir Lietuvoje) - „mano sąskaita", „mano krep-

šelis", „mano nustatymai", „mano pasirinkimas", „mano nuotraukos", „mano žinios".

Tai iliuzija, kad kiekvienas iš mūsų turime begalę galimybių rinktis ir esame padėties viešpačiai. Tą pačią iliuziją, kurią noriai perkame, parduoda šiuolaikiniai kavos barai: čia nebėra kavos, čia yra kapucino, frapučino, čoko-čino ir dar dvylika rūšių, ir kiekvieną iš jų galima paruošti dešimčia įvairių variantų.

61

Mokslas nespecialistų s alyje

Pasipūtėliai, snobai

ir šlykštukai

*

^•^OLpie ką galvoja lietuvis, bandydamas aprašyti ne tik anglus, bet ir daugelį kitų Vakarų europiečių? Tikrai negiria jų už atvirumą.

Negiria ir už nuoširdumą. Greičiau pasako - pasipūtęs, kažin ką apie save mano, su manim elgiasi taip, lyg man jis ne draugas.

Pirmiausia dkrai ne draugas. Konkrečiai anglams „draugas" - tikrai svarbus žodis, ir jo prasmė gilesnė, negu mums kartais atrodo.

Iš tolimų mokyklos laikų prisimenu koridoriuje kabojusį skelbimą:

„Pareikštas papeikimas už draugo sumušimą."

Angliškai toks sakinys skambėtų keistai ir net nebūtų įmanomas, lygiai kaip neišverčiamas yra lietuviškas skaičiavimas: trisdešimt vienas butelis. (Butelių daug, o žodis „butelis" - vienaskaita; nes pagal lietuvių

kalbos logiką ten dar yra ir „vienas". Anglas sako „thirty-one bottles", arba trisdešimt vienas buteliai.)

Lygiai taip pat nepaaiškinamas būtų pasakymas „sumušė draugą".

Britas gūžteltų pečiais - tai koks ten draugas, jei jį reikėjo daužyti?

Kokia ten buvo draugystė?

Todėl anglas nesijaučia draugas Kęstučiui arba Arvydui, jei su šiuo kartu važiuoja traukiniu (net ir keturias valandas) ir visą kelią šnekasi.

Tai tik pašnekesys, tai ne sielų artumas. Sis ateina daug vėliau ir daug sunkiau, po ilgo bendravimo.

Anglai draugų susiranda sunkiai, ankstyvame amžiuje, galbūt studijų

metais, ir jų turi nedaug (nors bendrauja su jais dažnai ir kartais atveria jiems širdį).

Anglas dėl draugų ir pažinčių nesipučia, mini juos nenoriai ir šykš-

čiai, pusbalsiu, lyg pusiau atsiprašinėdamas, lyg leisdamas suprasti, kad visiškai draugų neturėti, visiška vienatvė - tikras idealas.

„Jis - vienišas vilkas", - pasakoma apie žmogų, kuris nepaiso populiarumo bei aplinkinių nuomonės, o balse girdėti ir pavydo, ir susižavė-

jimo, ir pagarbos gaidelės.

Anglo požiūriu, populiarumo siekimas gali būti pateisinamas, jei tai yra sąmoninga takdka, jei populiarumas reikalingas darbui, jei asmuo yra 63

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

televizijos asmenybė arba dainininkas, ir jam populiarumas - tik priemonė siekti karjeros tikslų.55 Tuomet jis pateisinamas ir priimtinas.

Užvis labiausiai neangliška yra girtis savo draugais ir pažįstamais.

Anglui tai - žemiausias lygis, apgailėtinas asmens prastos kilmės, prasto išsiauklėjimo ir menkų laimėjimų įrodymas (juk pažįstamais giriasi tik tas, kas pats nedaug tevertas).

Papasakosiu vieną pavyzdį. Privačiose anglų mokyklose vyksta renginys, vadinamas „Speech day", Kalbų diena. Mokslo metų pabaigoje vieną popietę susirenka visi mokiniai, jų tėvai ir mokytojai, direktorius kalba apie praėjusius metus, geriausiems mokiniams už mokslo, sporto ir užklasinės veiklos laimėjimus įteikiami pereinamieji apdovanojimai, vaikai ką nors padainuoja, o pabaigoje visų - ir tėvų, ir vaikų, ir mokytojų - sugiedamas mokyklos himnas.

Dar pakviečiama ir kokia nors įžymybė — miesto ar miestelio meras, parlamento deputatas ar buvęs mokyklos mokinys, iškopęs į karjeros aukštumas.

Į vieną tokią Kalbų dieną nedidelėje mokykloje, matyt, neradus nieko įtikinamesnio, buvo pakviesta buvusi mokinė, studijavusi teisę, o paskui labai sėkmingai ištekėjusi ir per vyro ryšius bei didelius pinigus bandanti įlįsti į kino pasaulį, rašyti scenarijus ir galbūt net kada nors pamatyti juos ekranizuotus. Ji ir buvo pakviesta pakalbėti mokiniams bei tėveliams.

Jauna moteris, matyt, apsvaiginta tokios garbės (ne juokas - kalbėti savo buvusioje mokykloje), neteisingai suprato užduotį, ir penkiolikos minučių kalbą pavertė savigyros ir pūtimosi lavina: „mano draugų

ratas", „visuomenės grietinėlė, kurioje man tenka suktis", „princas, su kuriuo man teko kartu dirbti". Papasakojusi, kad vyro pinigai jai suteikia 55 Pragmatizmas ir sąžiningas žaidimo taisyklių interpretavimas yra gerbiami. Prieš kelerius metus išgarsėjo vieno verslininko ginčas su mokesčių inspekcija: jis nuo mokesčių

kaip išlaidas, reikalingas savo verslui, bandė nurašyti pasakiškai brangų sportinį automobilį. Mokesčių inspekcijai tai nepatiko: girdi, tai prabangos daiktas, asmeninis žaisliukas, o ne verslui būtina priemonė. Vyras nesutiko: jo darbas buvo organizuoti naktinių klubų

veiklą, todėl važinėti po Londoną „karštu automobiliu", sakė jis, yra privaloma, kad jį

gerbtų klientai. Mokesčių inspekcija nesutiko, raudonu „Lamborghini" lakstantis verslininkas ją padavė į teismą ir bylą laimėjo.

64

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

galimybę vaikus leisti „į bet kokią mokyklą - tereikia pasirinkti iš pačių

geriausių", ji dar pasigyrė, kad jos vestuvės vyko Monte Karlo kurorte, kad yra buvusi „Oskarų" įteikimo ceremonijoje. Galiausiai kalbėtoja baigė moralu, esą toks talento ir proto grynuolis kaip ji gali išaugti net ir mažoje negarsioje mokslo įstaigoje, juk ji yra puikus to pavyzdys.

Auditorija skystai paplojo, bet matėsi: tėvams ir mokytojams tokia kalba ir toks elgesys pasirodė pagyrūniški, nekuklūs ir netaktiški.

Viešas puikavimasis savo turtais ir galimybe siųsti vaikus į pačias brangiausias mokyklas laikomi ne tik vulgariais: pagal anglų supratimą turto ir aukštos padėties demonstravimas, kalbėjimas apie jį paneigia patį turto ir aukštos padėties tikslą. Pinigai reikalingi tam, kad apie juos galėtum negalvoti, didžiausia išsilavinimo prasmė - būti tarp tokių

žmonių ir dirbti tokį darbą, kur nebereikia abejoti aplinkinių išsilavinimu ir kur jie neabejoja tavuoju.

Anglas vargu ar kam nors užsimins dėvintis kostiumą, pasiūtą brangiausio siuvėjo: priklausyti grietinėlei privalomai reiškia, kad tam patvirtinimo nebereikia. Jei jauti turįs kitiems pasakoti, kad priklausai elitui, tai tikrai jam nepriklausai.56

Apie anglų bendravimą, arba nenorą bendrauti, arba apie nenorą atsiverti nepažįstamiems žmonėms, apie jų mizantropiją užsimenama dažnai. Tai - privaloma užsieniečio kritika anglui.

Be šito neapsieina niekas, kaip neapsieina be pasakojimų, kad Anglijoje važiuojama kita kelio puse ir kad kriauklės turi du atskirus čiaupus, vieną - šalto, o kitą — karšto vandens.

Mizantropija - neapykanta žmonėms ar jų šalinimasis, šiaip jau visur laikoma neigiamu (bet ne mirtinai) charakterio bruožu, tačiau ne liga.

Anglijoje ši savybė toleruojama mieliau. Čia tai veikiau drovumas, ne-drąsumas ir netikrumas: ką apie mane pagalvos, kaip mane įvertins?

56 Tai nepakenktų suvokti lietuviškų blizgiųjų žurnalų gyventojams: viena meno veikėja Lietuvos spaudai pasakojo, kad su savo žymiu vyru tuokėsi Londone, Vestminsteryje, kur santuokas, anot jos, registruoja įžymybės ir aristokratai. Santuokas ten šiaip jau registruoja visi, kas tik nori, nuo valkatos iki ministro (net tame rajone gyventi nėra būtina).

Įžymybės ir aristokratai, priešingai nei lietuviai - savim patenkinti žurnalų užpildai, nesi-giria, kur jų santuoka buvo registruota.

65

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

Vienas geriausiai lietuviams pažįstamų anglų literatūros personažų

seklys Serlokas Holmsas — klasikinis mizantropas, gyvenantis vienas, turintis vieną draugą ir naujų draugų neieškantis, žmones stebintis lyg per atstumą, lyg per stiklą, bet neleidžiantis kitiems liesti savo sielos.

Jis noriau groja smuiku, skaito senas knygas arba tyrinėja žemėlapius; bendrauti jis moka, bet tai daro tik tuomet, kai būtina tikslui pasiekti.

Bendravimas kaip priemonė pasiekti tikslą, bendravimas kaip įrankis, o ne kaip gyvenimo būdas - štai tikras angliškas požiūris. Dauguma anglų nesupranta italų ir prancūzų, kurie ramiai sako: mėgstu maistą, gyvenu, kad valgyčiau (anglas valgo tik tam, kad gyventų), nesupranta ir prisibijo tų, kurie mėgsta bendrauti, pliurpti, dalytis nuomone ir be jokio reikalo, be jokios pateisinamos priežasties suktis tarp begalės draugų.

Maža to, anglai dorybe ir brandos požymiu laiko mokėjimą valdytis, ne pasiduoti ar atsiduoti emocijoms, bet jas suvaldyti, sutramdyti ir įkinkyti į racionalią veiklą.

Tai rodo net ir kalba: lietuvis dažniausiai kalba apie emocijų, jausmų, gaivalingų apraiškų sutramdymą, kai šie jausmai veržiasi per kraštus.

Anglas tokiu atveju sako žodį „harness", kuris būtinai reiškia ne tik pažabojimą, bet ir ikinkymą, panaudojimą naudingam darbui: jei yra energijos, jei yra jėgos, tai ją tik suturėti, o ne panaudoti yra aplaidus ir neatsakingas išteklių švaistymas, lygiai kaip ir tos beprasmės energijos pliūpsniai, būdingi Lotynų Amerikos kultūrai ar šokiams.

Mintis apie tai, kad bet koks siautulys gali ir turi būti pajungtas protui ir tarnauti prasmei, yra itin angliška.

Net šėlti, švęsti, prisigerti iki žemės graibymo ir šokti ant stalų toleruojama, jei tai yra priemonė, o ne tikslas.

Siuo bruožu anglai panašūs į japonus: poilsis ir pramoga turi būti atokvėpis ilgame darbo ir pareigos ruože, o ne tikslas pats savaime.

„Laimės siekis", įrašytas Jungtinių Amerikos Valstijų Nepriklausomybės Deklaracijoje57, ir anglui, ir japonui yra įtartinas ir, ko gero, amoralus.

57 1776 m. Jungtinių Amerikos Valstijų Nepriklausomybės Deklaracija skelbia vadinamąsias neatimamas teises - tarp jų yra Gyvybė, Laisvė ir Laimės siekimas.

66

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

Be to, kad daug kam anglai atrodo pasipūtę, pasikėlę ir susireikšminę, dar jie vadinami ir snobais. Snobas Ųnob) — tai senas angliškas žodis.

Jo pirmoji reikšmė: tai asmuo, kuris mano, kad jo socialinė, turtinė ar kultūrinė padėtis daro jį geresniu žmogumi nei aplinkiniai, ir demonstruoja savo padėties ženklus (turtą, drabužius, iškalbą, pažįstamus), kad kiti jaustųsi prasčiau.

Dabar snobais dažniau (ar dažnai) vadinami ir tie, kurie tos geresnės padėties neturi, bet apsimeta ją turį, ir dėl to savo apsimetimo tampa komiški, nes visi supranta, kad jie tik apsimetėliai.

Manau, klasikinis snobo apibrėžimas anglui visai netinka, nors vidutinis anglas tikrai mano - net ne mano, yra įsitikinęs - esantis pačios teisingiausios, pačios geriausios pasaulio šalies ir visuomenės atstovas.58

Tik jis nesistengia to demonstruoti ir visai nejaučia malonumo dėl to, kad kiti yra ne tokie laimingi žmonės kaip jis.

Be to, anglai privaloma pareiga laiko nesišaipyti iš kitur gimusio ir kitaip išauklėto, bet kiek galėdami padeda jam stiebtis į aukštumas - tai yra kuo arčiau prie angliško gyvenimo standartų.

Prisimenu seną istoriją iš XX amžiaus, kuri greičiausiai yra netikra, tačiau labai gerai parodo neatitikimą tarp supratimo apie anglus ir to, kokie anglai yra iš tikrųjų.

Istorija buvo pasakojama rusų dokumentiniuose filmuose apie Jurijų

Gagariną, pirmąjį kosmonautą pasaulyje, kuris, 1961 metais apskridęs Žemę, keliavo po visą pasaulį ir buvo priimamas įžymybių, prezidentų

bei monarchų ir garbinamas didžiulių minių.

Lankydamasis Britanijoje, Gagarinas buvo priimtas karalienės Elžbietos II (ji tuomet buvo visai jauna, karaliavusi mažiau nei dešimtmetį).

Kai atnešė arbatą, pasakoja ši istorija, Gagarinas ją išgėrė ir, kadangi buvo paprašęs arbatos ne su pienu, o su citrina, išsitraukė iš puodelio jos griežinėlį ir sukramtė.

Toliau istorijoje pasakojama (kartoju - abejoju, ar ji tikra), kad prie stalo sėdėję kilmingi anglų svečiai, pakviesti į susitikimą su įžymiuoju 58 XVIII a. Anglijoje buvo žmonių, kurie rimtai tikėjo, kad, be bendro rojaus, kur pateks visi tyraširdžiai ir kitokie geruoliai, kurių yra Dangaus Karalystė, dar yra ir atskiras rojus, kur bus priimami tik anglai.

67

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

rusu, sustingo vietoje ir neturėjo kur dėti akių. Toks protokolo pažeidimas! Toks neišsiauklėjimas!

Ir tada neva karalienė Elžbieta II irgi paėmusi iš savo puodelio citriną ir taip pat ją suvalgiusi, dar pasigardžiuodama pasakiusi: „Labai skanu."

Abejoju ne tuo, kad svečias galėjo suvalgyti citrinos griežinėlį: anuomet citrina Tarybų Sąjungoje nebuvo dažnas vaisius, be to, kodėl gi nesuvalgius, jei ji valgoma (ir kitose šalyse tai nėra laikoma nepriimtinu dalyku).

Į tiesą neatrodo panašus rusų (galbūt dalyvavusių tame priėmime, o galbūt girdėjusių apie jį iš kitų žmonių) tvirtinimas, esą svečio po-elgis „pasipūtusius kilmingus anglus" apstulbino ir privertė pasijusti nepatogiai.

Nėra jokios abejonės, kad, be karališkos šeimos narių ir dvariškių, tokiame priėmime galbūt dalyvavo užsienio reikalų ministras, aukšti diplomatai ir kiti kilmingi svečiai - visi puikiai išauklėti, baigę geriausias mokyklas ir etiketo išmokę anksčiau, nei vaikystėje išmoko važiuoti dviračiu.

Absoliučiai neįtikėtina, kad kažkuris iš šių žmonių galėjo būti toks stuobrys ir taip nesusivokti, kad nors vienu savo žodžiu, žvilgsniu, povyza būtų privertęs garsų svečią - o kartu ir priėmimo šeimininkę -

pasijusti nejaukiai ar kvailai.

Būčiau pasiruošęs lažintis iš didelės pinigų sumos, kad rūmų menėje niekas - nei svečiai, nei liokajai - nepajudino nė antakio, kai Gagarinas suvalgė tą citrinos griežinėlį. Ne iš kitur, bet iš Anglijos kilęs posakis apie tai, kad ne tas išauklėtas, kas valgo, nenumesdamas nė kruopelės, išauklėtas tas, kas nepastebi ir neparodo, kai priešais sėdintis stalo kaimynas vynu apsipila marškinius.

Tai privalomas anglui įgūdis, privaloma dorybė: atlaidumas kitokiam, nesugebančiam, neišmokusiam arba tiesiog užsieniečiui.

Angliškas charakteris dažnai keistai tarpusavyje suplaka santūrumą ir eleganciją, kietai sučiauptas lūpas, tikslius ir taiklius žodžius, ištartus mandagiai ir aiškiai, ir pribloškiantį apsileidimą bei nevalyvumą.

68

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

Tai ne tik tradicinis paltų ir striukių metimas po kojomis teatre ar kino teatre. Tai ne tik apibrizgę ar ne visai švarūs rankogaliai žmonių, dirbančių

toli gražu ne prastus ir ne menkai mokamus darbus. Tai ne tik beprotiškas apsikuitimas namie, kurio nesigėdijama net ir parduodant namą.59

Atėjęs apžiūrėti parduodamo namo potencialus pirkėjas vertinamas kaip visiškai neasmeniška būtybė, panašiai kaip santechnikas ar tarnautojas iš elektros tinklų bendrovės, atėjęs patikrinti elektros skaitiklio, ir tvarkytis prieš jam ateinant nėra absoliučiai jokio reikalo.60

Labiausiai užsienietį - bent jau atvykusį iš tokios šalies kaip Lietuva, kur nešvara laikoma gėda, o apie kūno išskyras su pasimėgavimu kalba tik arba maži vaikai, besidomintys tuo, ką padarė į puoduką, arba iškrypėliai, šokiruoja žavėjimasis viskuo, kas šlykštu, ir, pirmiausia, bet kokiomis kūno išskyromis.

Juokų apie smirdinčias, neplautas kojas išvysi net reklamose apie maistą (mama su vaiku grįžta iš parduotuvės apsipirkę, atsisėdęs ant kilimo tarp pirkinių, mažylis klausia: „Mamyte, kas čia taip smirdi, ar tas sūris, kurį pirkai, ar tavo kojinės?"61); jeigu paminima kojinė, tai tik „sena ir dvokianti". Gydytoja logopedė mažam vaikui rodo paveiksliukus, jis turi tarti žodžius su įvairiais garsais; viename paveiksliuke — pėdos: „Na, o kas yra šitie dvokiantys daiktai?"

Patiems mažiausiems - gausiai iliustruotos knygos, pavyzdžiui, „Tavo kūno šlykštukai", ir ten išnagrinėta viskas, nuo šlapimo ir išmatų (su 59 Kaip kai kurie anglai gyvena namie, užsieniečiai dažniausiai pamato susiruošę pirkti namą - tai atsitinka po kelerių metų gyvenimo šalyje, tai yra anksčiau, nei į Angliją atvykęs užsienietis gali tikėtis susirasti vietinių draugų. Potencialiam namo pirkėjui dažnai nesigėdijant aprodoma viskas - ir kambariai, ir krūvos batų, suverstų tiesiog miegamaja-me, ir virtuvė, ir joje sudžiaustyti skalbiniai bei neplauti indai.

60 Anglijoje populiarios televizijos laidos, kuriose rodoma, kaip energinga ir garsiakal-bė amerikietė vedėja lankosi pas šeimininkus, nesėkmingai bandančius parduoti savo namus, ir moko juos nors truputį apsitvarkyti prieš ateinant pirkėjams. Dažniausiai pa-tarimai prasideda raginimu nors kiek apsiliuobti ir bent laikinai kur nors išvežti visą šlamštą.

61 Apie šią reklamą esu kalbėjęs su daugeliu anglų: visaip bandžiau perteikti jiems savo pasišlykštėjimą - kaip galima tokiais vaizdiniais reklamuoti maistą? Jie gūžčiojo pečiais.

Kas čia tokio, juk juokinga.

69

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

gausiomis iliustracijomis) iki įvai-

MINISTRY

OF WAXING

riaspalvių snarglių (irgi dailininko

NOW OPEN

pasistengta — ak, pavydėtina misija:

17 SOUTH MOLTON STREET

iliustruoji tokią knygą ir žinai, kad

P : +44 (0)20 7409 7343

W - WWW.MINISTRyOFWAXING.COM

ne veltui mokeisi).

E : INFO<8>MINISTRYOFWAXING.COM

Per televizorių - dokumentiniai

filmai, pavyzdžiui, „Nemaloniau-

siai atrodantys medicininiai atvejai

pasaulyje". O ten kriterijus — žmo-

gaus nelaimė turi būti tokia, į kurią,

nebūdamas gydytojas, negalėtum

žiūrėti nežiaugčiodamas: nuo atvi-

rų kūno žaizdų iki ausų, augančių

ant kaktos, arba nupuvusių rankų

nagų, ar skylės vietoje akies, pro

kurią beveik matosi kaukolė. To-

kios temos nesibodima ištempti iki

valandos dokumentinio filmo arba

net serialo (ir vėl nežinau, kas nori

dirbti tokio filmo prodiuseriu ar

operatoriumi; kas grįžta namo ir

ŽAVĖJIMASIS VISOKIA BJAURASTIMI IR

LIGUISTA VAIZDUOTĖ DAŽNAI PRIBLOŠKIA

pasakoja žmonai: „Spėk, kur šian-

NET MAČIUS|J| ŠILTO IR ŠALTO.

dien buvau filmuoti?").

Žavėjimasis - kartais, atrodo,

tikrai nesveikas, bent jau lietuvio

akiai - visokia bjaurastimi ir li-

guista vaizduotė, regis, lenkianti

visas ribas, dažnai pribloškia net

mačiusįjį šilto ir šalto.

Seniai, gal kokiais 1996 metais,

savaitgaliais per televiziją (norma-

lią, visiems transliuojamą - ne ko-

70

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

kią nors kabelinę, nors rodoma buvo jau po 9 valandos vakaro62) buvo rodoma tokia programa: dvi ar trys jaunos, gerklingos, krūtiningos ir nekompleksuotos vedėjos be jokių skrupulų ir pastangų bent ką nors papasakoti valandą eterio pripildydavo linksmomis nešvankybėmis ir reto rafinuotumo šlykštumais.

Po kiekvienos laidos atrodė, kad pamatei jau viską, ką buvo galima pamatyti, ir kad daugiau nieko nebeįmanoma sugalvoti - o štai po savaitės įsitikinai, kad klydai.

Pavyzdžiui, vieną savaitgalį negalėdamas padkėti savo akimis žiū-

rėjau, kaip atstovams iš žiūrovų auditorijos scenoje buvo surengtos varžybos - vaikinai už pertvaros nusirengia ir kiton pusėn meta savo trumpikes, kurias iš eilės uosto jų draugės ir, plojant žiūrovams bei džiūgaujant vedėjoms, pagal kvapą stengiasi atspėti, kurios gi priklauso jų draugui.

Po šios laidos, kaip ir sakiau, jau tikrai maniau pamatęs viską, ką pamatyti įmanoma („na, dabar manęs jau niekuo nenustebinsi"), bet lygiai po savaitės laidos kūrėjai patvirtino, kad jų išmonės vis dėlto neįvertinau.

Kitą savaitgalį buvo rodomas pyrago kepimo konkursas, kurį laimėjo konditerinis gaminys, į kurį vietoj žvakučių buvo prismaigstyta moterų higienos priemonių - tamponų. „Tamponų pyragas, ponios ir ponai", — krykštavo vedėja: O aš pamaniau, kad jei šią laidą būtų

mačiusi mano mama ar močiutė, tikriausiai būtų išvežtos greitosios pagalbos automobiliu.

Prisiminkite tai, kai kitą kartą skųsitės, kad šlapių marškinėlių konkursas kur nors Lietuvos pajūryje - vulgarus ir nepadorus.

62 Britanijoje televizijos turinys skirstomas į tai, kas rodoma iki ir po 21 vai. Manoma, kad po 21 vai. vaikai televizoriaus jau nežiūri. Jie tikrai jo nebežiūri, bent jau kartu su tėvais -

greičiausiai tai daro savo kambaryje arba naršo internete, kur nėra nieko uždrausto.

71

Pasipūtėliai, snobai ir llykltukai

Karalystė ir

tradicija

%

^^¿CjL^pie Angliją niekaip neparašysi nepaminėjęs ir neaptaręs dalykų, kurie yra karališki: karališkosios šeimos, karalių rūmų, karališkos tradicijos. Net ir nebandysiu: skaitytojai manęs nesuprastų.

Britanija - ne vienintelė šalis, kur karaliauja monarchas, tačiau viena iš nedaugelio didelių ir reikšmingų valstybių, kur karališkoji šeima šalies gyvenime atlieka svarbų vaidmenį.63

Europos šalyse, tokiose kaip Ispanija, Švedija ar Danija, karališkosios šeimos yra, bet jos gana kuklios ir labiausiai primena gerai išauklėtus, iš gerų šeimų kilusius teatro ir kino aktorius, kurie moka gražiai elgtis ir rengtis, be priekaištų naudotis stalo įrankiais, vaikšto tiesiomis nu-garomis.64

Apie Britanijos karalienę jau nuo pokario laikų tarybiniuose vadovė-

liuose būdavo rašoma būtent taip: karaliauja, bet nevaldo.

Tai gana beprasmis pasakymas: jį galima suprasd nebent tuomet, jei karalius įsivaizduojamas kaip pasakų personažas, ankstų rytą atsikėlęs ir didelėje menėje dalijantis įsakymus, kam nukapoti galvas, teisėjaujantis riterių turnyruose65 ir prie puotos stalo graužiantis didžiausią vištos kul-

šį, o tuo tarpu aplink vartosi juokdariai margais drabužiais ir liutniomis skambina dvaro damos, apsirengusios kaip pasakų knygelių veikėjos.

63 Dar galima prisiminti Tailandą: čia karalius ir jo šeima labai mylimi ir priimami daug rimčiau nei Britanijoje. Ten iš jų nesišaipoma ir nepiešiamos jų karikatūros: pavyzdžiui, anglų karikatūristų mėgstamas princas Čarlzas, paprastai vaizduojamas su didžiulėmis ausimis.

64 Jei nežinotum, kad Lietuvoje nėra karališkosios šeimos, jos nariais laisvai galėtum palaikyti senosios kartos teatro ir kino aktorius, tuos, kurie buvo jauni pokario metais.

Jie ir dabar, pakalbinti televizijos, moka kalbėti, mintis reiškia sklandžiau nei beveik visi jaunesni profesionalūs lietuviai politikai ir diplomatai, kurie yra tiesiog unikaliai negabūs oratoriai.

65 Įšventinimo į riterius ritualas gyvas ir šiandien: asmenys, kuriems už nuopelnus sutei-kiami aristokratų titulai (tiesa, asmenų sąrašą siūlo vyriausybė, ne karalienė), priklaupia prieš monarchą ir šis jų petį paliečia kalaviju.

73

Karalystė ir tradicija

Kaip ir žalias drakonas ar septyni nykštukai, šis įvaizdis neturi nieko bendra su šiuolaikine realybe.

Britanijos karalienė Elžbieta II, karaliaujanti jau nuo 1953 metų, tikrai nedalija įsakymų, kam nukirsti galvą, kam paskelbti malonę arba ką iki gyvos galvos įkalinti niūrios pilies bokšte, tačiau karalystės valdymo reikaluose dalyvauja, nors ir neformaliai (premjeras su ja susitinka kas savaitę), o dauguma jos formalių sprendimų yra ne jos asmeninės valios ar įgeidžio reikalas, bet pareigos ir ritualo dalis.

Jau kelios kartos ne tik Britanijos, bet ir pasaulio gyventojų pripra-to, kad Angliją valdo karalienė, o ne karalius, bet Britanijoje galimas ir vienas, ir kitas variantas - tai priklauso nuo to, kokios lyties vaikai auga karaliaujančio monarcho šeimoje ir kaip jie seka vienas paskui kitą pagal amžių.

Nesutrumpintas karalienės titulas — ilgas ir painus, tačiau jį žinoti verta, bent jau todėl, kad jame pasakyta daug kas, ką dažnas lietuvis paprastai pamiršta, galvodamas apie šią šalį ir jos žmones.

Taigi: Elžbieta Antroji, Dievo malone Didžiosios Britanijos ir Siaurės Airijos Jungtinės Karalystės ir kitų jos valdų bei teritorijų karalienė, Sandraugos galva ir tikėjimo gynėja.

Pirmiausia - „Didžiosios Britanijos ir Siaurės Airijos". Tai, kas Lietuvoje dažnai vadinama Anglija, yra tik pusė salos: šiaurinė jos dalis, į

šiaurę nuo Niukaslo ir Karlailo, yra Škotija, turinti savus pinigus (tiesa, nors Škotijos svaras sterlingų yra lygus Britanijos svarui, popieriniai pinigai atrodo visiškai kitaip66) ir labai skirtingą teisės sistemą (kitaip vadinasi ir teismai, ir teisėjai, ir prokurorai; Anglijos teisę išmanantis advokatas Škotijos teisme neapgins, net ir nesiims to daryti).

Salos vakaruose geras gabalas, atskirtas linijos tarp Liverpulio ir Bristolio, - tai Velsas, atskira kunigaikštystė, žemė, anglų okupuota nuo XIII amžiaus ir su Anglija turinti bendrus įstatymus (taip ir vadinasi —

66 Škotiškus svarus sterlingų Anglijoje priims visi bankai ir didžiosios parduotuvės; taip pat ir angliškus svarus Škotijoje priims dauguma stambių prekiautojų, bet bankomatai Glazge išduos tik škotiškus svarus.

74

Karalystė ir tradicija

Anglijos ir Velso įstatymai), bet

kalbanti atskira kalba — velsiečių,

ji lygiagrečiai su anglų privaloma

visose valstybės įstaigose, tačiau

namie ja kalba labai nedaug žmo-

nių.67

Siaurės Airija - dar viena

Jungtinės Karalystės (bet ne Di-

džiosios Britanijos) dalis, Airijos

salos kampas, atskirtas 1920 me-

tais. Likusi salos dalis - tai Airijos

Respublika, tuo pat metu tapusi

nepriklausoma.

Airija kelis šimtmečius, nuo

XVI amžiaus, sudarė sąjungą su

Anglija ir pripažino jos monarchą, NESUTRUMPINTAS KARALIENĖS TITULAS: paskui priklausomybė ir antrarūšės ELŽBIETA ANTROJI, DIEVO MALONE

tautos statusas nusibodo, maža to, DIDŽIOSIOS BRITANIJOS IR ŠIAURĖS AIRIJOS

JUNGTINĖS KARALYSTĖS IR KITŲ J O S VALDŲ

airiai jautė, kad anglų visada yra BEI TERITORIJŲ KARALIENĖ, SANDRAUGOS

laikomi juodadarbiais ir pigia dar-

GALVA IR TIKĖJIMO GYNĖJA.

bo jėga.

Šiandien Airijos Respublika - ir

atskira nuo Jungtinės Karalystės,

ir ne visai; ir nepriklausoma - ir

kartu pririšta nematomais siūlais.

67 Velse atvykėlius stebina policijos auto-

mobiliai, ant kurių užrašas „Heddlu". Tai

velsiečių kalba reiškia „Policija". Padės

Velso pavadinimas yra „Cymru", tariamas

„kamri" - jei kas manė, kad jau angliškas

vertimas sunkus, visai nuleidžia rankas,

bandydamas pavadinimus skaityti Kardife.

75

Karalystė ir tradicija

Turi savo parlamentą, savo politiką, savo pinigus (eurus), bet tai šen, tai ten, žiū, iššoka politinių anachronizmų.

Pavyzdžiui, Jungtinės Karalystės piliečiui gaunant pasą su liūtu ir vienaragiu, esama paprastos procedūros: nuotraukos, siunčiamos į pasų

biurą, dkrumąir pareiškėjo veido atitikimą savo parašu turi patvirtinti kitas asmuo, bet kuris Jungtinės Karalystės pilietis, galįs pasakyti pažįstantis šį žmogų ir kad nuotraukoje tikrai jis. Pati tvarka nėra neįprasta (nebent tiktai lietuviui keista, kad dokumentą tvirtinti gali bet kas, ne-būtinai įgaliotas biurokratas). Tačiau taisyklėse dar prirašyta: tą pačią funkciją gali atlikti ir Airijos Respublikos pilietis.

Pagalvok, skaitytojau, koks absurdas būtų, jei, sakykim, įgaliojimus ir kitus teisinius dokumentus Lietuvos piliečiams tvirtintų ne tik Lietuvos, bet ir Lenkijos notarai.

Prieš penkiolika metų Anglijoje, užėjęs į pašto skyrių, kai kur dar galėdavai pamatyti skelbimą: „Prisiminkite, kad Airijos Respublika yra užsienio šalis, ir jei siunčiate ten laišką, ant voko reikia klijuoti tokius pačius pašto ženklelius, kaip siunčiant į užsienio šalį."

Man tai buvo neįtikėtina (kaip atrodytų, jei Lietuvos pašte būtų

parašyta: „Prisiminkite: Latvija yra užsienio šalis"), pagaliau Airijos Respublika juk ne prieš metus ir ne prieš dešimt tapo nepriklausoma, atrodytų, būtų pats laikas priprasti.68 Nors, antra vertus, jau praėjus daugiau nei trims dešimtmečiams po to, kai 1973 metais buvo įkurta Britanijos dujų bendrovė, daugybė žmonių vis dar sako, kad „atėjo meistras iš dujų valdybos" - taip po Antrojo pasaulinio karo vadinosi 68 Lėtas pratinimasis prie naujųjų pavadinimų arba senosios tvarkos palikimas mane glu-mino ir Lietuvoje (kai, praėjus pusantro dešimtmečio po Tarybų Sąjungos subyrėjimo, šalyje vis dar yra Respublikinis darbų saugos centras, Respublikinis mitybos centras — lyg dar galėtų būti ir „sąjunginis". Respublika - ne Lietuvos teritorijos vienetas, o valstybės valdymo forma, tik reikia, kad kas nors tai paaiškintų laike marinuotiems biurokratams.

76

Karalystė ir tradicija

valstybinė įstaiga, tiekusi dujas ir žmonių namuose prižiūrėjusi dujų

įrenginius.69

Kai vietos gyventojui papasakojau apie skelbimą, pašte, komiškai informuojantį (kaip man pasirodė), kokios šalys yra užsienis, jis tik gūžtelėjo pečiais: girdi, jei suprastum, kaip susipynusios Anglijos ir Airijos istorijos ir likimai, taip nesistebėtum.

Yra ir kitų keistenybių: pavyzdžiui, tarp Siaurės Airijos ir Airijos Respublikos nėra ne tik pasienio ir pasų kontrolės, bet ir kiekvienas Siaurės Airijoje gimęs žmogus pagal pasirinkimą gali turėti Airijos Respublikos arba Jungtinės Karalystės pasą, o gali ir abu.70

Grįžkime prie karalienės titulo. „Ir kitų jos valdų bei teritorijų karalienė" - lengva pamiršti, kad Elžbieta II yra ne tik, pavyzdžiui, Papua Naujosios Gvinėjos, Jamaikos ir Barbadoso, bet ir tokių valstybių kaip Australija, Kanada ir Naujoji Zelandija vadovė. Ji vaizduojama ant tų

šalių banknotų, kai kurių iš tų šalių aukščiausioji teismų apeliacinė ins-tancija vis dar yra karalienės Slaptoji taryba (Privy Council) Londone.

Būtent Slaptajai tarybai, kurios būstinė yra Londono centre - Vyriausybės pastate greta Užsienio reikalų ministerijos, tenka peržiūrėti apeliacijas iš egzotinių Karibų jūros šalių (daugelyje tų šalių ne tik angliška teisės sistema - ten teisėjai anglišku papročiu dėvi baltus perukus, keistai atrodančius prie jų juodos odos).

„Sandraugos galva" - Britanijos karalienė vadovauja Tautų Sandraugai, 53 valstybių, tai yra buvusių Britanijos kolonijų, sąjungai, iš esmės atstovaujančiai britų vertybėms, kurios visiems laikams net ir po to, kai dauguma tų šalių nebėra kolonijos, nuspalvino didžiulę pasaulio dalį.

69 Po ūkio nacionalizavimo, kurį Britanijoje po Antrojo pasaulinio karo įvykdė elemen-to Atlee vyriausybė, didžiulę šalies ekonomikos dalį valdė visiškai tarybiškai skambančios valstybinės kontoros: pavyzdžiui, anglių išgavimą ir tiekimą (o anglys tuomet buvo pagrindinis energijos šaltinis) vykdė Anglių valdyba (< Coal Board).

70 Jungtinės Karalystės apskritai nejaudina dvigubos pilietybės klausimas. Būdamas Britanijos pilietis, gali turėti ir daugiau pasų: nori - vieną, nori - nors ir penkis. Vienintelis įspėjimas, įrašytas Britanijos pase: jei turite ir kitos šalies pilietybę, jūsų, nuvykusio į tą šalį, mes neginsime kaip Britanijos piliečio.

77

Karalystė ir tradicija

Elžbieta II net apie tai, kad paveldėjo karalystę, sužinojo būdama ne Londone ir ne Britanijoje: kartu su savo vyru hercogu Pilypu ji keliavo po pasaulį, pavaduodama sergantį tėvą karalių Jurgį VI, kuris dėl silpnos sveikatos jau nebegalėjo niekur išvykti iš Britanijos. 1952 metais Elžbieta išsiruošė į kelionę po Keniją71, Australiją ir Naująją Zelandiją.

Žinia apie tėvo mirtį ją pasiekė Kenijoje, apie 100 mylių nuo jos sostinės Nairobio, viešbutyje, pastatytame ant medžių viršūnių, kad iš viršaus būtų galima saugiai apžiūrinėti laukinius Afrikos gyvūnus.

Elžbieta karaliene tapo tą pačią akimirką, kai užgeso jos tėvo gyvybė

(tikslus laikas nėra žinomas, nes karalius Jurgis VI mirė miegodamas).

Britanijos karaliaus sostas nebūna tuščias nė sekundės, nors naujasis monarchas karūnuojamas gerokai vėliau, praėjus keliems mėnesiams: karūnavimas laikomas džiaugsmingu momentu, kurio neturi temdyti gedulas dėl iš gyvenimo pasitraukusio valdovo.

Karūnavimas vyko 1953 metų vasarą. Karalienė yra Anglikonų baž-

nyčios vadovė (iš čia ir paskutinis mūsų aptariamo ilgojo titulo įrašas -

„tikėjimo gynėja", todėl ant angliškų monetų ir parašyta: „Elizabeth II D. G. REG E D."; lotyniškai D. G. reiškia „Dei gratia", Dievo malone, REG - tai Regina, karalienė, F. D. — „fidei defensor", tikėjimo gynėja72).

Ją 1953 metais karūnavo Kenterberio vyskupas, aukščiausias - po paties monarcho ir po karališkosios šeimos narių - Anglikonų bažnyčios hierarchas.

Karalienė buvo labai jauna - karūnavimo dieną jai buvo vos dvide-

šimt septyneri, ir, kaip ir visi monarchai nuo Vilhelmo I Užkariautojo 71 Anglijoje šis bei tas apie žmogų sužinoma pagal tai, kaip jis taria žodį „Kenya": dabartinis tarimas, kurį atspindi ir lietuviškas šalies pavadinimas, yra palyginti naujas. Dar prieš kelis dešimtmečius šis žodis buvo tariamas „Kynija", ir dar ir šiandien taip sako vyresnės kartos žmonės bei tie, kam brangi kolonijinė praeitis.

72 Dabartinis sosto įpėdinis princas Čarlzas yra pasakęs, kad tapęs karaliumi jis taps ne tikėjimo, bet tikėjimų gynėju - tai yra gins visų žmonių, gyvenančių šalyje, religijas ir įsitikinimus, bet toks keistas būsimo Anglikonų bažnyčios vadovo pasisakymas nesulaukė

jokio pritarimo, maža to, buvo įvertintas kaip duoklė politinei madai ir politiniam korektiškumui. Daugiau princas Čarlzas šios minties nebekartojo.

78

Karalystė ir tradicija

(XI amžius) laikų, ji buvo karūnuota Vestminsterio vienuolyno baž-

nyčioje73.

Karalienė prisiekė valdyti Jungtinę Karalystę ir visus jai priklausan-

čius kraštus (1953 metais buvo išvardytos Kanada, Australija, Naujoji Zelandija, Pietų Afrikos Sąjunga, Pakistanas ir Ceilonas74 bei kitos

„valdos ir teritorijos") „pagal jų įstatymus ir papročius", prisiekė, kad visi jos sprendimai remsis „teise, teisingumu ir gailestingumu" ir kad saugos Anglikonų bažnyčios tikėjimą.

Trumputė priesaika - vos keli sakiniai - atspindi anglišką tikėjimą tuo, kad pakanka pažadėti dorai laikytis svarbiausių vertybių, o detalus pareigų aprašymas nereikalingas, nes geras žmogus ir be smulkiai surašytų taisyklių dirbs gerai, o blogas sugebės išsisukti ir iš labiausiai apgalvotų teisinių žabangų.75

Pasibaigus priesaikai, patepimo šventaisiais aliejais ceremonijai - ši laikoma slapta ir nebuvo transliuota per televiziją, kuri šiaip rodė visą karūnavimą - karalienė sėdo į sostą, apsigobusi paprasta balta Patepimo mandja.

Karūnavimo drabužių seka — ilga istorija, bet trumpa jos esmė tokia: Elžbieta į Vestminsterio vienuolyną atvyko pasipuošusi aviečių spalvos drabužiais (jie paskui kasmet dėvimi per parlamento atidarymą), per patepimo ceremoniją karalienė apsigobė baltu Patepimo apsiaustu, o per patį karūnavimą dėvėjo Karališkąją mantiją {Pallium Regale), pamuštą avietinės spalvos šilku ir papuoštą sidabro karūnomis.

Karalienei buvo įteikti jos valdžios simboliai: aukso kamuolys su kryžiumi Globus Cruciger, simbolizuojantis Kristaus tikėjimą visame 73 Vestminsterio vienuolynas, dar vadinamas Vestminsterio abatija, turi - kaip ir daugelis dalykų Anglijoje - daug ilgesnį oficialų pavadinimą: Sv. Petro kolegijos bažnyčia Vestminsteryje. Taip niekas šios bažnyčios nevadina.

74 Dabar Ceilonas vadinamas Sri Lanka, bet nuo tarybinių laikų visi prisimena Ceilono arbatą su drambiu ant pakelio.

75 Šiuo požiūriu vadovaujasi ir angliškos sutartys: jie vengia aprašinėti kiekvieną mažiausią galimybę, vietoj to nustato tik pagrindinius principus.

79

Karalystė ir tradicija

pasaulyje, ir skeptrai; o arkivyskupas karalienei uždėjo Šv. Edvardo karūną, sveriančią daugiau nei du kilogramus.

Kaip ir visi monarchai nuo XIV amžiaus, patepimo ir karūnavimo metu Elžbieta sėdėjo Karaliaus Edvardo soste - mediniame gotikiniame krėsle, kuris prieš 300 metų buvo perdirbtas: į jį įstatytas škotų Likimo akmuo - 1 5 2 kilogramų svorio akmens gabalas. Ant to akmens sėdėdavo karūnuojami škotų karaliai, kol susijungusios Anglija ir Škotija 1707

metais sutiko abi paklusti vienam — Britanijos - monarchui.

Karalienei ištikimybę prisiekė arkivyskupai ir vyskupai, karališkosios šeimos nariai ir aukščiausi aristokratai, ir tuomet ji Vestminsterio vienuolyną paliko apsigobusi jau violetine Imperijos mantija, papuošta šermuonėlių kailiais.76

Ant išeinančios iš Vestminsterio vienuolyno karalienės galvos -

Imperijos karūna, lengvesnė nei ta, kuri naudota per patį karūnavimą (sverianti kiek mažiau nei kilogramą), bet papuošta 2 868 deimantais, beveik 300 perlų, taip pat safyrais, smaragdais bei rubinais. Daug kas klausia, kiek karūna galėtų kainuoti, bet juvelyrai aiškina, kad į šį klausimą atsakyti neįmanoma, nes karūnos niekas neperka ir neparduoda.

Tarp deimantų - ir tokios įžymybės kaip Kohinoras ( Koh-i-Noor), 105 karatų legenda. Šis deimantas kilęs iš Indijos ir priklausė sikhų, mogolų77 ir persų valdovams, dėl jo buvo žudoma ir kariaujama, bet galiausiai jis atiteko karalienei Viktorijai, kuri 1877 metais tapo Indijos 76 Šios mantijos ir pasigedo daugelis Lietuvos žmonių, žiūrėdami reportažus apie karalienės vizitą Lietuvoje. Šermuonėlių mantija, kurios su niekuo nesupainiosi dėl juodų

žvėrelių uodegų baltame kailio fone, yra vienas išskirtiniausių ir įsimintiniausių drabužių

pasaulio kostiumo istorijoje. Šermuonėlis yra mažas kailinis žvėrelis - jo angliškas pavadinimas yra „ermine", ir kilęs iš keisto lotyniško vardo „mus armenius", Armėnijos žiurkė; rudą kailį į baltą jis keičia tuose regionuose, kuriuose sniego būna bent 40 dienų

per metus, bet jo uodegėlė visada lieka juoda.

77 Nepainioti su mongolais. Mogolai daugiau nei tris šimtmečius, nuo XV I iki X I X a., valdė didžiąją dalį dabartinės Indijos, Pakistano ir Bangladešo teritorijos.

80

Karalystė ir tradicija

imperatore.78 Čia ir Mažoji Afrikos žvaigždė, 317 karatų Kulinanas II, deimantas iš suskaldyto 1905 metais Afrikoje rasto didžiausio pasaulyje brangakmenio, prieš apdorojant svėrusio daugiau nei pusę kilogramo.

Karūnų deimantai, kurių neįmanoma įkainoti, - tik dalis pasakiškų

brangenybių, kurias liečia Britanijos karalienė.

Karališkasis gyvenimas susijęs su turtais, neįsivaizduojamais daugumai paprastų mirtingųjų, net ir multimilijonieriams — vien nekilnojamojo turto sarašas yra ilgesnis, nei galima įsivaizduoti: Bakingamo rūmai Londone, vasaros rezidencija Vindzore, kur karalių šeimai priklauso visa pilis (tiesa, gana triukšmingoje vietoje — lėktuvai į Hytrou oro uostą leidžiasi tiesiai virš pilies teritorijos), Balmoralo pilis šiaurės Škotijoje ir jos valdos, viršijančios 260 kvadratinių kilometrų, dvaras Sandringame, Norfolko grafystėje, ir dešimtys dvarų, namų bei pilių visoje šalyje, kur gyvena karališkosios šeimos nariai (karalienei nereikia rūpintis, kaip padėti vaikams ir vaikaičiams, sukūrusiems šeimas, įsigyti gyvenamąjį

plotą - tereikia sugalvoti, kurį iš dvarų, rūmų ir namų kam paskirti).

Karalienei ir jos šeimai priklauso pasakiškos meno kūrinių bei an-tikvarinių daiktų kolekcijos, ir kone pusėje pasaulio ji priimama kaip valdovė.

Atrodytų, gyvenimas - pasaka, nebėra ko norėti: bet ar taip? Karalienei jau per aštuoniasdešimt metų, visas jos sąmoningas gyvenimas praėjo tarnaujant pareigai ir atliekant tradicijos nustatytus darbus (karališkas priedermes karalienė pradėjo atlikti dar būdama devyniolikmetė

princesė, dar iki karūnavimo; Antrojo pasaulinio karo metais ji trumpai tarnavo kariuomenėje, Moterų papildomoje teritorinėje tarnyboje, ir čia įgijo vairuotojos bei mechanikės kvalifikaciją79 - karalienė iki šiol, 78 Aštuntajame dešimtmetyje Pakistano prezidentas prašė atiduoti Kohinorą jo šaliai, bet Britanija atsisakė tai padaryti. Sis deimantas buvo tiek kartų perduotas iš rankų į

rankas, kad šiais laikais nebeįmanoma teigti, kuriai valstybei ar tautai jis iš tikrųjų turi priklausyti. Daug kas prisimena čekiškus pieštukus, kurie būdavo parduodami ir Lietuvoje, vadinamus „Koh-i-Noor".

79 Princesė Elžbieta kariuomenėje tarnavo Elisabeth Windsor vardu ir pavarde ir pasiekė leitenantės laipsnį.

81

Karalystė ir tradicija

apsigobusi skarele ir apsivilkusi

lietpaltį, užmiesčio rezidencijose

pati vairuoja tamsiai žalią visureigį,

žinoma, po Londoną ir miestus

saugumo sumetimais pati niekuo-

met nevažinėja).

Ar daug pažįstate močiučių, ku-

rios, pasiekusios devintą dešimt-

metį, ne tik intensyviai keliauja

po pasaulį, bet ir dirba visą darbo

dieną - karalienė ne tik kartą per

metus atidaro parlamentą ir sako

jame kalbą, ne tik skiria ministrus

pirmininkus (žinoma - ne pati

juos parenka, skiria rinkimus lai-

mėjusios partijos teikimu), ne tik

kas savaitę susitikinėja su premje-

ru, priiminėja į Londoną paskirtus

ambasadorius ir priima iš jų skiria-

KAŽKAS YRA PASAKĘS, KAD KALINIAI

muosius raštus, dalyvauja sudėtin-

KALĖJIME TURI DAUGIAU PASIRINKIMO

gose ir varginamose ceremonijose

LAISVĖS NEI DIDELĖS VALSTYBĖS VADOVAS.

bei banketuose, kai į Britaniją su

valstybiniais vizitais atvyksta kitų

šalių vadovai.80 Daugelis jų per visą

savo kadenciją priima tik po kelis

8(1 Karalien ė Elžbiet a II susitiko su 11

JAV prezidentų, pradedant Hary S. Tru-

manu, ir negalėjo pamatyti tik L y n d o n o

B. Johnsono, kuris postą užėmė po to,

kai buvo nužudytas prezidentas J o h n a s

E Kennedy - prezidento J o h n s o n o trum-

po valdymo metu karalienė laukėsi princo

Edvardo.

82

Karalystė ir tradicija

kolegų valstybės vizitus ir dar su keliais išvyksta patys - Elžbieta II tik su valstybės vizitais, neskaitant visų kitų apsilankymų Sandraugos šalyse, buvo išvykusi devyniasdešimt kartų ir Londone priėmė begales pasaulio karalių, prezidentų, princų ir ministrų pirmininkų.

Karalienė kelis kartus per savaitę visoje šalyje dalyvauja atidarant naujas geležinkelio stotis, mokyklas, ligonines, tiltus ir prekybos kompleksus. Ir, beje, ne tik perkerpa juostelę — kiekvienoje ceremonijoje pati pasako kelis žodžius, puikiai slėpdama nuobodulį, klausosi dalyvaujančiųjų kalbų (esu tikras, dauguma jų yra labai panašios viena į kitą), kalbasi su žmonėmis.

Bakingamo rūmuose ne dk įšventinama į riterius - čia, rūmų sode, kasmet vyksta didžiuliai priėmimai, vadinamieji sodo pokyliai (gardenpar-ty), į kuriuos kviečiami nusipelnę ir atsitiktiniai visuomenės atstovai, ir su visais dalyviais karalienė bent jau pasisveikina, o daugelį ir pakalbina.

Lengva būtų į šiuos dalykus numoti ranka, apie juos kalbėti kaip apie teatro spektaklio dalį, kaip į mažai prasmingą ceremoniją, kuri nieko bendra neturi su gyvenimu.

Tačiau tai ne tušti formalumai - iš jų, kaip ir iš kitų veiksmų, nuaus-tas šalies politinės sistemos audeklas, jie pabrėžia ir nuolatos visiems šalies žmonėms primena pareigos svarbą, pareigos vertę ir pareigos neišvengiamumą. Net jei ne visi tų vertybių laikosi taip uoliai, kaip jų

karalienė.

Kai Elžbieta II 2006 metais lankėsi Lietuvoje, manęs daug kas prašė

Lietuvos žiniasklaidoje pakomentuoti šio vizito reikšmę, ir visą laiką buvau klausiamas: karalienė karaliauja, bet nevaldo, tai kokia gi jos prasmė ir ką ji reiškia anglams, ką ji reiškia visai Britanijai?

Tada turėjau progą apie tai pagalvoti ir nusprendžiau: karalienė visai šaliai visų pirma yra pasiaukojimo pareigai simbolis ir pavyzdys.

Gimusi vienoje privilegijuočiausių pasaulio šeimų, Elžbieta II kartu pateko į gyvenimą, kuriame nieko negali pasirinkti. Jos vaikai ir giminaičiai, nors irgi susaistyti tradicijos, turi daugiau laisvių, nei ji: karališ-

kosios šeimos nariai gali pasirinkti, kur važiuos atostogų - į paplūdimį

83

Karalystė ir tradicija

ar slidinėti, gali patys nueiti į parduotuvę ar pavalgyti restorane, ar kada panorėję išgerti kavinėje puodelį kavos.

Iš karalienės visa tai atimta arba, tiksliau, tai niekada nebuvo jai duota.

Ji niekada negalėjo ir negalės pasirinkti viešbučio svetimame mieste arba užeiti į knygyną, netrukdoma pavartyti knygas ir vieną ar dvi iš jų

nusipirkti. Ji negalėjo, negali ir negalės su draugėmis pasivaikščioti po parduotuves81 ir nusipirkti batų poros ar palto.

Karalienė niekada negalėjo ir negalės paskambinti į darbą, pasakyti, kad šiandien negaluoja, todėl neateis, ir susivyniojusi į antklodę su dideliu puodeliu arbatos gulėti priešais televizorių.

Kažkas yra pasakęs, kad kaliniai kalėjime turi daugiau pasirinkimo laisvės nei didelės valstybės vadovas. Tik va, prezidentų kadencija po ketverių ar penkerių metų baigiasi, žinoma, jei vadovas perrenkamas, jis auksiniame narve gyvena dar kelerius metus, bet galiausiai sulaukia pensijos, laisvės ir nerūpestingos senatvės su anūkais.

Karalienės planuose to nenumatyta. Jos valstybės tarnyba tęsiasi jau daugiau nei šešis dešimtmečius (dauguma žmonių po pusės tokios tarnybos trukmės išlydimi į užtarnautą poilsį) ir tęsis tol, kol karalienė

ryte galės atsikelti.

Be valdančių monarchų, visą XX amžių su Britanija buvo - ir lygiai taip pat pareigos laikėsi - dar viena karališkoji asmenybė, sudėtingai vadinama Karaliene Elžbieta Karaliene Motina (1900-2002)82. Karalienės Elžbietos II motina, niekada nevaldžiusi šalies, buvo karaliaus Jurgio VI žmona ir lygiai 50 metų nugyveno kaip jo našlė.

Mylėta visos tautos ir gerbta net didžiausių monarchijos priešininkų, ji, nuolatos besišypsanti močiutė, buvo gyvas priminimas apie praėju-81 Karalienė palaiko ryšius su jaunystės draugėmis, su kuriomis būdama mergaitė žaisdavo karalių dvaruose - daugiausia tai buvo, žinoma, dvariškių dukros; jas aplanko namie. Šie vizitai monarchės pageidavimu nėra nušviečiami žiniasklaidos ir yra laikomi labai privačiais.

82 Daugelis Britanijos laikraščių ją meiliai vadino „Queen Mum", karalienė mamytė.

84

Karalystė ir tradicija

sią erą: jos vyras, Jurgis VI, buvo

paskutinis Britanijos valdovas, tu-

rėjęs Indijos imperatoriaus titulą,

o ji pati, gimusi dar tais laikais, kai

valdė karalienė Viktorija", šiuos

laikus, interneto ir kompiuterių

amžių, pasiekė turėdama be galo

senoviškai skambantį buvusios

imperatorienės titulą.

Karalienė Motina šypsojosi visą

gyvenimą, o jos nenuilstamas en-

tuziazmas Antrojo pasaulinio karo

metais visiems laikams užtikrino

jai pagarbą. Adolfas Hitleris ją pa-

vadino „pavojingiausia moterimi

Europoje", nes jos nepalenkiamai

gera nuotaika, optimizmas ir sti-

prybė buvo laikomi svarbiu propa-

KARALIŠKOJI ŠEIMA VIENAM BRITANIJOS

GYVENTOJUI ATSIEINA 69 PENSUS, ARBA APIE

gandos įrankiu ir įkvėpė Britaniją TRIS LITUS, PER METUS.

Antrajame pasauliniame kare.

Kai Vokietijos karinės oro pajė-

gos bombardavo Londoną, Vyriau-

sybė įkalbinėjo Karalienę Motiną

palikti miestą arba bent jau vaikus

išsiųsti į Kanadą, kur jiems būtų

buvę saugiau. Karalienė Motina

8 3 Viktorij a (1819-1901) , Britanijo s kara-

lienė ir Indijos imperatorienė, karaliavo 63

metus ir 7 mėnesius - ilgiau nei bet kuris

Britanijos monarchas iki jos ar po jos. Ji

visiems laikams susijusi ne tik su XIX a.

Britanija, bet ir su didžiausios visų laikų

imperijos suklestėjimu.

8 5

Karalystė ir tradicija

atsakė fraze, kurią atsimena beveik kiekvienas Britanijos gyventojas, nes ji žiniasklaidoje ir knygose pakartota šimtus kartų: „Vaikai niekur nevažiuos be manęs. Aš negaliu palikti karaliaus. O karalius niekada neišvyks."

Tai britiškas požiūris iki kaulų smegenų, jame telpa viskas, ką reikia žinoti apie karališkosios šeimos vaidmenį ir reikšmę. Karo metais Karalienė Modna lankėsi subombarduotuose sosdnės rajonuose — rytų

Londone ir Temzės dokuose. Kai Karalienę Motiną žmonės kritikavo, esą jos prabangūs drabužiai bado akis karo išvargindems ir alkaniems Londono gyventojams84, ji atsakė, kad žmonės jos pasidkti išeina vilkė-

dami geriausiais drabužiais, todėl ir ji privalanti atsakyti tuo pačiu.

Kai per tą patį bombardavimą kelios bombos pataikė į Bakingamo rūmus, Karalienė Motina pasakė, kad dabar ji galinti ramiai žiūrėti rytų

Londono gyventojams į akis.

Apie Karalienę Motiną buvo kalbama, kad dešimtmečius prieš tai, kai viešųjų ryšių specialistai išmoko manipuliuoti naujienomis ir politikų

citatomis, ji nė sekundės neabejodama mokėjo akimirksniu atmušti kiekvieną argumentą - kaip geriausia tenisininkė atmuša kamuoliuką, ir pateikti stipresnį ir įtikinamesnį atsakymą.

1968 metais per demonstracijas į ją studentai metė tualetinio popieriaus ritinėlį.85 Karalienė Motina nesutrikusi paklausė, kieno tas daiktas ir ar galinti jį pasilikti sau.

84 Karo finansinė našta Britanijai sunkiai įsivaizduojama, žiūrint į turtingą šių dienų šalį.

Antrasis pasaulinis karas ne tik privertė atsisakyti buvusios imperijos valdų: šalyje iki pat 1954 m. buvo normuojamas maistas. Produktus buvo galima pirkti tik pagal specialias korteles, neviršijant nustatytos normos (Tarybų Sąjungoje po karo maisto kortelių buvo atsisakyta jau 1947 m.). Kai kurie ir šiandien anglų mėgstami patiekalai, pavyzdžiui, tru-pininis obuolių pyragas ( apple crumble) ir morkų pyragas, yra pokario „maisto pakaitalų"

palikimas. Morkų pyragas tapo populiarus, nes dėl šio šakniavaisio natūralaus saldumo į

tarkuotą masę reikėdavo dėti mažiau cukraus.

85 Lietuvoje tualetinis popierius tik po trijų dešimtmečių tapo politinės diskusijos atri-butu - prezidento Rolando Pakso laikais. Be abejo, gero tualetinio popieriaus mėtymas 1968 m. rodė, kad ir tais laikais Britanija gyveno palyginti neblogai: Tarybų Sąjungoje į

valstybės vadovus nebuvo tokio daikto mėtoma ne tik todėl, kad tai galėjo blogai baigtis, bet ir todėl, kad tai būtų švaistūniškas geros prekės gadinimas.

86

Karalystė ir tradicija

Karališkoji šeima mokesčių mokėtojams kainuoja, ir apie tai kartkartėmis vis prisimenama: girdi, kam reikalingas šis anachronizmas, visi tie pasakų karaliai ir karalienės, princai ir hercogai, jų rūmai ir karūnos, šermuonėlių mantijos, limuzinai ir apsauga.

Karališkoji šeima vienam Britanijos gyventojui atsieina 69 pensus, arba apie tris litus, per metus. Daugelio ekonomistų nuomone, vien turistų pinigų karališkoji šeima pritraukia daugiau, nei jai išlaikyti ir jos apsaugai išleidžiama mokesčių mokėtojų pinigų (vargu ar į šią lietingą, brangią ir nenuspėjamo klimato šalį atvažiuotų tiek turistų, jei ne galimybė apžiūrėti Bakingamo rūmus ar nusifotografuoti greta sargybinio raudona uniforma prie karališkosios garbės sargybos arklidžių - Anglija nebūtų Anglija, jei viso to nebūtų).

Tačiau daug didesnė vertė šaliai ir jos žmonėms yra nuolatinis priminimas, kad tuo metu, kai ir Britanija, ir visas pasaulis keičiasi, ir egoistinėje, infantilioje, besiskundžiančioje ir dažnai smulkmeniškoje visuomenėje gyvuoja amžinos, nepajudinamos, labai angliškos, labai nesavanaudiškos vertybės: ištikimybė, pareiga ir darbštumas, kurias įprasmina karalienė.86

Visiems matomas karalienės gyvenimas, vienos močiutės nepailstamas darbas (nors turi anūkų, net ir močiute vadinti sunkiai apsiverčia liežuvis, o senute jos tikrai niekas nelaiko) yra daug svarbesnė karalystės prasmė

nei ta, kurią mato ir supranta turistai, suvenyrų parduotuvėje vartantys atvirukus arba puodelius su karališkosios šeimos narių portretais.

86 Velionė princesė Diana, kuri žavėjo bulvarinių laikraščių ir blizgiųjų žurnalų skaitytojus ir kurios tviskantį, skyrybomis, meilės romanais ir skandalais apipintą gyvenimą nutraukė tragiška mirtis per automobilio katastrofą 1997 m., buvo mėgstama kaip įžymybė, kaip moteris ir dviejų sūnų mama, tačiau tylomis buvo nužvelgiama su nepasiten-kinimu - kaip nevykusi karališkosios šeimos atstovė, nes nesugebėjo pareigos iškelti virš savo užgaidų ir asmeninio gyvenimę vingių. Pašiepiamas (gana negailestingai) princesės neišskirtinis intelektas nebuvo lyginamas su kitų karališkosios šeimos narių proto sugebėjimais: princesei tekdavo daugiau žiniasklaidos strėlių, nes ji nežinojo, kada geriau patylėti. Vargu ar kas manė, kad, jos buvusiam vyrui Princui Čarlzui tapus karaliumi, ji būtų tapusi gera karaliene: tautos sąmonėje ji visiems laikams liko tik pelenė, tragiškai nesupratusi savo vaidmens ir nesuradusi sau vietos karalystėje.

87

Karalystė ir tradicija

Anglai prie

vairo ir kitoks

transportas

î t

^ J ^ L , / J Lažai yra šalių, kur vairuoti automobilį taip keblu, tačiau norinčiųjų tai daryti vis tiek netrūksta.

Vairavimo egzaminai - vieni sunkiausių pasaulyje. Tik mažiau nei pusė žmonių egzaminą sugeba išlaikyti iš pirmo karto.

Degalai - kone brangiausi pasaulyje (kitos šalys tik retkarčiais aplenkia Angliją, kai čia nukrinta vietos valiutos vertė, kaip tai atsitiko 2008

metų pabaigoje prasidėjus finansų ir ekonomikos krizei).

Automobiliai - šiaip jau gerokai brangesni nei Europoje (nes vairas kitoje pusėje, ir todėl lengvai iš užsienio automobilio neparsivarysi).

Ant anglo vairuotojo kupros — didžiuliai mokesčiai: ne tik į degalų

kainą įskaičiuotas akcizas (būtent dėl jo degalai tokie brangūs, juk naftą šalies bendrovės perka pasauline kaina).

Ir vis tiek Anglija - viena labiausiai automobilizuotų šalių pasauly-je87, o anglai savo automobilius myli labiau nei namus. Automobiliai garbinami ir puoselėjami daug labiau negu bet kieno kito žemyninėje Europoje - lenkia nebent tik vokiečiai.

Prancūzas ar italas visai nesisieloja, jei jo automobilis nedidelis, jei jis šiek tiek apibraižytas, šen bei ten įlenktas ir neblizga kaip naujas pinigas.

Gali būti ir labai nedidukas, pamažu pūškuojantis, bet pasiekiantis tikslą.

Populiariausias jų paaiškinimas: „Man automobilis reikalingas tik tam, kad iš taško A nuvykčiau į tašką B." Taip sako ir anglai, bet tik patys taupiausi ir retai. Tai nebūdingas anglui požiūris.

Dažniau apie anglus sakoma štai kas: kadangi jie daug ko neturi ir yra įvairiais būdais nuskriausti — namai ankšti ir negražūs, rengiasi nedailiai, valgo neskaniai, jų žmonos apsileidusios, apsikuitusios ir susivėlusios, 87 Anglija seniai nebeturi, galima sakyti, jokios savo automobilių pramonės. Kai kurios senosios bendrovės bankrutavo aštuntajame ir devintajame dešimtmečiuose, pasmaug-tos beviltiškai didelių gamybos išlaidų, nelanksčios darbo jėgos ir beviltiškai atsilikusio dizaino, vos lenkusio socialistinio pasaulio kūrinius. Senus, prestižinius gamintojus:

„Bentley", „Rolls-Royce", „Jaguar" - nusipirko užsieniečiai. 2008 m. prasidėjusi ekonomikos krizė sutraiškė ir tai, kas dar buvo likę. Anglai kuo toliau, tuo mieliau važinėja vokiškais, itališkais, japoniškais ir kitokiais užsieniniais automobiliais.

89

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

o patys šypsosi kreivais dantimis, visą blizgesį, prabangą ir estetiką jie sudeda į automobilius.

Už automobilį mokama daug, ir jis rūpestingai prižiūrimas: valomas, purškiamas ir poliruojamas. Įlenkimas ar brėžis nelaikomas „neišvengia-mybe važinėjant" (suprask, kaipgi važinėsi nesusibraižęs ir neapsilanks-tęs), jis pašalinamas kuo skubiau, kai tik leidžia savininko piniginė.

Dažniausia išimtis — tik balti statybininkų ir santechnikų furgonėliai88, kurių vairuotojų visi kiti eismo dalyviai kolektyviai nekenčia: tokį išvydę mesteli: „žmogus baltame furgone" ( white van man). Tai vairuotojo cha-mo sinonimas: jis niekam neužleidžia kelio, jo kabina visada šiukšlina, arbatą jis dažniausiai geria iš termoso, čiaumoja sumuštinį ir skaito bulvarinį laikraštį (geriausiai tokį, kurio trečiame puslapyje — tradiciš-

kai pusnuogė mergužėlė, ji, beje, taip ir vadinama „trečiojo puslapio mergina" (page 3girt).

Žinoma, esama ir tokių vairuotojų, kurie nebegali automobilio palaikyti blizgančio, tviskančio ir važinėja dūmijančiais bei barškančiais kledarais. Tik dažniausiai neilgai, nes kasmetė techninė apžiūra yra privaloma, jei automobilis vos pavažiuoja, nesuremontavęs jo tos apžiūros neprasmuksi, negavęs apžiūros pažymos, negalėsi įsigyti privalomojo automobilio draudimo, neturėdamas draudimo, negalėsi sumokėti už automobilį priklausančio kelių mokesčio ir taip tapsi nelegalus iki ausų.

Būtent todėl užsieniečiai iš Rytų Europos, Anglijos keliais vairuo-jantys kledarus ir sulaikyti policijos, dažniausiai neblaivūs prie vairo89, mažų mažiausiai sulauks trijų papildomų kaltinimų: vairavo nesumo-kėjęs mokesčių, neatlikęs techninės apžiūros ir neturėdamas draudimo (žinoma, jei vairuotojas apskritai turi pažymėjimą).

88 Balta spalva yra standartinė, išskyrus kai kurias didesnes kurjerių bendroves - sakoma, ir perdažyti pigiau kainuoja, ir parduoti lengviau, nes visi kažkodėl nori tik balto.

89 Lietuvių, lenkų ir kitų naujųjų europiečių pomėgis važinėtis girtiems nėra dešiniosios pakraipos laikraščių, nemėgstančių užsieniečių, prasimanymas: kai kuriuose miesteliuose, atsiradus vos keliems šimtams atvykėlių darbininkų iš naujųjų Europos Sąjungos šalių, sulaikytų neblaivių vairuotojų skaičius padidėjo du ar tris kartus.

90

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

Anglas automobiliu rūpinasi ne

tik dėl to, kad šis gerai atrodytų,

smagiai važiuotų, nedūmytų, ne-

klebėtų ir gerai stabdytų pavojaus

atveju. Automobilis, jo markė - dar

ir socialinis simbolis, padėties ir

statuso rodiklis, daug didesnis nei

kur nors kitur. Pagal automobilį

sprendžiama apie žmogaus politi-

nius įsitikinimus, apie jo mąstymą

ir vertybes.

Pavyzdžiui, mersedesais Angli-

joje dažniausiai važinėja vyresnio

amžiaus verslininkai (sakoma, kol

nesi pražilęs ir kol pirmos žmonos

nepakeitei į jaunesnę, mersedesą

įsigyti esi per jaunas), stereotipinis UŽ AUTOMOBILĮ MOKAMA DAUG, IR JIS

indų kilmės vaistinės savininkas RŪPESTINGAI PRIŽIŪRIMAS: VALOMAS, jokio kitokio automobilio tiesiog PURŠKIAMAS IR POLIRUOJAMAS.

įsivaizduoti negali - byloja liaudies

išmintis.90 Mažiau pinigų turintys

smulkūs krautuvininkai paprastai

važinėja senesniais, ne vieną savi-

ninką jau pakeitusiais, tačiau irgi

mersedesais.

Tojota Anglijoje - pensininkų

automobilis, lėtai važiuojančio ir

90 Be abejo, visi stereotipai nėra 100 proc.

teisingi — esu tikras, kiekviena taisyklė turi ir

išimčių. Galbūt koks nors indų kilmės krau-

tuvininkas važinėja ir prancūzišku automo-

biliu, tačiau man tokio sutikti dar neteko.

91

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

atsargiai iš eilės į eilę persirikiuojančio vairuotojo simbolis. Jos vairuotojas kitus eismo dalyvius (dažniausiai važiuojančius užpakalyje) erzina taip dažnai, kad jau kaip prie galvos skausmo yra pripratęs prie įširdusių

žvilgsnių ir kartkartėmis jo adresu paleidžiamų keiksmažodžių. „Tavo mašina turi penkias pavaras, pabandyk jas kada nors pajunginėti, senas pirdžiau", - iš už sdklo dviračio greičiu riedančiam tojotos savininkui švokščia kiti vairuotojai.

Septynviečiu mikroautobusu paprastai važinėja daugiavaikė šeima -

kantrus, bet pavargęs tėtis, mama kankinės veidu (nes vaikai išzyzė

smegenis) ir energija trykštantys trys ar keturi pasiutę mažamečiai chuliganai kreivais dantimis, su velniukais padūkusiose akyse ir dažnai žiemą vasarą apvilkti mėgstamo futbolo klubo uniforma.91

Visureigiai (džipai) nekenčiami beveik visų eismo dalyvių, išskyrus tuos, kas jais važinėja.

Žalieji, gamtos mylėtojai ir šiaip mėgstandeji pareguliuoti kitų gyvenimą didelių džipų nekenčia, nes jie, girdi, be reikalo didžiuliais varikliais teršia aplinką ir yra visiškai nebūtini, nes devyni iš dešimties visureigių

važinėja ne po laukus, o mieste.

Visureigių nemėgsta ir saugaus eismo propaguotojai, mat didžiuliai, sunkūs automobiliai priekyje dažnai dar turi storą geležinę apsaugą: ji gerai sergsti keleivius, bet jei partrenkia pėsčiąjį, šiam, sako, baigiasi blogiau nei susidūrus su paprastu automobiliu.

Džipai užima daugiau vietos parduotuvių stovėjimo aikštelėse - pasi-statys greta tavojo automobilio, vargiai galėsi įlipti; žiūrėk, kad netektų

ropštis per langą.92

91 Puoštis mėgstamos futbolo komandos uniforma yra skiriamoji daugelio anglų ypaty-bė: pagal ją anglų turistus atskirsi užsienio kurorte.

92 Vieta anglų parduotuvių stovėjimo aikštelėse vidutiniškai viena pėda (30 cm) siau-resnė nei JAV aikštelėse. Vienintelė išimtis - amerikietiškas didmeninės prekybos tinklas

„Costco", kuris net ir savo automobilių stovėjimo aikštelę sužymi pagal Amerikos standartus. Ten statytis mašiną anglų vairuotojui nuostabiai lengva.

92

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

Džipų, jų savininkų ir vairuotojų nemėgsta ir socialistai: nors už privilegiją vairuoti šį automobilį vairuotojai moka didelius mokesčius93, tamsiai žalias arba juodas džipas simbolizuoja turtingą, patenkintą gyvenimą.

Tokiu automobiliu išsipuoselėjusi, liekna mama dažnai veža vaikučius į

privačią mokyklą, paskui važiuoja į kirpyklą ar grožio saloną, tada pasiima vaikus iš mokyklos ir veža į muzikos ar jodinėjimo pamokas.

Kol mama visureigiu vežioja vaikus, šeimos tėvas turbūt vairuoja BMW. Nė viena kita markė šalyje neturi tokios simbolinės prasmės, kaip ši vokiškoji, pagaminta Bavarijoje ir pažymėta lėktuvo propelerio simboliu bei trimis raidėmis.

Kai ministrė pirmininkė Thatcher šalyje privatiems savininkams iš-

pardavė valstybines įmones ir bankininkai bei biržos brokeriai pagaliau galėjo be jokio gėdos jausmo užsidirbti dešimtis ir šimtus tūkstančių

svarų sterlingų, jų privalomu automobiliu tapo BMW. Taip pat kaip naujiesiems rusams Rusijoje buvo privalomas S klasės mersedesas su šešių litrų varikliu (vadintas „šešišimtuoju").

Ir šiandien dauguma vairuojančiųjų BMW laikomi arogantiškais, nekantriais, pasipūtusiais žmonių ir liaudies priešais. Liaudies išmintis byloja: BMW vairuotojas tavęs nepraleis ir nepalauks, todėl ir jam nereikia užleisti kelio; jis - klasinis priešas.

Tai patyriau, kai pats Anglijoje nusipirkau pirmąBMW. Kuklus, nors ir galingas, ir erdvus folksvagenas, kurį vairavau anksčiau, niekam neužkliū-

davo; mandagūs vairuotojai praleisdavo mane, aš praleisdavau juos.

Į gatvę išriedėjus automobiliu BMW, teko susidurti su naujomis žaidimo taisyklėmis: išvažiuojant iš šalutinio kelio į pagrindinį tekdavo kantriai laukti - mane praleisdavo tik dideli mersedesai arba kiti BMW.

93 Visureigiai paprastai ryja labai daug degalų, kurie Britanijoje apmokestinti daugiau negu bet kur kitur Europoje. Be to, už didesnį variklio darbinį tūrį ir didesnį išmetamųjų dujų kiekį

tenka mokėti ir didesnį vienkartinį metinį mokestį. Buvęs Londono meras, nartus kairysis Kenas Livingstone'as, prakeiktus kapitalistus (kurie už jį vis viena nebalsuoja) bandė pamo-kyti ir buvo sumanęs 25 svarų sterlingų (apie 100 litų) mokestį per dieną už džipo vairavimą Londono centre, tačiau nebuvo perrinktas, ir jo planams nebuvo lemta išsipildyti.

93

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

Likę vairuotojai kerštingai, kietai suspaudę lūpas nemažindami greičio važiuodavo pro šalį. „Dusk, buržujau", - bylojo jų veido išraiška.

Nepaisant šių priekabių ir ideologinės neapykantos subtilybių reikia pasakyti, kad vairuoti Britanijoje - didelis malonumas, ir būtent dėl vairuotojų mandagumo. Jie ne tik civilizuoti ir gerai išmokyti taisyklių, bet ir mandagūs. Įžūlumo ir agresijos protrūkiai dažnesni dideliuose miestuose, ir tai galbūt tik tada, kai spūstys pasiekia kritinę ribą. Jose vargstantys žmonės pradeda skausmingai reaguoti, kai pasirodo, kad kas nors nori ką nors apgauti ir prasmukti be eilės. Tokių gudruolių

labai nemėgsta kiti vairuotojai — gali ir garso signalą spustelėti ar dviem iškeltais pirštais pamojuoti.94

Bet net ir čia incidentai labai retai baigiasi garsiomis rietenomis ar riksmais, dar rečiau - kumščiais (dažniau konfliktinius santykius linkę aiškintis užsieniečiai). Dauguma anglų tyliai sėdi ir pykčiu kunkuliuoja viduje, nes net ir tokiu atveju rodyti emocijas yra prastas stilius.

Atskirą vietą anglo gyvenime užima geležinkeliai. Dešimtys milijonų

Britanijos gyventojų gyvena aplink Londoną ir kitus didžiuosius miestus esančiuose priemiesčių kvartaluose.

Platus ir vienodas šių rajonų žiedas - tai šiuolaikinės civilizacijos auglys, susidarantis tuomet, kai žmones tebetraukia ir tebevilioja miesto centro pinigai, darbo vietos, įmonės ir dangoraižiai, o gyventi greta jų

jau nebėra vietos arba, jei jos yra, tai daugumai jau per brangu.

Tada susikuria žiedas, iš kurio rytais į didmiesčius traukiniais važi-nėja (kartais po valandą, kartais - dar ilgiau, kaip Tokijuje) mieguisti darbuotojai, kurie paskui vakare pavargę keliauja namo.95

94 Sis angliškas simbolis reiškia tą patį, ką Amerikoje ir kai kuriose kitose šalyse reiškia į

viršų iškeltas bevardis pirštas.

95 Ilgos kelionės transportu padėjo atsirasti tokiam reiškiniui kaip vakarinis laikraštis.

Skirtingai nuo dienraščio, pasirodančio ryte, kuris skaitomas ir namie pusryčiaujant, ir darbe, ir per pietus, vakarinius laikraščius dažniausiai perka tie, kas ilgai keliauja į namus ir turi laiko traukinyje. Anglijoje beveik visi vakariniai laikraščiai parduodami ne spaudos krautuvėlėse (spaudos kioskų šioje šalyje nėra - spaudą parduoda maisto prekių parduotuvės ir krautuvėlės) - jie platinami metro ir geležinkelio stotyse.

94

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

Keleivių vežimas tapo didžiule ir pelninga ekonomikos dalimi: nuo pat X I X amžiaus pradžios, kai buvo pradėtas naudoti garo variklis, kelionės keleiviniais traukiniais tapo neatskiriamos nuo anglo gyvenimo.

Kitaip nei amerikiečiui, kuris visur gali nuvykti automobiliu (išskyrus galbūt Niujorką ir Čikagą, kur galima apsieiti ir be jo), kiekvienam anglui kelionė geležinkeliu yra kasdienybė. Mokiniai priemiestiniais traukiniais važinėja mokyklon ir iš jos, senukai - į didesnį miestelį pirkinių arba ligoninėn, ką jau kalbėti apie milijonus žmonių, kuriems kelionė traukiniu yra kasdienis kryžius, o išlaidos metiniam arba sezoniniam geležinkelio bilietui, dažnai kainuojančiam kelis tūkstančius svarų sterlingų, yra vienos didžiausių šeimos išlaidų.96

Metinis geležinkelio bilietų branginimas, kurį skelbia geležinkelio bendrovės (po privatizavimo skirtingi geležinkeliai priklauso skirtingoms bendrovėms - taip buvo ir tada, kai XIX amžiuje ėmė veikti geležinkeliai, bet dabar įkainius ir iš dalies paslaugų lygį reguliuoja valstybinė priežiūros įstaiga), milijonams žmonių tampa viena svarbiausių

metų naujienų. „Nusprendžiau visą atlyginimą pervesti geležinkelio bendrovei, o jau jie, atskaičiavę bilieto kainą, man grąžins tą truputį, kiek iš jo liks", - šį juoką jau daugelį metų eksploatuoja anglų karikatūristai, o skaitytojai nesiliauja šypsojęsi.

Pirmasis reguliarus ir pagal tvarkaraščius važinėjęs keleivinis traukinys kursavo 1830 metais atidaryta linija tarp dviejų konkuruojančių, bet ir susijusių didmiesčių: Liverpulio, kuris vienu metu buvo vienas turtingiausių uostų pasaulyje ir į kurį laivais iš visos augančios imperijos atplaukdavo žaliavos, ir Mančesterio, kur pramonės revoliucija augino didžiules manufaktūras, suodžiais ir užterštu oru alsuojančius fabrikus, gaminusius pigesnes, kokybiškesnes ir masiškesnes prekes negu bet kur kitur pasaulyje. Čia, Britanijoje, X I X amžiuje egzistavo tai, kas dabar pasaulyje yra Kinija - pasaulio dirbtuvės, pramonės slibinas, spjaudęs 96 Ypač brangūs sezoniniai bilietai į Londoną. Dėl miesto dydžio žmonės dažnai keliauja iš toliau nei kituose miestuose, be to, šis sezoninis traukinio bilietas beveik visada yra ir metro bilietas.

95

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

ugnimi ir gaminęs visoms šalims. Bet Britanija turėjo ir pranašumą -

pusę pasaulio aprėpiančias kolonijas: iš jų pigiau gaudavo žaliavų, čia buvo ir gatavos produkcijos realizavimo rinkos.

Būtent geležinkelio linijoje tarp Mančesterio ir Liverpulio pirmąsyk pasaulyje pradėtos naudoti skirtingų spalvų šviesoforų šviesos. Raudona iš pat pradžių reiškė stop, ir tokia reikšmė liko šimtmečiams. Žalia iš pradžių reiškė įspėjimą, o balta — leidimą važiuoti.

Iš šio trumpučio, 35 mylių (56 km), geležinkelio visai Britanijai, paskui - jos kolonijoms, o vėliau - ir beveik visam likusiam pasauliui97

liko standartinis geležinkelio plotis: keturios pėdos ir aštuoni su* puse colio (1 435 mm).

Jau paskui buvo pastatyti technikos stebuklai ir didžiausias iš jų, 1838 metais pradėjęs veikti Didysis vakarų geležinkelis ( Great Western Railway), kuris sujungė Londoną ir Bristolį, uostą vakarų pakrantėje.

171 mylių (275 km) inžinieriaus Isambardo Kingdomo Brunelio kūrinys su tuomet didžiausiais pasaulyje tiltais, erdviomis dengtomis stotimis, tuomet atrodžiusiomis didingiau, nei šiandien mums atrodo didžiausi pasaulio dangoraižiai (kaip Londono Pedingtono stotis ir Bristolio Tempi Myds stotis), buvo augančios imperijos galios ir inžinerijos viršenybės simbolis.

1904 metais šiame geležinkelyje buvo pasiektas garvežio greičio pasaulio rekordas: 102,3 mylios per valandą (164 km/val.).

Tarp Londono ir Bristolio laukų viduryje vietoj mažo miestelio iš-

augo Svindono miestas, skirtas geležinkeliui aptarnauti: su didžiulėmis remonto dirbtuvėmis98, ligoninėmis ir mokslo įstaigomis geležinkelio 97 Tokio pločio geležinkeliai yra beveik visoje Vakarų Europoje, visoje Šiaurės Amerikoje ir dalyje Pietų Amerikos, dalyje Afrikos, Artimuosiuose Rytuose, Kinijoje ir Australijoje. Indijoje, nors ir buvusioje Britanijos imperijos šalyje, britų buvo pastatytas gerokai platesnis geležinkelis - generalinis gubernatorius grafas Dalhousie pasirinko plotį, tuo metu naudotą jo gimtojoje Škotijoje, čia didesnis atstumas tarp bėgių buvo skirtas didesniam stabilumui išgauti, nes pūsdavo stipresni nei Anglijoje vėjai.

98 Senuosius dirbtuvių pastatus šiandien gali aplankyti kiekvienas: jose įsikūręs didžiausias Europoje prekybos centras po vienu stogu - „Swindon Designer Village".

96

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

darbuotojams, pirmąja šalyje

biblioteka, iš kurios knygas buvo

galima nešds į namus. Atvykėliams

iš kitų pasaulio šalių tai buvo ne-

įtikėtinas pažangiausios pasaulio

šalies pavyzdys.

Rusų inžinierių ir valdininkų

delegacija, 1840 metais atvykusi į

Londoną, apžiūrinėjo kitas sosti-

nės geležinkelio statybas Voksole

(Vauxhall). Apie tai ligi šiol pri-

mena rusiškas žodis voktai, kuriuo

tiesiog vadinama stotis: svečiai per

ekskursiją dažnai kartotą Londono

vietovės pavadinimą palaikė ben-

driniu žodžiu „stotis".

Inžinierius Brunelis 2002 me- ATSKIRĄ VIETĄ ANGLO GYVENIME UŽIMA tais Britanijos žmonių apklausoje GELEŽINKELIAI. DEŠIMTYS MILIJONŲ

buvo išrinktas antruoju svarbiausiu BRITANIJOS GYVENTOJŲ GYVENA APLINK

LONDONĄ IR KITUS DIDŽIUOSIUS MIESTUS

Britanijos žmogumi šalies istorijo- ESANČIUOSE PRIEMIESČIŲ

je." Jis aplenkė tokius šviesulius, KVARTALUOSE.

kaip fizikas Isaacas Newtonas,

dramaturgas ir poetas Williamas

Shakespeare'as ar evoliucijos teori-

jos autorius Charlesas Darwinas.

Britanija gerbia savo inžinerinę

praeitį (o transporto tinklas - vie-

na ryškiausių jos išraiškų). Dau-

gelyje pasaulio šalių ligi šiol tiltus,

9 9 Pirmąj ą viet ą u ž ė m ė Winstona s

Churchillis, Antrojo pasaulinio karo me-

tais buvęs Britanijos ministru pirmininku.

9 7

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

jūrų prieplaukas, oro uostų terminalus projektuoja ir prižiūri britų

inžinieriai. Tačiau anglai liūdnai sutinka, kad geriausios industrinės supervalstybės dienos - jau praeityje: tai, kas liko iš šalies automobilių

pramonės, priklauso užsieniečiams, geležinkelio lokomotyvai ir vagonai perkami iš japonų, savi lėktuvai nebekuriami, o 1976 metais pradėjęs skraidyti anglų ir prancūzų inžinierių sukurtas legendinis konkordas, viršgarsinis lėktuvas, neišlaikė didelių degalų kainų ir paskutinį kartą nusileido 2003-iaisiais.100

Šiuo lėktuvu man niekada neteko skristi (to iki šiol gailiuosi), bet vieną kartą, Londono Hytrou oro uoste laukiant kito lėktuvo, teko matyti konkordą kylant.

„British Airways" reiso numerį iš Londono Hytrou į Kenedžio oro uostą Niujorke - BA001 - žinojo visi, kaip ir skrydžio laiką kasdien apie šeštą valandą vakaro. Konkordui įsibėgėjant pakilimo taku, oro uosto terminale drebėjo stiklai ir ant stalų restorane nuo vibracijos virpėjo kavos puodeliai. Palyginti nedidelis, trikampiais naikintuvo sparnais, smaila nosimi ir neįtikėtinai elegantiškas lėktuvas (vos šimtas keleivių

vietų) riaumojo ir staugė kaip įsiutęs slibinas iš fantastinio filmo, o iš keturių variklių kaip kylant raketai veržėsi liepsnos. Tai buvo neapsakomai įspūdinga, galinga ir didinga.

Kol konkordas skraidė, kiekvieną vakarą visi, kas gyveno po jo kilimo maršrutu Londono vakaruose ir tuo momentu galėjo pažvelgti į dangų

(tarp jų ir aš), išgirdę kylančio lėktuvo riaumojimą, pakeldavo galvas ir sekdavo jį akimis. Sis vaizdas niekada nenusibosdavo.

Šiandien konkordas jau tik muziejuje, o anglų inžinerinę galybę primena - ir primena keistai - Londono metro, seniausias metro pasaulyje, pradėjęs veikti jau 1863 metais, ir pirmasis pasaulyje 1890 metais paleidęs naudoti elektrinius traukinius.

100 Konkordas nuo Londono iki Niujorko nuskrisdavo per beveik tris valandas. Pasakiš-

kos bilietų kainos - bilietas pirmyn ir atgal paskutiniais skraidymo metais vidutiniškai kainavo apie 8 000 svarų sterlingų (!), arba apie 33 000 litų (maždaug dvidešimt kartų

brangiau nei vidutinis ekonominės klasės bilietas tuo pačiu maršrutu) - šiuo stebuklu leisdavo naudotis tik patiems turtingiausiems keleiviams.

98

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

Apie Londono metro daug sužinoti galima sostinės Transporto muziejuje, čia keleiviai gali apžiūrėti ir tikrus senovinius vagonus - labai nustebina tai, kaip mažai pasikeitė keleivių kelionės sąlygos per šimtą metų. Milijonai sostinės keleivių pageidautų, kad muziejuje atsidurtų

ne keli vagonai ir senų tvarkaraščių lakštai, o visa sostinės požeminių

traukinių sistema: kiekvienas Londono keleivis šiandien moka didelę atsilikimo kainą už tai, kad jo šalis kadaise buvo pirmoji. Kitos Europos sostinės turi daug modernesnes sistemas.

Londono metro naudojasi seniai iškastais, ankštais tuneliais101, didelė

jo dalis buvo statyta atvirojo kasimo būdu: technikos, leidžiančios kasti po žeme, kaip kurmiui, tuomet nebuvo, todėl daugelis senųjų metro linijų atkartoja pagrindines miesto gatves, kurios buvo nutiestos tune-liui statyti.

Londono metro - brangus malonumas (ypač turistui: pavienius bilietėlius pirkti kainuoja pasakiškus pinigus, tačiau vietos gyventojai beveik niekada tiek nemoka - jie naudojasi nuolatiniais arba sezoniniais bilietais, arba metro kelionės kaina būna įskaičiuota į priemiestinio geležinkelio bilieto kainą), bet, nepaisant grūsties ir ankštumo, kartu ir žavus.

Beiker gatvės stotyje, į kurią atvyksta tie, kas atvažiuoja aplankyti išgalvoto seklio Serloko Holmso „memorialinio muziejaus", sienų ply-telės papuoštos visiems skaitytojams pažįstamu profiliu su pypke.

101 Centrinio Londono metro stotyse nėra oro kondicionavimo sistemos, piko valandomis čia beprotiškai tvanku ir karšta. Instaliuoti vėdinimo sistemas siauruose, prieš šimtmetį iškastuose tuneliuose būtų labai brangu, o dažnai - neįmanoma.

99

Anglai prie vairo ir kitoks transportas

Kas anglui užsienis:

be jo tėvynė - ne

tėvynė

M

būdų pajusti, kas anglui yra užsienis. O pajusti ir suprasti pasaulį galvoja visai kitaip nei daugelis žmonių.

Vaikščiodamas centrinio Londono gatvėmis pamatysi visus buvusių

kolonijų diplomatinių atstovybių užimtus, arba su jomis susijusius, pastatus: India House, Australia House, Canada House, Uganda House. Buvusios kolonijos dabar priklauso Tautų Sandraugai, ir tos šalys Londone turi ne ambasadas, bet aukštąsias atstovybes (. High Commission), kurių

kiekvienai vadovauja ne ambasadorius, bet aukštasis komisaras.

O dar galima pereiti Vaitholo gatve, kurioje yra dauguma svarbiausių

ministerijų, ir pažvelgti į Užsienio reikalų ministerijos102 pastatą — šalia jo vyriausybės pastatas atrodo kuklus ir neišvaizdus. Užsienio (arba, kaip sako anglai, „overseas" — užjūrio, nes viskas yra už jūros, šalies siena -

natūralus krantas) reikalai visais laikais buvo svarbūs ir reikšmingi.

Anglija nelaikė savęs atskira nuo pasaulio; „gimtoji žemė" visada buvo tik palyginti nedidelis lopinėlis, gal būtent todėl anglas prisirišęs labiau prie namų» o ne prie savo šalies.

Norint suprasti, kad čia — vienas pasaulio centrų, reikia pasidairyti viename iš dviejų didžiausių Londono oro uostų, Hytrou arba Getvike, ir pamatyti iš viso pasaulio suskridusių lėktuvų uodegas: nuo Naujosios Zelandijos iki Brazilijos, nuo Ganos iki Bangladešo; išvysti spalvingas minias ir prisiminti, kad beveik kiekvienoje pasaulio kalboje žodžiai

„Anglija" ir „Londonas" - jau savi, nebe užsienietiški, nes ši mažytė sala šiaurinėje Atlanto vandenyno dalyje daro poveikį visam pasauliui.

Anglas mažiau nei lietuvis turi sentimentalių jausmų, susijusių su Tėvyne. Net pats žodis, į anglų kalbą verčiamas trejopai ( Fatherland, Motherland ir Homeland - tėvo kraštas, motinos kraštas arba namų

102 Nesutrumpintas šios ministerijos pavadinimas - Užsienio ir Sandraugos reikalų ministerija (Foreign and Commomvealth Office) - net ir šiandien primena, kad esama visiško užsienio, bet yra lyg ir savos šalys, Sandrauga; jos jau seniai nepriklausomos, bet vis tiek truputį savesnės nei visos kitos.

101

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

kraštas), nėra dažnai naudojamas kalbant apie savo šalį. Dažniausiai vienas šių žodžių paminimas, dar ir didžiąją raide parašomas, lengvai pašiepiant ašaringus ir skambiomis frazėmis kalbančius užsieniečius -

mojavimas vėliavomis, graudulingas patriotizmas Anglijoje laikomas blogu skoniu.103

Anglas savo šalį myli ramiau, ir jam būdingesnis tylus ilgesys, o ne teatriškas draskymasis (nors, žinia, kai reikia dėl savo šalies kariauti, anglas narsos nestokoja, ir tą narsą tikriausiai didina bei stiprina pareigos jausmas, tauriausia iš visų gerų angliškų savybių). Ir šalies jis nevadina

„mano Tėvynė", tiesiog sako - „Anglija", arba „namai".104

Anglas nebijo būti sentimentalus, ilgėtis savo miestelio, žalių gimtinės pievų, žalių tvorų (kai kada laikomų „senosios gerosios Anglijos" simboliu) ir senos aludės, tačiau savo jausmų rodyti nenori ir retai apie juos kalba.

Tyliai mylėdamas savo šalį, anglas irgi be sentimentų, tačiau lengvai priima užsienį, kad ir koks šis būtų. Simpatijos užsienio šaliai - daž-

niausiai ne jausmingos, bet paremtos sveiku protu ir net išskaičiavimu.

Ispanijoje dešimtys tūkstančių anglų įsikuria, nes šilta, pigiau nei namie ir „patinka maistas" (sunku pasakyti, ar tikrai jis patinka, ar tik šiaip jie neišrankūs ir daugiau šviežių produktų nei namie). Floridoje - nes visi kalba angliškai, pigiau, ir prie kiekvieno namo baseinas.

Nigerijoje, Saudo Arabijoje, Rusijoje ar Venesueloje anglas gyvena, nes ten jo bendrovė dirba prie naftos verslovių, o jis - inžinierius. Kur 103 Mojavimas vėliavomis laikomas priimtinu po keturias savaites vykstančių „The Proms" klasikinės muzikos koncertų, per baigiamąjį renginį, kai grojamos patriotinės melodijos. Kiekvienais metais spaudoje atsiranda pabambančiųjų, kad „nacionalistinė

isterija" atrodė gėdingai.

104 Anglai negali be šypsenos klausyti užsieniečių, kai šie pabrėžia savo šalies nepriklausomybę ar valstybingumą. Sakinys „atgavus nepriklausomybę mūsų šalyje labai padidėjo kakavos gavyba" anglui skamba absurdiškai, nes jame suplaktas, jo požiūriu, visiškai filosofinis, dvasinis terminas „nepriklausomybė" ir paprastas žemės ūkio faktas. Anglas nežino, kas yra nepriklausomybė, nes nežino, kas yra okupacija ir svetimųjų valdžia. Gal todėl santykiai su Briuseliu ir Europos Sąjunga ligi šiol yra įtartini, ir gal todėl Britanija vargu ar kada prisijungs prie Europos bendrosios valiutos.

102

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

nors Arabų Emyratuose arba Brazilijoje jis dabar yra todėl, kad ten vadovauja viešbučiui ar oro uosto rekonstrukcijai, ar dar kam nors.

Jei nevedęs, dažnai svečiame krašte susiranda žmoną, kartais toje kitoje šalyje pasilieka, kartais grįžta atgal.

Bet kuriuo atveju tai būna ne dvasinis, ne dramatiškas sprendimas, arba bent jau toks neatrodo. Anglas persikėlimą į kitą šalį, esančią ka-

žin kur, priima kaip gyvenimo dalį, kaip vieną iš privalomų savo darbo elementų. Laipiojantis po aukštus stulpus elektrikas nesiskundžia, kai jam tenka tampytis sunkų diržą su įrankiais, chirurgas neverkia, kad jam daug kartų per dieną reikia plautis rankas - tai darbo dalis. Taip pat dirbant daugelį darbų gyvenimas svetur - irgi darbo dalis, ir dėl to anglas nėra pratęs skųstis.

Amerikoje bet kurį atvykėlį iš Europos stebina, kaip didžiulės šalies gyventojai nebambėdami daug laiko praleidžia automobilyje ir dažnai neatsisako net ir labai tolimų kelionių - aštuonių, dešimties, penkiolikos valandų trukmės. Amerikiečiams savos šalies keliai yra jų gyvenimo sudėtinė dalis, atimanti laiką - kaip miegas atima laiką iš paros: galbūt ir gaila, bet nieko nepadarysi. Anglai taip pat žiūri į

visą pasaulį.

Atsisakyti kraustytis į kitą šalį, jei to reikalauja darbas, karo tarnyba, yra retas reiškinys, nebent būtų siūlomos absurdiškai blogesnės sąlygos.

Bet teisintis, kad, girdi, nesinori vaikų kelti į mokyklą svetimoje šalyje105, arba „aš čia labai pripratęs gyventi, man sunku keisti aplinką"106, būtų

silpnumo ir šiaudadūšiškumo liudijimas.

105 Kai kurie tyrėjai sako, kad vaikai, užaugę klajojančiose šeimose, kai tėvams dažnai tenka keisti gyvenamąją vietą, o vaikams - mokyklas ir draugus, geriau išmoksta bendrauti ir jiems mažesnį pavojų kelia neigiama bendraamžių įtaka, nes nuo mažų dienų

jie gyvena savo galva. Bet kuriuo atveju patirtis, įgyta su tėvais gyvenant užsienyje, yra laikoma puikiu auklėjimo ir „charakterio statybos" elementu.

106 Anglai neturi patarlių apie tėvynę, o artimiausias atitikmuo visoms lietuviškoms patarlėms apie tai, kad „tėviškės dūmas už svetimą ugnį šviesesnis", būtų net ne patarlė, bet neįpareigojantis atodūsis: „Home sweet home" - namai, mieli namai.

103

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

Nesunku suprasti, su kuo susijęs polinkis keliauti: jūrinė valstybė, didžiausia pasaulio imperija, virš kurios niekada nenusileidžia saulė, negalėjo būti sukurta ir palaikoma žmonių, vengusių kelionių.

Bet ar anglai tokie, kad imperija juos tokius sukūrė, ar jie sukūrė tokią imperiją dėl to, kad buvo tokie, kokie buvo?

Atsakymo į šį klausimą turbūt nesužinosiu niekada.

Iš viso kelionių aistros ir imperinio užmojo palikimo, kurio Anglijoje per akis (reikia tik kartais pakelti skraistę arba į pažįstamą dalyką pasistengti pažiūrėti kitaip, pabandyti suprasti, iš kur ir kaip jis atsirado), pats geriausias, mano nuomone, paminklas angliškam smalsumui yra Oksforde.

Atvykėliams mažai žinomas Pitto Riverso muziejus savo įėjimo iš gatvės neturi, į jį galima patekti tik perėjus per kitą - ne mažiau puikų

ir nuostabų Oksfordo universiteto Gamtos istorijos muziejų107.

Britanijos kariuomenės generolas leitenantas Augustas Pittas Riversas (visas jo vardas ir pavardė - Augustus Henry Lane'as Foxas Pittas Riversas) 1827 metais gimė kilmingoje šeimoje Jorkšyre, su kitų aristokratų

atžalomis mokėsi Sandhersto karo akademijoje ir visą gyvenimą keliavo po pasaulį, kaip buvo įprasta jo rango karininkui tuometėje imperijoje: Britanija reikalų turėjo visame pasaulyje ir karinis šalies kumštis turė-

davo pasiekti visur, kur reikėjo.

Iš visų kelionių jis vežėsi viską, ką pamatęs: čiabuvių drabužius, amuletus, papuošalus, archeologinius radinius, ir, iki išėjo į pensiją 1880

metais, jo kolekcijoje buvo tūkstančiai daiktų, kuriuos jis rūpestingai klasifikavo.

Dar daugiau egzotinių eksponatų Riversas nupirko aukcionuose ir iš senienų pirklių, nes šiam kariškiui pasisekė ne tik karjerą padaryti, bet ir paveldėti labai didelius turtus (ne visuomet, matyt, paveldėti turtai yra 107 Oksfordo universiteto Gamtos istorijos muziejus yra, mano galva, nepalyginti sma-gesnis, prieinamesnis, protingiau išdėstytas ir įdomesnis nei nežmoniško dydžio Gamtos istorijos muziejus Londone.

104

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

tiesus kelias į apsileidimą, švaisty-

mą ir degradaciją).

Kolekciją, kurioje tuomet buvo

20 000 eksponatų, jis paliko Oks-

fordo universitetui, su sąlyga, kad

ji taps muziejumi, kuriam bus su-

teiktas pastatas ir paskirta specia-

listų. Oksfordo universitetas suti-

ko, ir jau daugiau nei šimtą metų

šis muziejus stebina ir džiugina

lankytojus. 2009 metais jis buvo

atidarytas po atnaujinimo, nes

gavo daug pinigų iš valstybės ir

galėjo atgaivinti ir ekspoziciją, ir

patalpas.

Sporto salės dydžio patalpa su

keliomis balkonų eilėmis, išdėsty-

JŪRINĖ VALSTYBĖ, DIDŽIAUSIA PASAULIO

IMPERIJA, VIRŠ KURIOS NIEKADA

tomis aplinkui, įėjus nustebina tiek NENUSILEIDŽIA SAULĖ, NEGALĖJO BŪTI prieblanda (lankytojai gali naudo- SUKURTA IR PALAIKOMA ŽMONIŲ, tis mažais žibintuvėliais ir patys VENGUSIŲ KELIONIŲ.

pasišviesti, kas jiems įdomu), tiek

eksponatų sangrūda. Jausmas, lyg

būtum labai labai didelėje palėpėje,

tik nematyti dulkių ir voratinklių.

Stiklinės spintos sustatytos

kaip sandėlyje, prie populiariausių

eksponatų — skalpų ir džiovintų

čiabuvių nukautų priešų galvų -

kartais tenka ilgokai palaukti, nes

būriuojasi daug žiūrinčiųjų ir skai-

tančiųjų paaiškinimus. Pasieniuo-

se - ne tik vitrinos, po jomis ir

105

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

stalčiai, juos atidaręs gali apžiūrinėti dar daugiau eksponatų, kuriems vietos neužteko po stiklu.

Čia jautiesi kaip vaikas, senelių ar tėvų namuose ant aukšto apžiūri-nėjantis dėžes su senienomis, reikalingais ir nebereikalingais daiktais, žurnalais, drabužiais, senais prietaisais, tėvų mokykliniais sąsiuviniais ir praėjusių laikų vadovėliais.

Šis muziejus - tai lyg mažytis Anglijos atvaizdas. Surinkta viskas, iš visur, ir rūpestingai - bet ankštai - išdėliota. Šios salos gyventojai susirinko viską, kas buvo geriausia pasaulyje, ir, maža to, stengėsi tai suprasti ir paaiškinti.

Nors anglas tikrai yra įsitikinęs, kad jo namai — geriausi pasaulyje, jis niekada neatsisakys pasižiūrėti, kaip gyvena kiti. Anglas smalsus, ir kuo labiau išsilavinęs, tuo smalsesnis.

Keliauti ir kitiems skleisti savo kultūrą, kuri jiems atrodė geriausia pasaulyje, anglai savo pareiga laikė šimtmečius. Ją ir dabar tokia laiko daugelis salos gyventojų (tie, kas Anglijoje negimė, bet į ją atvyko, dažniausiai dar karščiau ir drąsiau gina šios šalies teisę didžiuotis savo tvarka ir palikimu pasaulyje).

Šiaip jau viešai kalbėti apie tai, kad Anglija - geriausia šalis pasaulyje, nėra laikoma padoriu ar priimtinu dalyku; po Antrojo pasaulinio karo visų deklaruojamas, tačiau nelabai nuoširdžiai išpažįstamas principas buvo visų kultūrų lygiavertiškumas.108

Tačiau paprastesni laikai nepamiršti, ir kiekvienam išsilavinusiam anglui žinomas Rudyardo Kiplingo (taip, to paties, kuris rašė apie Mauglį) 1899 metais išspausdintas eilėraštis apie „Baltojo žmogaus naštą" (The White Man's Burden) — net jei jis šiais laikais dažnai ir smerkiamas kaip imperialistinio požiūrio į pasaulį manifestas.

108 Tie, kas tiki, kad visos kultūros lygiavertės, kartkartėmis susiduria su problemomis, kai jų paklausiama, ar, jų nuomone, tolygios europietiškosioms yra, pavyzdžiui, Talibano vertybės Afganistane, kur moterims būdavo uždrausta pažinti raštą ir mokytis, arba Afrikos genčių papročiai, kur mergaitėms sąmoningai žalojami lyties organai, nes moteris esą neturi jausti malonumo iš giminės pratęsimo akto.

106

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

Kiplingas eilėraštyje rašė apie

tai, kad baltojo žmogaus sunki par-

eiga yra tarnauti ir skleisti geresnį

gyvenimą tiems, kas laikomi jo

pavergtaisiais, tačiau iš tikrųjų dėl

baltojo žmogaus pastangų gyvens

geriau. Kiplingą, čiabuvius vadinu-

sį „pusiau vaikais, pusiau velniais",

lengva būtų apkaltinti arogancija ir

požiūriu iš aukšto į kitas kultūras,

bet šis Bombėjuje109 gimęs anglas

buvo vienas geriausių savo laikų

Indijos žinovų, mylėjęs šalį kaip

retas kuris jos gyventojas.

Anglijoje, kaip turbūt niekur NORS ANGLAS TIKRAI YRA ĮSITIKINĘS, KAD

kitur, yra išplėtotas ir „kelionių JO NAMAI - GERIAUSI PASAULYJE, JIS

literatūros" žanras. Į blizgiuosius NIEKADA NEATSISAKYS PASIŽIŪRĖTI, KAIP

žurnalus apie keliones rašyti nėra GYVENA KITI. ANGLAS SMALSUS, IR

KUO LABIAU IŠSILAVINĘS,

TUO SMALSESNIS.

109 D a b a r B o m b ė j ų dau g ka s vadin a M u m -

bajumi, nes mano, kad tai yra tikslus, ne-

kolonijinis miesto pavadinimas. Anglai

tą pavadinimą „ B o m b ė j u s " paveldėjo iš

portugalų, tačiau patys portugalai jį grei-

čiausiai gavo iš vietos dialektų. Patys in-

dai miestą po senovei vadina B o m b ė j u m i

(ir iš vadinančiųjų jį M u m b a j u m i šaiposi,

pravardžiuodami juos „ m u m b u k a i s " ir pa-brėždami nenatūralų žodžio skambesį), tik

oficialiuose pavadinimuose jis Mumbajus.

Panašiai atsitiko ir su Madrasu, kuris 1996

m. oficialiai tapo Cenajumi: abu pavadini-

mai yra kilę iš vietinių kalbų ir ne kolonistų

buvo sugalvoti.

107

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

įprasta (žinoma, esama kelionių žurnalų, kur rašoma tik apie keliones, bet jie - iš esmės tik storos reklaminės brošiūros, daugelis straipsnių

ten labiausiai rūpinasi viešbučių ar avialinijų pasiūlymais). Pagrindinis kelionių literatūros formatas - knyga.

Nors knygynuose šimtai kelionių vadovų - kelios pagrindinės leidyklos aprašo visus mažų mažiausius pasaulio kampelius: viešbučius, restoranus bei traukinių tvarkaraščius, bet greta jų dar gyvuoja ir kelionių publicistika, rašoma kelių žinomų itin garsių autorių ir begalės pradedančių, populiarumo siekiančių (ir dažnai niekada nepasiekiančių) jų kolegų.

Apie keliones rašo ir pasakoja kas netingi; rašo gerai ir nelabai gerai, rašo ir nuobodžiai, ir įdomiai, bet reikia pabrėžti, kad visą anglišką literatūrą apie kitas šalis galima sėkmingai sugrupuoti.11() Dalis knygų parašytos tikrų specialistų - žmonių, toli už jūrų marių

praleidusių daugelį metų ir kruopščiai bei smulkiai dėstančių visas tos šalies smulkmenas, papročius ir viską, ką galima pamatyti: nuo laukinių

žvėrių iki keramikos.

Kitas tipas - aistringų kovotojų už teisybę ataskaitos apie tai, kaip visas likęs pasaulis kenčia nuo Britanijos ir kitų išsivysčiusių šalių imperi-alizmo. Keliauti per pasaulį kokios nors labdaros ar geradarystės tikslais itin populiaru jaunystėje (ypač kai kelionę apmoka tėvai) - pavyzdžiui, stebima, kad kur nors Pietų Amerikoje kavą auginantiems ūkininkams būtų „teisingai atlyginama" už darbą, arba rūpinamasi vietos gyventojais kokiame nors Bangladešo arba Nepalo kaime.

Šių autorių knygos dažniausiai kupinos pasipiktinimo tuo, kaip neteisingai tvarkomas pasaulis, ir siūlo daug labai paprastų ir be galo 110 Lietuvoje, kur apie keliones daugiausia rašoma interneto portaluose ir blizgiuosiuose žurnaluose, rašinėliai kelionių tema beveik visuomet pasižymi prastomis nuotraukomis, kuriose dažniausiai matomas pats autorius (kartais išsišiepęs prie tos šalies architektūros paminklo, kartais nusifotografavęs su vietos gyventoju), ir mėgėjiška, banali, pasikar-tojanti mokyklinio rašinėlio kalba bei tokios pačios neoriginalios mintys: „Nustebino ryški čiabuvių apranga ir įdomūs papročiai, o paskui paragavome neįprastų egzotinių

patiekalų. Bet jau norėjosi grįžti namo ir vėl valgyti juodą duoną", - rašo kone kiekvienas lietuvis keliautojas.

108

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

naivių patarimų, kaip tą pasaulį tvarkyti geriau (dažniausiai kalbama apie tai, kad išsivysčiusios šalys besivystančioms turi daugiau mokėti už visas perkamas prekes, daugiau jų pirkti, neleisd pinigų ginklams, geriau juos skirti vaikams Afrikoje ar Pietų Amerikoje skiepyti, ir tada viskas bus gerai).111

Panašiai kaip prieš šimtmečius laukiniams tikėjimą nešė misionieriai, dabar šie jauni visuomenės veikėjai neša savo supratimą apie ekonominį

ir socialinį teisingumą — tik jie vengia ilgesniam laikui pasilikti trečiojo pasaulio šalyse, dažniausiai grįžta į Britaniją ir po studijų dirba bankininkais, advokatais arba pardavinėja draudimo polisus ar kompiuterius, ir patys pirkdami prekes žiūri nebe atsakingumo ar pagalbos ūkininkams, o pigumo.

Sie autoriai retai parašo itin įdomių ar informatyvių kūrinių, tačiau paklausos jiems dažniausiai pakanka, nes jau laukia kiti kovotojai su neteisybe ir jų misionieriškos kelionės.

Ir pagaliau didžiausia kategorija yra tradicinių anglų keliautojų palikuonys - juos galima pavadinti truputį arogantiškais ironiškais pašai-pūnais. Sie žmonės po pasaulį keliauja su kreiva šypsenėle. Jie nepiktai, bet nepailsdami į viską pasaulyje žiūri kaip į liudijimą, kad tik Anglija yra geriausia šalis pasaulyje, tik jos papročiai geriausi, o maistas skaniausias.

Jiems Anglija yra vienintelis Žemės rutulio kampelis, kur gyvenimas gali būti prasmingas - visos kitos pasaulio šalys, visos tautos, visos kalbos skirtos tik tam, kad patvirtintų, jog namuose ne šiaip geriausia -

namų net ir lyginti su jokiu užsieniu negalima.

Tokių knygų - šimtai, ir kiekvienoje iš jų skirtingomis dozėmis mai-

šoma gerai paslėpta panieka užsienio papročiams, taiklūs (o kartais tik pretenzingai surašyti) sąmojai apie užsieniečių gyvenimą. Ten rasi ir sąžiningų prisipažinimų, kad nemokama kalbų, kad nesiorientuojama 111 Naivumu tokios rekomendacijos primena politikų pažadus Lietuvoje prieš rinkimus arba pasiūlymus, kad „visų gyventojų pajamos pasiektų lygį, didesnį už vidutinį".

109

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

užsienio transporto sistemoje, kartu subtilaus pabrėžtinio „nemoku, nesuprantu, ir nieko čia tokio, nes aš nesivarginu išmokti".

Anglas, aiškindamas, kodėl nesimoko užsienio kalbos, vartoja frazę, kurią labai sunku išversti: „I cannot be bothered." Teisingas jos vertimas: „Nesivarginu", tačiau, kad visiškai suprastume jos spalvą ir skonį, reikia išversti pažodžiui: „Manęs negalima (ar neįmanoma) trukdyti."

Kitaip sakant, aš gyvenu savo gyvenimą taip, kaip gyvenu, ir net jei aplink mane visi kalbės man nesuprantama kalba, jei aš būsiu vienintelis, toje šalyje ar mieste einantis prieš srovę, nesiruošiu vargintis, trukdytis ar keisti savo įpročių.

Anglai tai, bent jau oficialiai, laiko gana neigiamu reiškiniu („štai koks aš slunkius"), tačiau paslėptas tikrasis įsitikinimas yra tylus pasididžiavimas — aš toks, manęs nepakeisi ir nepajudinsi. Tegul keičiasi kiti, jei jiems reikia.

Tokių rašytojų dvasinis tėvas ir šventasis globėjas - buvęs aktorius, dabar kelionių knygų ir filmų autorius Michaelas Palinas. Jį anglai myli visa širdimi, nes jis savo dokumentiniuose filmuose (gana nuobodžiai pasikartojančiuose, nors ir puikiai, profesionaliai geriausių operatorių

nufilmuotuose ir išsiskiriančiuose kvapą gniaužiančiais vaizdais) sujun-gia anglišką gebėjimą šaipytis iš savęs ramiai įsitikinus, kad visas kitas pasaulis yra tik nevykusi Anglijos imitacija.

Todėl Palinas keliauja po pasaulį, žiūrovą ir skaitytoją linksmindamas pasakojimais, kaip jis visur ieško vonios su kamščiu (kad, kaip dera seno kirpimo anglui, galėtų praustis joje, o ne duše)112, kvailai vaipydamasis baksnoja pirštu arba iškėlęs virš lėkštės sukioja nepažįstamo maisto kąsnį (skrebutis su konservuotomis pupomis ir pomidorų padažu jam patiktų labiau, sako pusiau kaltai šypsodamasis), postringauja, kaip neįmanoma perprasti užsieniečių transporto ir papročių.

112 Itin skandalinga buvo Palino kelionė po Rusijos Tolimuosius Rytus, čia - nepaisyda-mas pribloškiamos gamtos, ugnikalnių ir sniego, Ramiojo vandenyno platybių - savimi patenkintas linksmuolis bastėsi po Vladivostoką ir klausinėjo, kur būtų galima nusipirkti vonios kamštį. Absoliučiai visi anglai tai laikė neprilygstamo taiklumo humoru.

110

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

Jei Palinas ir dešimtys kitų jį garbinančių keliautojų publicistų pakviečiami į kokią vietos šventę (vestuves, krikštynas ar skerstuves), jie ten būtinai eina, bet tik tam, kad pasirodytų kaip visiški kvaileliai, apsijuoktų, ne vietoje tryptų ir ne į taktą dainuotų — jiems nuo to tik linksmiau, nes tuo patvirtina ne savo nevykusį nesugebėjimą prisitaikyti prie kitų, o kad pasaulis nesugeba prisitaikyti prie jų.113

Anglui visas kitas pasaulis reikalingas tik tam, kad nuolat primintų, jog jis ne toks geras kaip namai.

113 Panašiai rusai, dažnai didžiuodamiesi sugebėjimu „pergerti" bet kurį svečią iš užsienio, niekada nepagalvoja, kad galbūt taip yra todėl, kad jie geria daug daugiau nei visi kiti pasaulio žmonės. Rusams atrodo, kad taip yra todėl, kad visas likęs pasaulis tiesiog

„nemoka gerti".

111

Kas anglui užsienis: be jo tėvynė - ne tėvynė

Užsienietis

Anglijoje: jo darbas

ir pareigos

numatyta sava vieta; visiškai nebloga, bet kitokia.

Gerai, kad niekada nenorėjau tapti anglu, nors daug kas šalyje man labai patiko. Mėgau šios šalies kalbą, man patiko - ką ten patiko, stačiai svaigino - jos atvirumas visam pasauliui ir noras keliauti, bet būti anglas niekuomet netroškau.

Atvykęs greitai susipažinau su keliais užsieniečiais, kurie bandė tapti anglais, bandė įgyti naują tapatybę (atrodo, ranka pasiekiamą - nes paslapčių nedaug, atrodo, viskas aišku) ir skaudžiai nusivylė, nes labai lengva buvo gauti tik pilietybę ir pasą (arba bent jau lengviau nei kitose šalyse).

Tapti visuomenės dalimi, būti priimtam ir laikomam vienu iš savų

buvo neįmanoma.

Galima išmokti ryte valgyti skrebutį su apelsinų marmeladu, galima išmokti gerti arbatą su pienu114, galima net pasistengti perprasti tokius nepakeliamai angliškus žaidimus kaip kriketas; daug jėgų įdėjus galima išmokti beveik tobulai kalbėti angliškai115, bet anglui vis tiek liksi už-

sienietis.

Nereikėtų anglų kaltinti uždarumu ir skųstis, kad jie, girdi, įsitaisė sau klubą, į kurį kitų nepriima. Pagalvokime patys, ar į Lietuvą atvažiavęs ir čia apsigyvenęs vokietis, indas ar nigerietis, kad ir kaip gerai išmokęs lietuviškai, pamilęs krepšinį ir pirtelę prie ežero, kada nors mūsų būtų

114 Arbata su pienu ir man tapo vieninteliu arbatos gėrimo būdu, nors nebandžiau nieko imituoti, tiesiog pripratau. Senamadiškas, bet labai malonus įprotis arbatą, su pienu gerti vos atsibudus, gerokai prieš pusryčius. Geruose viešbučiuose Indijoje tarnas ligi šiol, paprašytas pažadinti ryte, ne tik pabeldžia į duris, bet ir atneša arbatos su pienu.

115 Kai jums kas nors sakys, kad giminaitės ar draugės duktė „ištekėjo už anglo, gyvena Londone ir be akcento kalba angliškai", tik palinguokite galva ir pritarkite. Tai nesąmo-nė. Nėra tokio dalyko, kaip „užsienietis kalba be akcento". Gerai svetimą kalbą išmokę žmonės mokės kurį laiką apgauti klausytoją. Kai kam tai pavyks daryti 30 sekundžių. Kitam - galbūt 5 minutes. Pavieniams labai talentingiems individams iliuziją pavyks išlaikyti pusvalandį.

113

Užsienietis Anglijoje: jo darbas ir pareigos

priimtas kaip visiškai lygus ir tolygus mums? Ar net tie žmonės, su kuriais jis bendravo dešimt, dvidešimt metų, neprisimintų jo akcento, odos spalvos ir kilmės?

Anglai nepriima užsieniečių tarp „savų". Ir tai - nieko baisaus. Nes, skirtingai nei daug kam atrodo, anglas užsieniečio nelaiko pigia darbo jėga, kurios atstovas turi žinoti savo vietą. Vienas dalykas, kuriuo Anglija labai panaši į Ameriką, yra tai, kad šalies žmonės mano, jog bet kuris atvykėlis gali naudotis visomis šalies teikiamomis galimybėmis, jei jas gauna „pagal taisykles" ir sąžiningai.

Būtent - pagal taisykles. Tolerancijos nesulauks apsimetėliai prieglobs-

čio prašytojai arba tie, kurie melžia ir sunkia šalies socialinių pašalpų

sistemą, tačiau anglui tikrai negaila, jei žmogus, atsikraustęs iš Bangladešo ar Kenijos, sukūrė savo verslą ir tapo beprotiškai turtingas.

Net jei to atvykėlio požiūris į turtą kitoks nei anglo, net jei imigrantas nekukliai įsigyja tviskantį prabangų automobilį arba savo pačią puošia vulgariomis brangenybėmis, jam niekas nepriekaištaus. Bet ir vietiniu jis niekuomet netaps: juo netaps bet kuriuo atveju, taigi net neverta stengtis.

Maža to, anglas net neatkreips dėmesio į užsienietį, besistengiantį tapti „anglu". Niekas nepagirs puikiai mokančio angliškai, niekas nepasakys komplimentų dėl jo tarimo, niekas neatkreips dėmesio, koks gausus jo žodynas (beje, ir į klaidas žiūrima labai atlaidžiai, ir užsienietis, net vos sugebantis susišnekėti, išklausomas kantriai — nebent jis dirbtų klientų

aptarnavimo srityje; tuomet, žinoma, kantrybės mažiau, nes čia jau kalba eina apie darbo pareigų atlikimą, o ne apie bendravimo pobūdį).

Juo labiau niekam nėra itin įdomus ar pagyrų vertas keistuolis, beprotiškai gerai pažinęs Angliją, aplankęs daugybę jos miestų ir miestelių, išmanantis karalių dinastijas, valgantis ir geriantis kaip čionykštis, besirengiantis taip, kaip jie, besidomintis anglų mėgstamu sportu ir pramogomis - kaip sakytų kultūros antropologai, „įsikultūrinęs".

Žmogus, gerai pažįstantis svečią šalį, daug įdomesnis ten, iš kur yra kilęs. Savo tėvynėje jis tampa puikiausiu neformaliu Anglijos amba-sadoriumi - jo klausomasi ir juo domimasi. Bet patiems anglams jis niekuo neįdomus.

114

Užsienietis Anglijoje: jo darbas ir pareigos

Mums, lietuviams, toks požiūris neįprastas, nes, būdami maža tauta, labai stebimės ir džiaugiamės dėmesiu, parodytu mūsų kultūrai ar kalbai, o anglų toks dėmesys nesujaudina nė truputėlio.

Jei japonas ar filipinietis apsigyvena Lietuvoje, išmoksta lietuvių kalbą ir dar, maža to, pamėgsta didžkukulius (o jei dar moka juos gaminti, na, tada jau visai gerai!), jam garantuotas ir visuomenės dėmesys, ir vieta blizgiuosiuose žurnaluose, o gal pavyks net ir savo televizijos laidą prastumti. Britanijoje užsienietis visų pirma niekam neįdomus, ir tokie pasiekimai — ne bilietas į sėkmę, o paprasčiausias asmeninis pasirinkimas. Niekam nuo to nei šilta, nei šalta.

Ar gera Anglijoje būti užsieniečiu? Turbūt geriau nei dešimtyse kitų

šalių. Užsieniečiai retai sulaukia kitur jų gyvenimą ir santykius su aplinkiniais nuodijančių jausmų - pavydo ir kerštingumo, ypač todėl, kad pavydas anglams ir šiaip nėra labai būdingas.116

Labiausiai anglą nuo pavydo saugo įsitikinimas, gilus ir tvirtas žinojimas, kad jo šalis yra pati geriausia pasaulyje ir jos papročiai bei įstatymai patys teisingiausi. Daugelyje kitų kraštų užsieniečiai nėra mėgstami, ypač kai prasigyvena, ypač tada, kai padedami savo nematytų įgūdžių ar kitokių

atsivežtų įpročių aplenkia vietos žmones (arba, dar blogiau, jei egzotiški užsieniečių vyrai yra patrauklūs vietos merginoms ir moterims).

Pyktis, nukreiptas į kitą ir kitokį žmogų, dažniausiai remiasi įtarimais dėl savo paties nevisavertiškumo, tai paslėpta neapykanta konkurentui, o anglai šito nebijo: jie labai gerai žino, kad jų šalis - vis tiek geriausia, ir pa-vieniai užsieniečių sėkmės pavyzdžiai to įsitikinimo niekada nepakeis.

Būtent todėl anglai be jokio vargo, be užsikirtimų ir be dvasios kančių

ramiai pripažįsta užsieniečio viršenybę, jei anas greitesnis, nagingesnis 116 Kai pasipūtėliui nepasiseka ir jis krenta balon, anglas gal ir galės pastebėti: girdi, aukš-

tai kilęs, žemai pulsi, tačiau apskritai džiaugtis kito nelaime, trinti rankas ir šypsotis, kad nudvėsė kaimyno raguotis, jam nebūdinga ir tai laikoma blogu tonu. Anglai turi ir atskirą, veiksmažodį, „to gloat", - jis reiškia daugiau nei piktdžiugą, taip kalbama apie gyvulišką mėgavimąsi ne tik - ir ne dek - savo pergale, bet pralaimėjusiojo nesėkme. Teigiamos reikšmės šis žodis neturi ir, kaip ir kiti nekontroliuojami emocijų pliūpsniai, šis jausmas yra laikomas prastos savitvardos apraiška.

115

Užsienietis Anglijoje: jo darbas ir pareigos

ar nuovokesnis. Tai, kad vokiečiai gamina geresnius automobilius, rusai geriau šoka baletą, kad Prancūzijos vynai ir sūriai gardesni, kad japonų

ir skandinavų geležinkeliai ir oro uostai geriau sutvarkyti - visa tai pripažįstama tuojau pat ir be vargo, nes anglui tiesiog nebaisu tą padaryti.

Vis tiek jo šalies ir gyvenimo būdo niekas nenurungs.

Užsienietis gali, žinoma, sulaukti įtarumo, tačiau tik tuo atveju, jei primygtinai ir demonstratyviai nori visiems įteigti, kad jam nesvarbi nei jį priimanti šalis, nei jos žmonės, nei jų papročiai.

Tada prieinama nematoma anglo tolerancijos riba (bet ji gerokai toliau nei daugelio kitų tautų mentalitete). Apie buvusių kolonijų, musulmoniškų kraštų atvykėlius dažnai sakoma: jie susikūrė „atskirą šalį šalies viduje" - ne tik su savo maldos namais, bet ir su moky-klomis, bendruomenės centrais, maisto ir drabužių parduotuvėmis, savo religiniais šariato teismais117, kurių sprendimų laikosi visa bendruomenė, taip pat ir su bandymais nepilnametes nuotakas slapta gabenti į Pakistaną, kur jos prieš savo valią, bet pagal tėvų pasirinkimą ištekinamos.

Toks tam tikros visuomenės dalies atsiskyrimas, absoliutus savo vertybių brukimas, demonstratyviai neigiant bet kokį lojalumą šaliai, kurioje gyvena, pavojingu įpročiu ir grėsme šalies pamatams pirmiausia laikomas todėl, kad šie žmonės gyvena pagal kitas taisykles, jų principai, džiaugsmai, baimės, vertybės ir troškimai - visiškai kitokie, nesuprantami ir atvirai priešiški tiems, kurie yra įprasti šalies gyventojams.118

117 Britanijoje religiniu šariato teismu, kai reikia spręsti ūkinius ginčus, gali naudotis bet kas, bet tik tuo atveju, jei su tuo laisvai sutinka abi besiginčijančios šalys. Šariato teismo išvada yra privaloma abiem pusėms. Panašią privilegiją Anglijoje turi žydų religiniai „beth din" teismai.

118 Daugelį šalies žmonių žeidžia skandalingi radikalūs musulmonų dvasininkai ir bendruomenių autoritetai, gyvenantys Britanijoje, dažnai besinaudojantys visais šalies socialinės sistemos pranašumais bei įstatymų apsauga ir atvirai kviečiantys griauti Vakarų

pasaulį kaip nuodėmingą ir šėtonišką. Daugelis Britanijos musulmonų sako, kad tokie pareiškimai prieštarauja islamiškajai minčiai ir vertybėms, maža to, pasikartojantys pasakojimai apie radikalus „demonizuoja" musulmonų bendruomenę.

116

Užsienietis Anglijoje: jo darbas ir pareigos

Visiškai kitoks santykis su užsieniečiu, į Angliją atvykusiu ieškoti

„geresnio gyvenimo" (šis posakis yra priimta kalbos klišė ir iš esmės reiškia tai, kad žmogus atvyko ieškoti ekonominės gerovės - „geresnis gyvenimas" šiame kontekste niekuomet nereiškia, pavyzdžiui, kultū-

ros vertybių, parko ar upės su gulbėmis arba kitokių nepamatuojamų

gyvenimo kokybės veiksnių. Tokio užsieniečio noras suprantamas ir priimamas nebyliai sutinkant, kad po vienos ar dviejų kartų jo vaikai arba anūkai taps šalies dalimi, kaip ja anuomet tapo hugenotai (Prancūzijos protestantai, dešimtimis tūkstančių į Angliją bėgę nuo persekiojimų

tėvynėje XVI amžiuje ir vėliau), o XX amžiuje - imigrantai iš Indijos, Australijos, Airijos ar Pietų Afrikos.

Imigrantas Anglijoje — tik laikina būklė, tik tarpinė stotelė keliaujant į tapsmą savu ir vietiniu. Pačiam atvykusiajam tai jau nebepavyks (jis, kaip jau sakiau skyriaus pradžioje, yra visiems laikams, iki grabo lentos, užsienietis), bet jo vaikams šalis tikrai atsivers, ir odos spalva ar tėvų

kilmės šalis bus visiškai nebesvarbi.

117

Užsienietis Anglijoje: jo darbas ir pareigos

Kas yra

teisingumas

L

119 Čia ne tas teisingumas, kurį nustato teismai: apie nusikaltimus, policiją ir teismus rašau atskirame skyriuje „Nusikaltimas ir bausmė".

^V^CJLpie politiką šioje knygoje rašyti nenoriu ir sąmoningai ban-dau nerašyti.

Pirmiausia, politika yra nuobodi. Tik kai kurie žmonės įsitraukia į

politinius žaidimus bei diskusijas ir pradeda įsivaizduoti, kad tai įdomu, bet politikos aistruoliai - tokie pat beviltiški kaip ir anglai traukinių

stebėtojai120.

Antra, ši knyga - ne laikraštis. Apžvalgininkų nuomone, dvylika metų

trukęs leiboristų (darbo partijos) valdymas šalyje artėja prie pabaigos, nauji rinkimai šalyje turi įvykti ne anksčiau kaip 2010 metų vasarą121, todėl, jei dabar ką nors rašyčiau apie premjerą ir vyriausybę, pasirodžius knygai tai vargu ar būtų labai įdomu.

Be to, kasdienė politika - tik nacionalinių įpročių ir charakterio atspindys. Ne aš sugalvojau, kad kiekviena tauta gauna tokią valdžią, kokios nori ir nusipelno, tačiau tai labai teisingas pastebėjimas: labai juokinga ir vaikiška kaltinti kitus, esą jie tau nulėmė gyvenimą.

Todėl daug smagiau, įdomiau ir naudingiau kalbėti būtent apie nacionalinius įpročius, charakterius ir mąstymo būdus. Nes politikai ateina ir išeina, o tauta lieka. Apie tai ši knyga, ir šis skyrius - ne išimtis.

Anglijoje, kur viena kitą nuo seno keitė kairiųjų ir dešiniųjų vyriausybės, lyg ir nėra tokios vyraujančios visuomeninės politinės nuomonės kaip, sakykim, Prancūzijoje, kuri laikoma nuoširdžiai socializmo idealus 120 „Trainspotting", traukinių stebėjimas, nėra vien tik anglų užsiėmimas, bet jis labiau nei kitur prigijo šioje šalyje, nes čia geležinkeliai, lokomotyvai ir vagonai glaudžiai susiję su pramonės revoliucija. Ji pakeitė šalį, o transportas buvo neatsiejama revoliucijos dalis; domėjimasis technika tapo darbo žmonių pomėgiu, o tokį domėjimąsi skadno tėvų

ir senelių darbas. Darbo klasei ši pramoga buvo tas pat, kas aristokratams jodinėjimas ar sodininkystė. Traukinių stebėtojai į sąsiuvinius užsirašo pastebėtus lokomotyvus ir jų numerius. Daugelio tai laikoma vienu keisčiausių ir beprasmiškiausių pramogų. Oro uostuose kartais galima pamatyti lėktuvų stebėtojų (plane-spotters), kurie irgi užsirašinėja pamatytus orlaivių dpus ir jų fiuzeliažo numerius.

121 Britanijoje parlamento rinkimų datą paskiria valdančiosios partijos premjeras: jis gali, jei nori, rinkimus šaukti vėliau; negali tik pratęsti maksimalaus laiko nuo vienų rinkimų

iki kitų.

119

Kas yra teisingumas

išpažįstančia šalimi. Ten žmonės, daugelio mūsų nuomone, streikuoja bet kokia proga ir nieko daugiau nenori, kaip tik apginti savo teises ir sutrukdyti kapitalistams engti darbo liaudį.122

Viena vertus, Britanijos gyventojai - anglai ir škotai (pastarieji turbūt dar labiau nei anglai)123 - laikomi pačiais nuosekliausiais ir šaltakraujiškiausiais laisvosios rinkos kapitalizmo gynėjais, kuriems bet kokia mintis apie lygybę, brolybę ar humanizmą yra svetima arba bent jau ne pirmos svarbos klausimas: svarbiausia, girdi, visuomet yra pelnas, žvangančios monetos.

Čia prisimenama tai, ką XVIII ir XIX amžiuose negailestingai atnešė

pramonės revoliucija: „tamsios šėtoniškos manufaktūros", naujosios gamyklos, kurios susiurbė anksčiau erdviai ir smagiai gyvenusius kaimo gyventojus, pavertė juos suodinais vergais, iš sugrūstų ir skurdžių būstų

sunkiu žingsniu pėdinančiais į savo darbo vietas.

Amatininkų rankų darbą pakeitė daug efektyvesnis, pigesnis ir greitesnis mašinų darbas, o žmogus prie mašinos buvo tik priedėlis, kurio (kaip tuomet atrodė) reikės tik laikinai, kol gamyba taps visiškai me-chanizuota.

Ryšys tarp žmogaus ir žemės, taip pat ir žemėje augančio maisto dingo visiems laikams, ir anglai įprato valgyti ne tai, kas skaniau, o tai, kas pigiau pagaminama, patogiai ir ilgai išsilaiko sandėliuose ir nebran-giai parduodama.

Iš tikrųjų šaltas apskaičiavimas anglo širdžiai niekuomet nebuvo svetimas. Daugelis skundų dėl angliško aptarnavimo, dėl eilių prie kasų (yra devynios kasos, veikia tik dvi — normali tvarka stotyje arba 122 Nepaisant nusistovėjusių stereotipų, daugelis vertintojų šiandien sako, kad Prancūzi-ja, atvirkščiai, turi mažiau verslo suvaržymų ir mažesnius mokesčius nei Anglija, kuri save laiko nuoseklia laisvosios rinkos sekėja.

123 Apie velsiečius šiuo klausimu apskritai kalbama mažai, nes dauguma kitų Britanijos gyventojų, atrodo, juos laiko nevykėliais ir beviltiškais kaimiečiais, kurie tesugeba auginti avis arba kasti anglis; o kai neliko paklausos nei vienam, nei kitam darbui, temoka imti socialines pašalpas.

120

Kas yra teisingumas

didelėje parduotuvėje124) kyla dėl

to, kad prekybą ir aptarnavimą or-

ganizuoja ir taisykles nustato pir-

miausia buhalteriai. Tik jie (o ne,

sakykim, aptarnavimo specialistai)

sprendžia, kiek tų kasų turi veikti

vienu metu, kiek jų pakaks, kad

pirkėjai pasipiktinę neišeitų lauk

iš parduotuvės. Mintis pastatyti po

pardavėją prie kiekvienos kasos,

kai tai visiškai nėra būtina, anglui

absurdiška.

Taip pat paaiškinama ir tai, ko-

dėl anglų maistas toks blankus.

Maistą kavinėje, parduotuvėje

ir - dažnai - restorane kuria ne

kulinarai, o buhalteriai.

IŠ TIKRŲJŲ ŠALTAS APSKAIČIAVIMAS

Viskas prasideda nuo pardavi-

ANGLO ŠIRDŽIAI NIEKUOMET

NEBUVO SVETIMAS.

mo kainos. Buhalteris ir rinkoty-

rininkas pasako, kiek kavinėje gali

kainuoti, sakykim, gatavas supa-

kuotas sumuštinis, kad kaina būtų

„konkurencinga". Sakykim, ta kai-

na - apie tris svarus sterlingų.

Tuomet apskaičiuojama, kokia

tos kainos dalis turi būti antkainis,

kad apsimokėtų išlaidos ir dar liktų

pelno. Tada tiekėjui (arba keliems

124 Išskyru s tą laiką, kai daugiausi a pirkė -

jų - pirmadienį, penktadienį ar prieš šv.

Kalėdas. Paprastai iš devynių kasų veikia

dk viena.

121

Kas yra teisingumas

tiekėjams) pasakoma, už kiek tas

sumuštinis iš jo būtų perkamas.

Tiekėjas, gavęs pirkėjo (saky-

kim, kavinių tinklo) nustatytą did-

meninę prekės kainą, savo ruožtu

apskaičiuoja, kiek jam reikės atidėti

savo gamybos išlaidoms ir pelnui.

Tuomet pasirodo, kad sudėtinėms

dalims - duonai, majonezui ar

sviestui, kumpiui, salotoms - lieka

vos keliolika pensų.

Ką daro sumuštinių gamintojas?

Jis negali peržengti apskaičiuotos

prekės savikainos, todėl iš savo

tiekėjų pirkdamas duoną, kumpį,

salotų lapus ne skanauja ir ne uos-

to, o pirmiausia klausia kainos: po

PIRKĖJAS SUVALGYS IR GERAI

kiek tona? Ir dar nepatikliai šnai-

JSMULKINTOS ŽIURKIENOS DEŠRELES,

ruoja, kad tik jo gamybos vadovas

JEI SlOS BUS KELIAIS SKATIKAIS

gerai prižiūrėtų - nei kumpio, nei

PIGESNĖS.

kiaušinių, nei padažų neturi būti

per daug. Sutaupei penkis gra-

mus - sutaupei penkis kilogramus

nuo kiekvieno tūkstančio.

Todėl be reikalo raukosi ir stebi-

si mūsų brolis lietuvis, kremtantis

tipišką anglišką maistą: „Nejau taip

sunku daugiau kumpio įdėti? Aš va

kai namie pasidarau, tai sumuštinis

būna va toks, ir dar žolių užmetu,

ir pagardinu va taip, ir dar sviesto

va taip užtepu, kad matytųsi, jog

užtepta... O čia... Atsiprašant..."

122

Kas yra teisingumas

Gerbiamasai, toks sumuštinis kavinėje kainuotų ne tris svarus, bet trylika. Čia viskas suskaičiuota: net tepamas sviestas parenkamas ne pagal skonį, o pagal tai, kaip lengvai ir plonai jis tepasi, kad, gink Dieve, jo nepadaugintum.

O skonis... Na, skonis tik toks, kad būtų valgoma, kad nesmirdėtų, kad niekas nežiaugčiotų ir kad - neduok Dieve - niekas nesusirgtų, nes sanitarinės problemos ir atitinkamų valdžios įstaigų aiškinimasis, patikrinimai, sustabdyta gamyba ir galbūt baudos bei kompensacijos žada katastrofiškai dideles išlaidas. Todėl higienos dažniausiai laikomasi preciziškai, griežtai, fanadškai: ne todėl, kad ji būtų labai artima širdžiai, o todėl, kad jos nesilaikyti būtų nepakeliamai brangu.

Žinoma, čia kalbėjau tik apie didžiąją dalį produkcijos. Yra ir tokių

gamintojų, kurie gamybą planuoja, galima taip sakyti, „lietuvišku" arba

„prancūzišku" būdu: štai virkim geriausią pasaulyje uogienę, sudėkim geriausias uogas ir tinkamiausią cukrų, paskui žiūrėsim, kiek kainavo, uždėsim antkainį ir bandysim pardavinėti. Kam reikės, tas supras.

Ir iš tikrųjų - suprantančiųjų ir vertinančiųjų atsiranda. Visa bėda tik tokia, kad paprastai jų nėra daug, ir konkurencija dėl jų piniginės - labai didelė. Nes didžioji pirkėjų dalis nori tik mažesnės kainos, todėl Anglijos pramonė — ir maisto, ir visų įmanomų vartojimo prekių - pasiruošusi verstis per galvą, kad numuštų dar vieną ar du pensus ir prekę pirkėjui padarytų patrauklesnę. Nes pirkėjas suvalgys ir gerai susmulkintos žiurkienos dešreles, jei šios bus keliais skatikais pigesnės.125

125 Įproti s taupyti ir be gal o skaičiuoti nėra šimtmeči ų senum o Anglijo s bruožas . Ka i kurių istorikų nuomone, šalį XX amžiuje daugybei dešimtmečių traumavo alkanas, pilkas, šaltas, sugriautas pokaris, kai šalis išgyveno tokią kolektyvinę krizę, tokius vargus ir ne-priteklius, nepatyrė šilumos, džiaugsmo ir blizgesio, kad kelios kartos liko jo traumuotos.

Būtent pokariu fundamentaliai išsiskyrė JAV ir Britanijos keliai ir likimai: Amerikai šeštasis dešimtmetis buvo visuotinės automobilizacijos, erdvių saulėtų pastatų, augančių universitetų, buities automatizavimo ir begalinės, nematytos gerovės metai. Amerikiečiai mau-dėsi baseinuose po palmėmis, plieskiant neono šviesoms važinėjosi naujais tviskančiais automobiliais, net mėsainių baruose dirbantys jaunuoliai buvo turtingesni už profesorius ir gydytojus kitose šalyse, o Britanijoje tik 1954 m. buvo atšauktos maisto kortelės. Deja, g y v e n a m o j o būsto trūkumas ir beviltiškas buities vargingumas kankino dar daug metų.

123

Kas yra teisingumas

Bet, be polinkio skaičiuoti ir buhalterinio mąstymo, anglui ne mažiau būdingas „teisingumo" jausmas, ir aprėpia jis ne tik - ir ne tiek - teisės sąvokas.

Pati populiariausia frazė, kurią iš anglų vaikų išgirsi kiekvieną dieną, kiekvieną valandą, pats dažniausias nusiskundimas ir priekaištas tėvams, mokytojams, bendraamžiams - „it's not fair" (tai neteisinga).

Anglų vaikai ją kartoja, kai reikia ir kai nereikia, kiekvienu gyvenimo atveju: kai tėvai nenuperka žaislo, kai jau reikia eiti miegoti ir nebega-lima žiūrėti televizoriaus (net jei varomi miegoti tą pačią valandą kaip ir kiekvieną vakarą), kai per pasivaikščiojimą tėvas ant pečių užsikėlė

ne jį, o jaunesnį brolį arba seserį, netgi tada, kai purvais aptaško pravažiuojantis autobusas. „Tai neteisinga."

Sunku netgi tiksliai išversti: „not fair" — neteisinga - reiškia ne tik didįjį teisingumą, kurį įprasmina Temidė su kardu ir svarstyklėmis, bet ir bet kokį atvejį, kai „padalijama ne po lygiai", kai negaunama to, kas priklauso, kai padaroma kokia nors skriauda.

Nors ši frazė daugiausia kartojama vaikystėje, įsirėžia ji visam gyvenimui, tiesiog ištirpsta anglo kraujyje, ir paskui visą laiką atsiliepia kaip aidas.

Toks pasakymas - ir toks mąstymas — būdingas visoms socialinėms klasėms, vis dėlto dažniau girdimas iš tų, kurie norėtų, kad kas nors būtų atimta iš kitų ir padalyta jiems. „Tai neteisinga, kad vieni turi didžiulius turtus, o kiti turi galvoti, kaip prasimaitinti."126

Yra ir dar viena anglams būdinga frazė, ji irgi sunkiai išverčiama į kitas kalbas: „I deserve" (aš nusipelniau).127 „Aš nusipelniau dides-126 Kar o i r pokari o metais, kai maista s buv o normuojamas , n o r m o s nebuv o taikomo s restoranams, ir daugeliui žmonių pasipiktinimą kėlė tai, kad „turčiai gali apeiti n o r m a s "

ir prašmatniai valgyti kiekvieną dieną. T u o m e t buvo nustatytos taisyklės, ribojančios vakarienės dydį (ne daugiau kaip trys patiekalai), kainą (ne daugiau nei penki šilingai -

apie 8 svarus sterlingų šių dienų pinigais) ir net sudėtį (per vieną vakarienę galėjo būti tik viena paukštienos, mėsos, žuvies, kiaušinių ar sūrio porcija).

127 Tiesa , Lietuvoj e vien a politin ė partij a buv o sugalvojus i panaš ų šūkį, tokį pa t neapi -

brėžtą: „Nusipelnėme gyventi geriau."

124

Kas yra teisingumas

nio buto", „aš nusipelniau geres-

nio automobilio", „aš nusipelniau

atostogų" - Anglijoje girdi nuola-

tos, bet tai sakantis žmogus neturi

omenyje, kad pakankamai sunkiai

dirba, pakankamai gerai išsilavinęs

ar pakankamai verslus, kad uždirb-

tų pakankamai pinigų bet kuriam

iš šių dalykų turėti.

Tiesiog žmogus mato, kokių

gėrybių turi kiti, ir pačiam būtų

neprošal jomis pasidžiaugti, nes

argi jis blogesnis. Senoji žodžio

„nuopelnas" prasmė seniai nusi-

trynusi - ją užgožė visuotinio „tei-

singumo" troškimas.

BE POLINKIO SKAIČIUOTI IR BUHALTERINIO

MĄSTYMO, ANGLUI NE MAŽIAU BŪDINGAS

„TEISINGUMO" JAUSMAS.

125

Kas yra teisingumas

Kalba -

nevertinamas

nacionalinis

turtas

i

(J tanęs dažnai klausia: ar angliškai jau kalbi laisvai? Be akcento? Kai tu kalbi angliškai, ar supranta, kad esi neanglas?

Atsakymas paprastas: taip, supranta, kad esu neanglas; taip, kalbu laisvai, bet darau klaidų, kaip ir visi. Kas tvirtina išmokęs kalbėti „be akcento", tas greičiausiai arba meluoja, arba pats savo tarimo negirdi.

Kalbos pažinimas susideda iš daugybės lygių, ir didžiausia kliūtis - ne muzikinės klausos stoka128 ir ne „negabumas kalboms", bet paprastas išsilavinimo ir kultūros lygis.

Kiekviena kalba yra pasaulio modelio atspindys; kuo plačiau ji vartojama, kuo įvairesni dalykai ja aprašomi, tuo ji turtingesnė bei spal-vingesnė ir lengviau pritaikoma.

Lietuvių kalbai šiuo požiūriu nepasisekė. Iki X I X amžiaus pabaigos buvusi tik valstiečių kalba, beveik nedalyvavusi nei mokslo, nei technikos, nei teisės, nei bažnytiniame gyvenime, „Aušros" laikus mūsų kalba pasiekė mokėdama aprašyti kiekvieną žolelę, stiebelį ir karvės ar arklio plauko atspalvį, bet jai beviltiškai teko griebtis pirmo pasitaikiusio už-

sienietiško termino bet kokiai veržlei, laideliui ar cheminiam junginiui, ką jau kalbėti apie vadybą ar verslą, įvardyti.

Lietuvių kalbininkai savo užduoties per pastaruosius šešis dešimtme-

čius taip ir nesuprato: mėgindami kalbą „saugoti", jie iš tikrųjų bandė ją konservuoti atsitiktinai parinktame jos raidos taške, o naujadarų kūrimas buvo toks pat sėkmingas, kaip jaunystės pasiilgusio pusamžio vyriškio bandymai „kaip savam" bendrauti su jaunimu.

128 Iš vis ų lietuviškų mit ų gaju s yra vienas, nors jis visiškai nesusijęs su tikrove: esą taisyklin-gai tarti užsienio kalba lengviausiai išmoksta tie, kieno gera muzikinė klausa. Tai visiškai neteisinga. Daug tų, kurie išmoksta gerai tarti, neturi jokios muzikinės klausos; yra muzikantų, kurie net po daugelio metų gyvenimo užsienyje angliškai slebizuoja taip, kad klausydamasis jų ne tik suprand, jog tai - lietuvis, bet ir gali atskirti, iš kur Lietuvoje jis yra kilęs.

127

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

Anglų kalbos niekas nesaugo129, ir visai ne todėl, kad ji būtų atsparesnė

pokyčiams nei lietuvių, ir juolab ne todėl, kad anglai savo kalbos nemylėtų. Kalba keičiasi, bet anglai nemano, kad ji gali ar turi nesikeisti, ir juo labiau jiems nepriimtina mintis, kad tą keitimąsi kas nors reguliuotų.

Dar sykį - anglų kalbos nereguliuoja jokia valstybės įstaiga (žinia, yra daug akademinių specialistų, tiriančių kalbą, bet jie neturi galių nei drausti, nei bausti; juolab nėra nei komisijos, nei inspekcijos). Didysis Oksfordo anglų kalbos žodynas, sutrumpintai vadinamas OED130, 22 000 puslapių leidinys, vienus naujadarus įtraukia, o kitus ignoruoja, tačiau yra privačios leidyklos privati publikacija, niekieno neįgaliota reguliuoti ar tvarkyti kalbos.

Net ir šio žodyno pasirinkta rekomenduojama dvejopa ar trejopa žodžių rašyba nėra niekam privaloma: net ir nacionalinis transliuotojas naudoja ne OED, bet kito stambaus žodyno, „Collins English Dictionary", siūlomus rašybos variantus.

Laikraščiai ir žurnalai, žinoma, turi stilistus ir korektorius, bet šie vadovaujasi ne kokios nors valstybinės institucijos nurodymais, o kiekvieno leidinio nusistatytomis kalbos taisyklėmis, „stiliaus politika", kuri dažniausiai tame leidinyje yra nusistovėjusi per daugelį metų daugelio redaktorių pastangomis: ji apibrėžia idiomų ir draudžiamų banalybių

bei klišių131 vartojimą, taip pat atsižvelgiama į leidinio nusistatytą tvarką vulgarybių ir keiksmažodžių atžvilgiu.

Ko gero, įtakingiausia organizacija, Anglijoje susijusi su kalbos puoselėjimu, yra „Plain English Campaign": pažodžiui - „Kampanija už 129 Valstybinė s institucijos, normuojančio s angl ų kalbo s vartoseną , o ju o labia u - bau -

džiančios už n e d n k a m ą vartojimą, šalyje nėra.

130 Oxford English Dictionary.

131 Angl ų kalb a gaus i vaizding ų posakių , tačiau jų vartojima s nebūtina i visai s atvejais laikomas gero tono ženklu. Daugelis leidinių redaktorių žino, kad tingaus ir naujų minčių

neturinčio žurnalisto požymis - be saiko į kalbą berti „liaudies išmintį", kaip antai: „Žuvis ieško kur giliau, ž m o g u s - kur geriau" arba „Aukštai kilęs, žemai pulsi". Todėl beveik visos spaudos, radijo ir televizijos redakcijos turi draudžiamų banalybių ir klišių sąrašus, galiojančius jų žurnalistams.

128

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

paprastą anglų kalbą". Tai privati

įmonė, galima sakyti, kalbos specia-

listų „uabas", gyvuojantis jau tris

dešimtmečius ir užsidirbęs repu-

taciją bei milijonines pajamas, bet

ne valdišką statusą.

Si organizacija (nevalstybinė,

niekieno neįgaliota, tačiau pri-

pažįstama ir gerbiama) užsiima

kalbos valymu, bet ji ne svetimy-

bes ravi, ji darbuojasi, kad kalba

nebūtų per daug sudėtinga, kaip

biurokratai ir funkcionieriai mėgs-

ta, „gėlėmis apkaišyta", „gudri" ir

įmantri. Taip pat sergsti nuo nevy-

riausybinių bei labdaros organiza-

LAIKRAŠČIAI IR ŽURNALAI, ŽINOMA,

cijų pamėgto žargono132. Ji negali TURI STILISTUS IR KOREKTORIUS, BET

nieko bausti ar drausti, ir jos balsas ŠIE VADOVAUJASI NE KOKIOS NORS

VALSTYBINĖS INSTITUCIJOS NURODYMAIS,

yra tik patariamasis: jei kokia nors O KIEKVIENO LEIDINIO NUSISTATYTOMIS

įstaiga ar bendrovė nenorės, kad KALBOS TAISYKLĖMIS.

jos kalba būtų įvertinta, jai niekas

nelieps to padaryti.

Kuo paprastesnė ir supranta-

mesnė kalba, tuo geriau. Skati-

nama vartoti kuo paprastesnius,

132 Žargon u {jargon) angliškai dažniausiai

vadinami terminai, vienos profesinės gru-

pės atstovų vartojami vietoj visiems su-

prantamų bendrųjų terminų. Vieninteliai

žmonės, kuriems leidžiama vartoti protin-

gus mokslinius žodžius ir kurie nėra dėl to

pašiepiami, yra gydytojai.

129

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

trumpesnius ir aiškesnius žo-

džius133 bei trumpesnus sakinius.

Valstybinės ir privačios orga-

nizacijos gali siekti savo leidinių,

lankstinukų ir tinklalapių tekstų

patvirtinimo „paprastos anglų

kalbos" ženklu (taip, būtent vals-

tybinė organizacija prašo pelno

siekiančios komercinės organiza-

cijos specialistų, kad šie patvirtintų

kalbos vartoseną, o ne atvirkščiai,

kaip būtų įprasta Lietuvoje).

Be to, „Plain English Campaign"

kasmet skiria „Foot In Mouth

Award" - prizą labiausiai nusiš-

nekėjusiam politikui (jį yra už-

VISKAS, KAS SUSIJĘ SU KALBA IR

sidirbęs ir dabartinis premjeras

INFORMAVIMU, ANGLIJOJE YRA

Gordonas Brownas), ir „Golden

NUOSTABIAI LAISVA.

Bull Award" - Auksinio jaučio

prizą už blogiausius rašytinių

kliedesių pavyzdžius (čia „jautis"

(<bull) yra ir žodžio bullshit (mėš-

las) sutrumpinimas, vartojamas

133 Ta i absoliučia i priešing a lietuvi ų kalbo s

specialistų supratimui apie „kalbos turtin-

g u m ą " , kai pateikiamos kelios dešimtys

„autentiškų", ekspedicijose užrašytų, bet

vargu ar daugelio g y v ų žmonių vartojamų

sinonimų žodžiui „eiti" (klibinkščiuoti,

pėdinti, sliūkinti...), ir jie nurodomi kaip

teigiamas išmoningo ir sektino kalbėjimo

pavyzdys.

130

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

šnekamojoje kalboje, jis reiškia ir makaronų kabinimą ant ausų bei smegenų plovimą).

Nors ir vienas, ir kitas prizas skiriami ir politikams, ir valstybinių

organizacijų dokumentams, valdininkai ir biurokratai neįsižeidžia ir šiai organizacijai leidžia redaguoti bei savo ženklu tvirtinti net tokius dokumentus, kaip oficiali paraiškos forma Britanijos pasui gauti, mokesčių

inspekcijos dokumentai ar aiškinamieji lankstinukai.

Tie, kas su kalbos norminimu yra susidūrę Lietuvoje, būna priblokšti, kad viskas, kas Anglijoje susiję su kalba, gyvena visiškai palaidą gyvenimą: nėra net tokio dalyko kaip valstybiniu mastu patvirtinti vertėjai.

Kiekviena organizacija pati susigalvoja, kaip tikrinti savo samdomų

filologų kvalifikaciją, ir dažnai tokį tikrinimą patiki savanoriškoms visuomeninėms organizacijoms, kurių irgi niekas nekontroliuoja. Tokia situacija neįsivaizduojama ne tik Lietuvoje, bet ir kai kuriose Vakarų

Europos valstybėse, pavyzdžiui, Prancūzijoje — čia valstybinis kultūros srities reguliavimas laikomas norma.

O jau kalbėti apie tai, kad kokia nors valstybinė įstaiga galėtų tvarkyti ar reguliuoti gatvės ar eterio reklamas, prekių pakuočių kalbą ar - gink Dieve - žurnalistų sakomus žodžius, Anglijoje tai būtų keista ir nesuprantama. Valstybinė cenzūra, anglų galva, gali galioti tik karo laikais (tais laikais ji ir buvo, bet ne kalbos tyrumo, o nacionalinio saugumo sumetimais).

Net per kelis neramumų dešimtmečius Siaurės Airijoje134, kai sprogi-nėjo bombos ir žuvo žmonės, nebuvo valstybinės politikos dėl informacijos iš teroristų skelbimo žiniasklaidoje: transliuotojai, bendraudami su teisėsaugos atstovais, patys nusistatydavo tokias taisykles, kurios, kaip jiems atrodė, geriausiai atspindėjo balansą tarp visuomenės saugumo, pagalbos teisėsaugai ir pareigos informuoti visuomenę.

Taigi viskas, kas susiję su kalba ir informavimu, Anglijoje (palyginti su daugeliu žemyninės Europos šalių) yra nuostabiai laisva. Reklamą 134 1 9 6 8 - 1 9 9 8 m. vyk ę teror o išpuolia i Šiaurė s Airijoj e ir su tuo susiję veiksma i Anglijoje , per kuriuos žuvo apie 3 500 žmonių. Galiausiai jie baigėsi paliaubomis.

131

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

Britanijoje reguliuoja savanoriška ir valstybės nepaskirta ir neįgaliota organizacija, vadinama Reklamos standartų įstaiga ( AdvertisingStandards Authority), kurios nariai - reklamos agentūros ir žiniasklaida - ją išlaiko iš savo lėšų.135 Organizacija stengiasi palaikyti bendrus padorumo ir sąžiningumo standartus ir savo nariams neoficialias ir neprivalomas sankcijas gali pritaikyti tokiais atvejais, kai žmonės rašo jai skundus dėl pernelyg provokuojamų, žiaurių, įžeidžiamų ar gašlių reklamų, tačiau jos vienintelis faktinis įrankis - narių rūpestis dėl savo reputacijos.

Taip pat prižiūrima ir žiniasklaida. Spaudos skundų komisija (Press Complaints Commission), nevalstybinė organizacija, neturinti jokių įstatymo numatytų galių ir išlaikoma iš leidėjų mokamo nario mokesčio, reguliuoja viską: kaip žiniasklaidai pasakod apie nusikaltimus, ligas, nelaimes, vaikus, seksą ir finansus, taip pat ar galima mokėti nusikaltėliams.

Anglų kalba yra nepriklausoma ne tik nuo valstybės, bet ir nuo vyraujančio akcento. „Karalienės kalba" (Queen'sEnglish) priklauso labiau aka-deminei kategorijai: taip kalba karališkosios šeimos nariai ir aristokratai.

Tačiau įsijungus radiją ar televizorių užgriūna akcentų ir tarmių lavina.

Žurnalistui, kalbančiam su tirštu šiaurės Anglijos arba Škotijos akcentu, prasimušti Londone netgi lengviau (kai kurie pietų Anglijos gyventojai net skundžiasi, kad televizijoje plintantį begėdiškai tirštą Glazgo akcentą jau net sunku suprasti ir kad reikėtų subtitrų; kai keliose laidose škotų kalbėtojai buvo subtitruoti, laikraščių laiškų skiltys sumirgėjo pa-sipiktinusiais Glazgo miestelėnų laiškais: žmonės įsižeidė, kad jų tarmė

žiūrovams buvo aiškinama „lyg kokių beždžionių vogravimas").

Draugiškai (o kartais ir gana negailestingai) šaipytis iš politiko, aktoriaus ar visuomenės veikėjo akcento yra vienas iš nedaugelio leistinų

135 Savi tvarka, „savę s reguliavimas" , tai yra priežiūro s funkcij ų natūralu s priskyrima s savo profesijos ž m o n ė m s (kai kada - pagrįstas įstatymais, kai kada - oficialus ir valstybės patvirtintas), yra sena Anglijos tradicija. M a n o m a , kad valstybė turi kištis tik tuomet, kai patys specialistai nesusitvarko. Pavyzdžiui, gydytojo kvalifikaciją Britanijoje turi teisę atimti tik Didžioji medicinos taryba, sudaryta iš gydytojų atstovų, skiriamų ne valstybės, o profesinių ir akademinių organizacijų.

132

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

pokštų, susijusių su žmogaus kil-

me: iš odos spalvos ar fizinių trū-

kumų šaipytis — šiukštu, o štai ak-

centas laikomas visiškai neutraliu

dalyku, kurio gėdytis nėra ko.136

Taip buvo ne visuomet: buvu-

si premjerė Thatcher, kad būtų

priimama kaip rimta politikė,

didelėmis pastangomis atsikratė

Linkolnšyro akcento - senų pra-

moninių miestų tarties, šiandien

laikomos šilta ir keliančia pasitikė-

jimą. Tačiau aštuntajame dešimt-

metyje ji laikyta nerimta sostinės

politikui (Thatcher teko atsisakyti

ne tik tarties, bet ir jaunystėje labai ANGLŲ KALBA PASAULINE TAPO NE DĖL

VIDINIŲ SAVYBIŲ, O DĖL TO, KAD JA KALBĖJO

jai trukdžiusios intonacijos: buvo ANGLAI - ŽMONĖS, PASAULĮ UŽKARIAVĘ

sakoma, kad jos arogantiškas, šai-

NE TIK KARO JĖGA, BET IR TECHNIKOS

žus, vienodo intensyvumo namų LAIMĖJIMAIS, TAIP PAT ADMINISTRACIJOS

šeimininkės tonas primena pradi-

BEI TEISĖS SISTEMA.

nių klasių mokytoją, kantriai kaž-

ką aiškinančią atsilikusio intelekto

septynmečiam vaikui).

136 Vienintel ė išimtis ligi šiol, ko gero , yr a

L o n d o n o rytinių ir pietinių priemiesčių

prastuomenės gerklinis akcentas nukan-

dant galūnių priebalses: visuomenės są-

monėje jis taip glaudžiai susijęs su nesą-

žiningais statybininkais, suktais važinėtų

automobilių prekiautojais, priemiesčių

turgeliuose besitrinančiais piratinių filmų

ir vogtų automagnetolų pardavėjais bei

jų vulgariomis draugėmis, kad labai mažai

k a m įkvepia teigiamus jausmus.

133

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

Praėjo ir tie laikai, kai net geriausios Škotijos privačios mokyklos kruopščiai užglaistydavo auklėtinių škotišką tarmę - niveliuodavo ją iki neutralios, „bendraangliškos", tarties.

Anglų kalba pirmąja pasaulio kalba, tarptautinio bendravimo kalba (ji išstūmė dar visai neseniai kone lygiagrečiai tarptautiniame pasaulyje, ypač diplomatijos srityje, bendros kalbos teisėmis gyvavusią prancūzų

kalbą) tapo neatsitiktinai — bet ne dėl tų priežasčių, apie kurias kalba žmonės, esantys toli nuo filologijos.

Anglų kalba nėra „lengvai išmokstama" - nesunkiai galima išmokti ja kalbėti blogai, bet taip pat galima blogai mokėti ir kitas kalbas.137

Beje, jokios „šnekamosios kalbos" nėra, tai pavadinimas, kurį tinginiai arba šiaip neturintieji laiko vartoja prastam slebizavimui įvardyti. „Man reikia šnekamosios kalbos, o ne visų tų gramatikų" - tai posakis, kurį

išgirdęs tikrai žinau, kad nėra prasmės su tuo žmogumi apie kalbos mokymąsi nė kalbėtis.

Anglų kalba nėra nei paprastos gramatikos, nei lengvai suprantamo tarimo (chaotiškos tarimo taisyklės ir išimtys, kurių daugiau nei „pagal taisykles" tariamų žodžių, kilo dėl šimtmečius kitusios rašybos).

Anglų kalba itin turtinga veiksmažodžių porų su prielinksniais

{phrasal verbs)\ čia prielinksnis visiškai pakeičia veiksmažodžio, prie kurio prikabintas, pirmąją reikšmę - tokių darinių anglų kalboje yra šimtai, ir su keliais pagrindiniais veiksmažodžiais (tokiais kaip to put, to get, to ivatch, togo, to seem) pakaitalus galima sudaryti beveik kiekvienam veiksmažodžiui. Tik jų reikšmių beveik niekuomet loginiu būdu atsekti neįmanoma, ir joms išmokti gali tekti skirti tiek pat laiko, kiek ir visai likusiai kalbai. Būtent todėl užsieniečiai, išmokę kalbėti angliškai, kalba 137 Joki ų greitesni ų būd ų išmokt i kalb ą nėra . Viska s paprasta : kai p taupykl ė - ką įdedi , tą ir gauni. Vienintelis būdas kalbą išmokti „greitai" yra jos mokytis po dešimt valandų per dieną. Tie, kurie esą „be v a r g o " išmoko užsienio kalbą, iš tikrųjų mokydamiesi praleido tiek pat laiko, kiek ir kiti, tik labiau sugebėjo sukaupti dėmesį.

138 Dėti , gauti , žiūrėti, eiti, matyti .

134

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

sudėtingiau ir mokytesniais žodžiais nei tie, kuriems anglų kalba gimtoji: taip tiesiog lengviau.

Si kalba pasauline tapo ne dėl vidinių savybių, o dėl to, kad ja kalbėjo anglai - žmonės, pasaulį užkariavę ne tik karo jėga, bet ir technikos laimėjimais, taip pat administracijos bei teisės sistema. Anglų kalba buvo tik dėklas, į kurį sudėtos visos tos dovanos pasauliui.

135

Kalba - nevertinamas nacionalinis turtas

Anglų

virtuvės nėra, bet

dėmesys maistui

didelis

j£

„ 7

š anglų virtuvės daug ir negailestingai šaipytasi visais laikais, ir tam būta pagrindo. Bet mažai yra kitų tokių šalių, kur būtų galima taip įvairiai, taip įdomiai ir taip įsimintinai maitintis.

Kodėl taip atsainiai į maistą žiūrintys žmonės sukūrė šalį, kurioje geriausias užsienio maistas ne tik toleruojamas, bet laikomas savu ir gaminamas skaniau nei ten, iš kur yra kilęs? Apie tai ir noriu pakalbėti.

Visiems, kas skeptiškai kalba apie anglų maistą, sunku ką nors at-

šauti.139

Pirmiausia dėl to, kad nacionaliniai patiekalai - kažkokie nekilnūs.

Alus, žuvis su bulvėmis, dar „piemens pyragas" (maltos mėsos sluoksnis, apkeptas su bulvių koše) ir kone prie visko tinkančios gruzdintos bulvytės bei bulvių traškučiai.

Jei reikėtų trumpai apibūdinti tradicinį anglų maistą - sakyčiau, kad jis mūsų gomuriui per blankus. Vienintelis dosniai barstomas prieskonis -

paprasta druska, dėl kurios kiekio gydytojai visais varpais skambina nebe pirmą dešimtmetį, nes tai didina širdies ir kraujagyslių ligų skaičių.141'

Sūrūs, žinoma, yra bulvių traškučiai (dažnas anglas jų per dieną su-valgo po kelis pakelius - prie sumuštinio pietums, gerdamas popiečio arbatą, paskui vakare - aludėje ar namuose prie televizoriaus). Jiems Britanijos pirkėjai išleidžia beveik pusę milijardo svarų sterlingų per metus. Populiariausi, anot statistikos, traškučiai su sūriu ir svogūnais, 139 Žinoma , kai k ą nor s sak o lietuviai, j ų galim a paklausti : „ O koki e jau J Ū S Ų tautiniai patiekalai? Didžkukuliai?" Tačiau nepaneigsi, kad lietuvių virtuvei bent jau netrūksta sodraus skonio: rūkyta mėsa, grietinė, bulvės, sviestas.

140 D a u g drusko s beriam a greičiausia i todėl, ka d ji pigi, čia nekalba m apie retą delikate -

s ą - jūros druskos kristalus, rūpestingai išdžiovintus saulėje. Jie kainuoja gal dešimt kartų

brangiau nei paprasta druska ir yra tokie skanūs, kad juos galima valgyti be nieko, tiesiog žiupsneliais dedant ant liežuvio.

137

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

grietine bei laiškiniais česnakais ir, žinoma — didžiausia klasika - su druska ir actu.141

Druska ir actas - ir seno angliško patiekalo, kadaise labai pigaus, žuvies su gruzdintomis bulvytėmis, prieskoniai. Patiekalas atsirado XIX

amžiuje, kai anglai pradėjo statyti didelius tralus, kuriais buvo galima sugauti daug menkių ir pikšų142, tačiau ne visos tos žuvys tiko turtingų

aristokratų stalui. Salyje kaip tik tuo metu buvo išplėtotas geležinkelių

tinklas, taigi iš uostų pigi žuvis keliaudavo po visą šalį - taip kepta žuvis su bulvėmis tapo darbo liaudies maistu.

Ji ruošiama taip: menkės filė pamirkoma tešloje ir gruzdinama karš-

tame aliejuje. Žuvis kartu su gruzdintomis bulvytėmis įvyniojama į kelis plono rudo popieriaus sluoksnius (anksčiau tam buvo naudojami seni laikraščiai), bet prieš tai pirkėjo būtinai paklausiama: „Salt and vinegar?"

(druskos ir acto?) Pirkėjas visuomet atsako teigiamai: dar neteko matyti tokio, kuris būtų atsisakęs arba vieno, arba kito, arba abiejų.

Pardavėjas, viena ranka paėmęs druskos indelį, o kita - butelį acto, karštą, tik iš aliejaus ištrauktą gruzdintą žuvį greitu judesiu apšlaksto actu ir apibarsto druska, kaip sniegu, ir įgudusiu judesiu popierių su-vynioja į patogų pakelį.

Sį patiekalą daug kas parsineša namo, tačiau tradiciškai jis valgomas jau gatvėje, nes pirkėjas tiesiog išalkęs. Tai tradicinis maistas „po aludės", kai nuo išgerto alaus kraujyje pasikeičia cukraus kiekis ir labai norisi valgyti. Pačioje aludėje valgoma ne visuomet, kartais užkandama tais pačiais traškučiais, keptos traškios kiaulienos odos gabalėliais (tai tokie lyg dideli spirgai) arba marinuotais virtais kiaušiniais (virti kiaušiniai, 141 Gamintoja i dažna i pasiūl o egzotikos , kuri kartai s visu s nustebina : 200 8 m . „Walkers" , stambiausia traškučių bendrovė, surengė nacionalinį konkursą: vartotojai buvo pakviesti teikti pasiūlymus dėl traškučių skonio. Nugalėjo tokios keistos kombinacijos, kaip „Pie-tietiškas voverės kepsnys", „Statybininko pusryčiai" (kiaušinienė, dešrelės, pomidorai ir šoninė) ir aitriosios paprikos su šokoladu. Kelis mėnesius bandę keistuosius traškučius, anglai noriai grįžo prie tradicinio skonio.

142 Si žuvi s da r vadinam a juodadėm e menke .

138

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

įmerkti į actą, ištisas savaites gali

būti ne šaldytuve ir nesugesti).143

Išėję iš aludės, tikrieji gruzdinto

maisto mėgėjai dar skanauja teš-

loje gruzdintų dešrelių ir - bet tai

jau tikra egzotika — tešloje apvo-

liotų ir aliejuje gruzdintų „Mars" ir

„Snickers" batonėlių. Sie makab-

riški skanėstai, ne tik stulbinan-

tys netikėtu skonių deriniu, bet ir

verčiantys už širdies griebtis gy-

dytojus (viename užkandyje - ir

aliejus, ir tešla, ir daug druskos, ir

saldus šokoladas su saldžiu kremu

bei karamele viduje), būdingesni

šiaurės Anglijai ir Škotijai. Tai daž-

nai pateikiama kaip pavyzdys, ko-

IŠPLĖTOJUS GELEŽINKELIŲ TINKLĄ, IŠ UOSTŲ

PIGI ŽUVIS KELIAUDAVO PO VISĄ ŠALĮ - TAIP

dėl, pavyzdžiui, Škotijos sostinėje KEPTA ŽUVIS SU BULVĖMIS TAPO DARBO

Glazge vidutinis gyventojas miršta LIAUDIES MAISTU.

daugiau nei dešimtmečiu anksčiau

nei pietų anglas. 144

Kitas gatvės patiekalas, išpopu-

liarėjęs jau po Antrojo pasaulinio

karo - kebabai, ypač populiarieji

143 XX a. pabaigoj e išpopuliarėj o vadina -

mosios gastronominės aludės ( gastropub),

senosios aludės, kur ateinama ne tik ir ne

dek geru, kiek skaniai pavalgyti. Geriau-

sios iš gastronominių aludžių maisto ko-

kybe prilygsta puikiausiems restoranams.

Daugiau apie juos - skyriuje apie gėrimus.

144 Vidutin ė g y v e n i m o trukm ė Glazg e -

63 metai, pietų Anglijoje - 77 metai.

139

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

„doneriai". Ant virbo užmautas didžiulis avienos gabalas nuolat kai-tinamas ir, pirkėjui atėjus, nuo jo nupjaustoma plonų mėsos juostelių, jos sudedamos į paplotėlį, o dėl vaizdo įspraudžiama šiek tiek salotų

ar skiltelė pomidoro. Kebabus pirmieji atvežė turkai, tačiau šiais laikais juos dažnai gamina mažos pakistaniečių ir bengalų parduotuvėlės.

Miestų centruose rudenį dažnai galima užuosti kepinamus svogū-

nus - jais pagardinama dešrelė bandelėje, tačiau tai ne angliškas, o amerikietiškas patiekalas, būdingesnis Čikagai, o ne Londonui.

Apie anglišką maistą pradėjau rašyti nuo to, ką anglai valgo gatvėje, dažniausiai - pasivaišinę savaitgaliais, bet būtent joje ir galima užčiuopti angliškos virtuvės užuomazgų.

Anglai eina ir į restoranus, ir jiems nėra mėgstamesnės, jaukesnės vietos nei indų restoranas.

Indų virtuvė jau seniai tapo sudėtine angliško maisto dalimi, penktadienio ar šeštadienio puotos su draugais ar giminaičiais tradicine vieta. „My local Indian", - sako anglas, tai yra „mano vietinis indų

restoranas", ir jis tikrai jo nelaiko kokia nors užsienietiška egzotika.

Tai jo gyvenimo dalis.

Indų maisto ragauti geriausia ne Londono centre, bet kur nors provincijoje, mažame miestelyje: čia paprastai turistų nelaukiama, užsidirbd galima tik iš vietinių, kurie - jei juos nuvilsi - antrą kartą neateis. Lankytojų demografija kokybę reguliuoja ir prižiūri geriau, nei tai sugebėtų

padaryti kokios nors taisyklės.

Vidutinis indų restoranas paprastai atstovauja ne kurio nors vieno šalies regiono, o visos Indijos virtuvei — nuo aromatingų, turtingų žo-lių, daržovių bei sėklų patiekalų iš Delio ir vadinamojo šiaurės vakarų

pasienio (prie Pakistano sienos esančių regionų) iki rytinių šalies regionų prie Bangladešo, kur virtuvė turtinga žuvies ir vandens gėrybių, ar pragariško aštrumo pietų Indijos patiekalų, kur padažuose murkdosi raudonieji pipirai.

Dažniausiai prie patiekalo būna parašyta, kokio jis aštrumo, ir pats aštriausias, paprastai užsisakomas jau gerokai pasivaišinus alumi (daž-

140

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

niausiai ne dėl ypatingų skonio savybių, o norint pasipuikuoti prieš draugus), yra su vindaloo padažu, kilusiu iš pietinės Indijos, iš Goa pakrantės.

Jo pavadinimas kilęs iš portugalų mėsiško patiekalo „Carne de Vinha d'Alhos" - į tą Indijos pakraštį jį atnešė kolonistai, bet vietos gyventojai, negailėdami pačių aštriausių pipirų, užtaisė jį veik branduoline jėga.

Vis dėlto Indijos virtuvė - ne vien aštrumas. Tai prieskonių gausa.

Pirmąkart pamačius, kaip indai naudoja prieskonius, akys ant kaktos iššoka: prieskonių beriama ne žiupsniais, kaip esame pratę mes, bet saujomis. Anglijoje, kaip sako žinovai, indiškas maistas ne švelnesnis, bet blankesnis.

Daugelis kalbančiųjų apie anglų maitinimosi įpročius pažymi, kad tik aukštesnioji klasė, turtingesni žmonės, valgo palyginti sveikai, vartoja daug vaisių ir daržovių. Likusieji vartoja labai daug šaldyto maisto ar pusgaminių, kuriuos reikia tik pašildyti mikrobangų krosnelėje.

Sriubos - dažniausiai iš skardinių, o iš visų sriubų populiariausia yra pertrinta pomidorų, nors mėgstama beveik visų, bet gana blankaus skonio. Net ir iš skardinių, bet daug gardesnės yra žuvienės, vištienos ar grybų sriubos, bet galbūt čia tik mano nuomonė.

Anglai neatsitiktinai maistą laiko nebūtina, neįdomia gyvenimo dalimi. Kai šalyje įvyko pramonės revoliucija, milijonai žmonių iš kaimo persikėlė į miestus ir pradėjo dirbti fabrikuose, taip jie prarado ryšį su žeme ir su naminiu maistu.

Maistas tapo pramoniniu gaminiu - nuo forminės duonos iki kiaulienos, jautienos ir paukštienos, augintos vis didesnėse fermose. Žmonės pamiršo, koks yra smulkiuose ūkiuose išauginto maisto skonis.

Tai, kas Lietuvoje vyko XX amžiaus pabaigoje - kai visą maistą beveik visi pradėjo pirkti didelėse parduotuvėse, kur pigumas (o ne skonio sodrumas) buvo svarbiausias kriterijus, Anglijoje įvyko gerokai seniau - XVIII amžiaus pabaigoje ir XIX amžiaus pradžioje, kai pramonės revoliucija padėjo šaliai iškilti į neregėtas technikos pažangos aukštumas.

141

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

Kai lietuvis sako, kad Anglijoje

(ar Amerikoje) maistas sintetinis,

be skonio, pomidorai ir agurkai -

plastikiniai, jis nėra visiškai teisus.

Pomidorai ir braškės beskoniai ne

todėl, kad būtų pagaminti iš kokių

nors ypatingų cheminių medžiagų.

Jie tokie, nes specialiai yra išvestos

labai patvarių, atsparių, tinkamų

ilgai saugoti vaisių ir daržovių

veislės. Dažnai jie ne kelias die-

nas, o net kelias savaites praleidžia

kelyje nuo lysvės iki parduotuvės

lentynos.

Patvarumo kaina - blankus sko-

nis. Sultingi, kvepiantys močiutės

pomidorai, deja, visiškai netinka-

NETIESA, KAD ANGLIJOJE NIEKAS

NEŽINO TIKRO OBUOLIO, BRAŠKĖS

mi dideliems prekybos tinklams.

AR MEDAUS SKONIO.

Pirmiausia jie auginami nedideliais

kiekiais (o prekybos tinklui reikia

tūkstančių dėžių vienodų produk-

tų), o antra - jie sugestų greičiau

nei per sudėtingą platinimo siste-

mą sugebėtų atkeliauti iki pirkėjo.

Prekės niekuomet tiesiai iš ga-

mintojo nepatenka į parduotuvę:

jos pirmiausia atsiduria paskirsty-

mo centre, iš čia dideli sunkve-

žimiai jas po šalį išvežioja pagal

tiksliai sudarytus grafikus. Tai

užtrunka, bet yra pigiau ir efek-

tyviau.

142

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

Netiesa ir tai, kad Anglijoje niekas nežino tikro obuolio, braškės ar medaus skonio. Puikios kokybės maisto produktų galima nusipirkti ir geriausiose maisto prekių parduotuvėse, ir tiesiai iš ekologišką maistą auginančių ūkininkų, ir net ištaikius vadinamojo žemdirbių turgaus ('farmers' markef) dieną savo mieste.145 Be abejo, Londone, kur yra visko, didžiuosiuose turguose ko tik nori galima nusipirkti kiekvieną dieną.

Anglija didžiuojasi ir tuo, kad nors savo virtuve negarsėja, sugebėjo iš maisto gaminimo meno padaryti didesnį verslą nei bet kuri kita šalis (išskyrus JAV). „Televizijos šefai", virėjai įžymybės, sau ir televizijos kanalams bei knygų leidėjams uždirba milijonus, o paskui savo vardu puošia viską, kas susiję su maistu: nuo puodų iki konservuotų sriubų

ir prieskonių. Jų laidos ir knygos verčiamos į daugelį kalbų, jie atidarinėja restoranus geriausiuose sostinių kvartaluose visame pasaulyje.

Nors patys ten nebegamina, užtenka tik jų vardo ir apsilankymo kartą per metus — ta proga pasirašoma daugybė autografų ir papozuojama prieš kameras.

Jie garsėja įvairiausiais maisto gaminimo ir elgesio stiliais. Pavyzdžiui, isterišku charakteriu, triaukščiais keiksmažodžiais virtuvėje ir darbuotojų plūdimu nepralenkiamas Gordonas Ramsey; Marco Pierre'as White'as, greitai užsiplieskiantis nuo jam nepatinkančių interviu klausimų ir greitai žurnalistų atsiprašantis, yra žinomas tuo, kad neturi vairuotojo pažymėjimo ir visur keliauja su vairuotoju.

Žymiausias iš jų - Jamie Oliveris, nuosekliai ir kryptingai kuriantis paprasto vaikino paveikslą, pabrėžtinai kalbantis su prasčiokišku rytų

145 Angliška s turgu s visai nebūtina i tiesiogiai susijęs su žemdirbiu : Anglijo s miest ų ir miestelių centruose garsiai šūkčiojantys ir vaisius bei daržoves parduodantys miklūs vaikinai ir vyriškiai, nuostabiai greitai besisukantys ir guviai pakuojantys prekes n a m ų

šeimininkėms, yra dk pardavėjai, o ne žemdirbiai. Produktus anksti ryte jie perka iš didmenininkų ir dažnai juos sugeba pardavinėti pigiau nei stambūs parduotuvių tinklai. Paprasčiausiai jie siūlo tik tuos vaisius ir daržoves, kuriuos tikisi parduoti tą pačią dieną, neketina jų ilgai laikyti ir dažniausiai už juos m o k a daug pigiau nei kiti. Daugelis tų prekių, nors ir nesugedusios, netinka stambiems prekybininkams, kurie nori labai ilgo galiojimo laiko.

143

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

Londono priemiesčių akcentu146 ir beriantis maždaug tokius žodelius:

„aš apakęs", „ta prasme", „prikolas", yra talentingai sumanytos rinkodaros kūrinys. Žinoma, didžiulio jo talento irgi negalima pamiršti.

Jamie yra kilęs iš pasiturinčios restorano savininko šeimos ir maisto gamybos mokslus baigė Londone. Kaip jaunas virtuvės praktikantas, kopdamas laipteliais iki šefo meno aukštumų, jis dirbo garsiausiuose Londone italų restoranuose — „Neil Street Restaurant" (kurio savininkas buvo Antonio Carluccio - dar viena televizijos įžymybė ir žinomiausias italų virtuvės propaguotojas Britanijoje)147 ir „The River Café", kurio savininkai irgi jau spėjo išgarsėti kulinarijos knygomis bei televizijos laidomis.

Jaunasis linksmuolis šefas, ekrane vis pasirodantis tai su futbolo marškinėliais, tai su sportine striukele, yra labai formalius, reiklius ir sunkius mokslus išėjęs profesionalas.

Puikūs Oliverio receptai tikrai geri ir paprasti - kaip paprastas gali būti pasiūlymas: „Negalvokite nieko įmantraus, pradžiuginkite svečius keliais buteliais geriausio šampano ir dideliu dubeniu juodųjų eršketų ikrų."

Daugelis Jamie siūlomų patiekalų labai brangūs, nes pasakiškai brangios jų sudėtinės dalys. Šonine ir grybais apvyniotas jautienos kepsnys - švelniausia, burnoje tirpstanti išpjova, kurią pateiks tik labai geras mėsininkas - kainuoja maždaug tiek, kiek vidutinė anglų šeima maistui išleidžia per savaitę.

Tą patį galima pasakyti apie jo siūlomus paprastus žuvies receptus: tie, kas pažįsta maisto produktus, žino, kad didžiulės, gražios jūrų žu146 Žinova i šį akcent ą vadin a „mockney" , tai yr a „fak e Cockney" , netikr u ryt ų L o n d o n o akcentu, kuriuo b a n d o m a priartėti prie paprastų žmonių ir užmaskuoti privilegijuotą kilmę. Kita žinoma šio apsimestinio akcento mėgėja yra turtingų tėvų dukra, išmokslinta brangiausiose šalies mokyklose, dainininkė Lily Alien, angliškai kalbanti lyg mažaraštė

bufetininkė.

147 „Nea l Street Restaurant " buv o uždaryta s 200 6 m . B e kitų italų virtuvė s gardėsių , ten buvo vaišinama dieviškais miško g r y b ų patiekalais. Niekas geriau nepagamina įvairių

miško g r y b ų nei šiaurės Italijos gyventojai.

144

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

vys, puikiai išdarinėtos patyrusių žuvininkų, kurias jis taip lengvai ir su šypsena iškepa, kainuoja tiek, kad paprastas anglas jų neperka niekada gyvenime, apie jas net negalvoja, o pasitenkina žuvų piršteliais arba baltos duonos trupiniuose apvoliotomis pigiomis žuvelėmis.

Anglai iš virtuvės ir maisto sugebėjo padaryti meną, ir didžiulį, būtent todėl, kad vidutinė šeima maistu pernelyg nesirūpina ir svarbia savo gyvenimo dalimi jo nelaiko, kaip, tarkim, italai ar prancūzai - šiems sugebėjimas gaminti yra ne tik virėjo, bet ir visos šeimos pasididžiavimas.148 Anglui pasididžiavimas ir aistra yra ne sąlyga ir ne prielaida, o kliūtis siekti tobulybės. Anglas puikių rezultatų pasiekia tik tose srityse, prie kurių neprisiliečia jo širdis.

148 Italo restoran o savinink o m a m a didžiuojasi , ka d jos sūnu s valgyt i g a m i n a skaniausia i visoje apylinkėje, o anglo restorano savininko motina sūnaus įstaigą su pasididžiavimu paminės tik tuomet, jei jos sūnus bus sėkmės lydimas verslininkas; jei skaniai g a m i n a valgyti - gerai, bet tai nėra svarbiausia.

145

Anglų virtuvės nėray bet dėmesys maistui didelis

Velnio

lašai ūkanų šalyje,

arba anglas ir

alkoholis

t

r įy

^JL irmiausia reikia išsiaiškinti visus nesusipratimus.

Viskis - kone garsiausias gėrimas iš šių salų - yra škotiškas, ne angliškas, nors jo daugiau išgeria anglai, o ne škotai (ir vieni, ir kiti sutaria, kad airiai tikriausiai išgeria daugiausia už visus — bet tai tik įspūdis apie kaimynus, kurie neva laka be saiko, o ne statistinis faktas), škotiškas viskis yra vienas populiariausių Britanijos eksporto produktų.149

Apie viskį daugiau bus parašyta šios knygos skyriuje, kuriame pasakosiu apie Škotiją.

Angliškiausias iš visų stipriųjų gėrimų yra ne viskis, o džinas. Tai iš esmės yra degtinė, pagardinta kadagių uogomis, Britanijoje ji turėjo prastą reputaciją, ir jau nuo XVIII amžiaus žmonių sąmonėje susijusi su prastadarbių neturtingų žmonių girtuoklyste.

Prieš tris šimtmečius Anglijoje buvo įvesti dideli mokesčiai visiems importuotiems alkoholiniams gėrimams; tuo pat metu įstatymas leido be apribojimų stiprius gėrimus distiliuoti šalies viduje.

Įstatymo autoriai net neįsivaizdavo, kokį poveikį turės šis sprendimas.

Džinas, kurį buvo galima distiliuoti iš prastų miežių prasto salyklo, netinkamo net alui150, buvo pasakiškai pigus. Distiliacijos procesas buvo paprastas ir greitas, nereikėjo jaudintis dėl fuzelio151, dėl smarvės ir dėl poveikio sveikatai: pigaus alkoholio dvoką puikiai permušdavo kadagių

149 Didžiausi a škotišk o viski o vartotoj a pasaulyj e yr a Ispanija. Po jos seka JA V ir Prancū -

zija. Patys Jungtinės Karalystės gyventojai šiose „kilniose" varžybose yra tik ketvirti.

150 Alu s tais laikais buv o laikoma s sveik a alternatyv a vandeniui : geriama s vanduo , ypa č p r a m o n ė s revoliucijos metu augančiuose didmiesčiuose, buvo nehigieniškas ir sukeldavo ligas bei mirtis.

151 Fuzeli s - antrini s distiliacijos produktas , vien a iš pagiri ų priežasčių , jis pigiam , bloga i išvalytam alkoholiui suteikia bjaurų kvapą.

147

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

uogos, jų stiprus, aitrus, į terpentino panašus kvapas152, o neribotas leidimas distiliuoti, pardavinėti ir vartod reiškė, kad poveikis sveikatai mažai ką jaudino.

Kaimus palikusi Anglija, persikrausčiusi į ankštus, purvinus, suodi-nus miestus, ėmė gerti ir gėrė baisiai - tie laikai kolektyvinėje atmintyje pasiliko kaip „gin craze", džino beprotybė.

XVIII amžiaus pradžioje, sako istorikai, vien Londone buvo apie 1 500 bravorų. Ligi šiol anglų kalboje liko paniekinamas terminas „gin mill" (džino fabrikas), reiškiantis prastą barą; apie girtuoklį sakoma, kad jis „marinuotas džine", o jei žmogus dvokia išgertu alkoholiu, kartais sakoma, kad jis „trenkia džinu" — nesvarbu, ko iš tikrųjų buvo gėręs.

Alkoholizmas ir ankstyvos mirtys Anglijoje tuo metu sustabdė gyventojų skaičiaus augimą, ir vyriausybei reikėjo imtis priemonių. 1736

metais prekiautojai alkoholiu buvo apmokestinti (manyta, kad iš maž-

menininko, lengvai matomo ir pasiekiamo gatvėje, lengviau surinkti mokestį nei iš lūšnynuose pasislėpusio degtindario) - priemonė buvo efektyvi, tačiau baigėsi riaušėmis gatvėse.

Mokesčiai buvo mažinami, keičiami, sekė dar trys įstatymai, ir galiausiai 1751 metais priimtas parlamento aktas reikalą daugmaž sutvarkė: bravorai džiną galėjo tiekti tik licencijuotiems mažmeniniams prekiau-tojams, prižiūrimiems vietos valdžios.

Šiais laikais džinas laikomas nepigiu ir neprastu gėrimu. Pigesnė ir jaunimo labiau mėgstama yra degtinė (jos šiandien šalyje ir išgeriama daugiau), ji kokteiliuose maišoma su sultimis, limonadais, energiniais kofeino ir gliukozės gėrimais.

Šiuolaikinis džinas, ypač brangesnis, gardinamas ne tik kadagiais, bet ir citrinų, apelsinų žievelėmis, kalendromis, vilkdalgių šaknimis, saldy-152 Kartais , da r labia u taupant , džina s buv o gardinama s maž u kieki u terpentino , kuris buvo pigesnis už kadagių uogas. Tai įrodo, kad tarybinių laikų girtuoklių mėgavimasis odekolonu, losjonu po skutimosi, langų valikliu ir stabdžių skysčiu toli gražu nėra XX a.

išradimas: visais laikais buvo žmonių, kurių poreikis pigiai apsvaigti buvo stipresnis už visas civilizacijos n o r m a s ir bet kokį šleikštulį.

148

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

medžiu. Aromatas iš šių priedų iš-

garinamas sudėtingais senoviniais

būdais: augalai sudedami į vario

pintines ir maišomi su švariausiu

grūdų alkoholiu - žinoma, prasto

kvapo dangstyti jau nereikia.

Ne pirmą ir ne paskutinį kartą

proletarų gėrimą laikas išgrynino

ir pavertė gurmanų pasimėgavi-

mo objektu, subtiliu skanėstu ir

kai kuriais atvejais rinkodaros kla-

sika, kaip antai džinas „Bombay

Sapphire". Keturkampis mėlynas

„Bombėjaus safyro" butelis puo-

šiasi etikete su karalienės Viktori-

jos portretu, juodas senamadiškas

„aptiekoriaus" kamštis atrodo lyg ANGLIŠKIAUSIAS IŠ VISŲ STIPRIŲJŲ GĖRIMŲ

YRA NE VISKIS, O DŽINAS.

iš močiutės spintos. Tačiau iš ti-

krųjų šis džinas - sumanus rinko-

daros specialistų triukas, sukurtas

visiškai neseniai, 1987 metais.

Ir pavadinimu, ir karalienės

Viktorijos atvaizdu jis rinko tyri-

ninkų tyčia buvo susietas su im-

perine Indija. Šiandien dauguma

tų, kas jį geria, nė neįsivaizduoja,

kad šis imperialistinės nostalgijos

produktas yra tik labai vykęs nau-

jųjų laikų kūrinys, juo labiau kad

pačioje Indijoje jis beveik nežino-

mas. Ten geriamos kitos, pigesnės,

vietos gamybos džino rūšys, kurių

149

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

butelius, kad ir kaip būtų keista, irgi puošia įvairūs imperijos laikų angliško gyvenimo atributai, kaip antai golfą žaidžiantys baltieji ponai.153

Džinas yra begalės kokteilių sudedamoji dalis, bet žinomiausias yra džinas su tonikų. Velionė Karalienė Motina Elžbieta garsėjo savo aistra žirgų lenktynėms ir džinui su tonikų (žinoma, vargu ar ji, ypač eidama devintą ir dešimtą dešimtį, stipriaisiais gėrimais piktnaudžiavo, bet le-gendos apie jos pomėgį džinui su tonikų išgyveno ilgiau nei ji pati).

Tonikas, senas gaivinamasis gėrimas, savo istoriją pradėjo kolonijinėje Indijoje XIX amžiuje, beje, kaip gydomasis gėrimas - tik, skirtingai nuo kitų „medicininės" paskirties šnypščiančių gėrimų154, jis tikrai turėjo vieną gydomąją sudėtinę dalį - tai buvo chininas, profilaktinė priemonė nuo maliarijos.155 Maliarija, nuo kurios ligi šiol Afrikoje į pietus nuo Sacharos ir atokiose Indijos vietose miršta tūkstančiai žmonių, buvo europiečių, atvykusių į drėgnus atogrąžų miškus, prakeiksmas.

Chininą, pasiutusiai kartų vaistą, lengviausia žmogui buvo sugirdyti sumaišytą su vandeniu, geriausia - saldžiu. Britanijos kariškiai neilgai 1,3 K a i p japona i geriausia i įgyvendin a tobul o amerikietišk o bar o imitaciją , taip nieka s geriau neatkartoja senosios Anglijos idealų kaip Indijos restoranų ir viešbučių savininkai: viename prabangiame Delio viešbutyje matytas G o l f o baras b u v o išpuoštas senovinėmis golfo lazdomis, o b a r m e n a s buvo pasipuošęs veltinio škotiško audinio kepuraite su sna-peliu. Tas baras atrodė kaip teatro dekoracija. Pačioje Anglijoje tokių jau nerasi.

154 Daugeli s gaiviųj ų gėrim ų nu o sen o sieti s u g y d o m o s i o m i s savybėmis : kokakol a JA V

1885 m. buvo pradėta pardavinėti kaip g y d o m o j i priemonė neva nuo galvos skausmo ir impotencijos. Su g y d y m u sietas ir tais pačiais metais sukurtas rudas gėrimas „Dr Pep-per"; gydytojo titulas jo pavadinime ano meto pirkėjus turėjo įtikinti gydomaisiais prana-

šumais. T u o m e t žmonės buvo paprastesni: dar ne taip seniai, vos prieš keletą dešimtme-

čių, kai kurios cigaretės buvo reklamuojamos kaip „gydytojo pasirinkimas".

155 Maliarija, da r vadinam a tropik ų karštlig e arb a pelki ų karštlige, yr a sunk i ir sunkia i i š g y d o m a liga: kraujyje, o paskui ir kitur organizme, apsigyvena parazitai, kuriuos išnai-kinti nenuvarius į kapus paciento labai nelengva. Efektyvių ir visiškai saugių vaistų nėra: daugelis stiprių priemonių nuo maliarijos turi tokį šiurpų šalutinio poveikio sąrašą, kad plaukai stojasi piestu: nuo agresijos iki paranojos, epilepsijos priepuolių ir potraukio žudytis. Kai gyvenau Afrikoje, profilaktiškai teko tų vaistų gerti, bet gana lengvai išsisukau tik su nuolatiniu pykčiu ir irzlumu bei kasnakt sapnuojamais košmarais.

150

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

trukę sugalvojo, kad dar lengviau, maloniau ir linksmiau tą vaistą vartoti sumaišytą su džinu, ir po kurio laiko niekam nebereikėjo įrodinėti to gėrimo pranašumų. Tonikas, vienas seniausių gaiviųjų gėrimų, tapo įprastine bet kurio gero baro asortimento dalimi.

Beje, mokslininkai tyrė, kaip padaryti, kad šis kokteilis kuo ilgiau burbuliuotų (žinovams nieko nėra baisesnio, kaip „plokščias", be anglies dvideginio likęs džinas su tonikų). Pasirodo, to padaryti neįmanoma: citrinos plaušeliai labai greitai sutraukia dujas iš skysčio. Vienintelė

išeitis - pagamintą gėrimą išgerti kuo greičiau.

Su džinu maišomas ir kitas kokteilis, nelabai populiarus tarp jaunimo, nes siejamas būtent su ūsuotais pulkininkais, besiilsinčiais verandose kur nors Indijoje, Malaizijoje ar Kenijoje: tai Rausvasis džinas [Pinkgiri).

Jis gaminamas labai paprastai - nors čia ir ne receptų knyga, neužims daug laiko papasakoti.

Reikės „Angosturos" karčiosios trauktinės (skirtingai nuo kokios nors „Čepkelių" trauktinės ar „Trejų devynerių", šis alkoholinis gėrimas labai stiprus - 44,7 proc., tačiau Britanijoje parduodamas laisvai, net ir nepilnamečiams. Taip yra todėl, kad dėl pragariško kartumo jis net gėrimu nelaikomas, niekas negali jo išgerti tiek, kad nors kiek apsvaigtų).

„Angosturos" karčioji trauktinė ( Angostura bitters), kaip dažnai būna, taip pat buvo sumanyta kaip vaistas (sudėtyje yra geltonųjų gencijonų156

šaknies, gydančios nuo įvairių virškinimo sistemos sutrikimų, o Britanijos jūrininkus ji gelbėjo nuo jūros ligos).

Istorija kartojasi: visų laikų didžiausi išradimų, susijusių su alkoholio vartojimu, autoriai — karo laivyno karininkai — pastebėjo, kad karčioji trauktinė, pirma gaminta Venesueloje, o paskui Karibuose, sumaišyta su džinu tampa visai gardžiu gėrimu.

156 Geltonasi s gencijona s (gentiana lutea) - daugiameti s augalas , žydind s geltonai ; jo šaknies ekstraktas, turinds daug g y d o m ų j ų savybių, yra laikomas vienu karčiausių natū-

ralių medžiagų pasaulyje ir kai kurių specialistų naudojamas kaip k a r t u m o nustatymo etalonas.

151

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

Kartais atrodo, kad karininkai

su džinu bandė maišyti viską, kas

pakliuvo po ranka. Paprasti jūrei-

vėliai tokios galimybės neturėjo:

jiems buvo skiriama romo arba

džino taurelė, „norma", ir jokių

eksperimentų. Kokteiliais smagi-

nosi karo elitas.

Rausvasis džinas - karininkų ir

džentelmenų gėrimas - gamina-

mas štai taip: keliais lašais traukti-

nės suvilgom stiklinę, paskui gerai

šliūkšt šalto džino, ir kokteilis ga-

tavas. Iki šių dienų jis lieka kolo-

nijinės praeities simboliu, panašiai

kaip Kenijoje parduodamas alus

„Tusker", ant kurio etiketės - bal-

tas dramblys. Kai vieną sykį Nairo-

byje jo užsisakiau restorane, aplink

buvę anglai, geriau už mane išma-

nantys Afrikos papročius, šypte-

lėjo. „Jį čia geria tik išėję į atsargą

Britanijos karininkai. Tai ne alus,

tai - simbolis. Tu šitam alui gal

„ANGOSTUROS" KARČIOJI TRAUKTINĖ

ĮANGOSTURA BITTERS) TAIP PAT BUVO trisdešimčia metų per jaunas", -

SUMANYTA KAIP VAISTAS.

paaiškino jie man. Pagalvojau, kad

tik anglai gali taip griežtai nustatyti

alaus gėrimo socialinę priklauso-

mybę. Lietuvoje nebent alus iš

„bambalio" apibrėžia pirkėjo pa-

dėtį visuomenės piramidėje, bet

kitoje skalės pusėje.

152

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

Minėtoji „Angosturos" karčioji trauktinė pasižymi dar viena keiste-nybe: etiketė 200 ml buteliukui smarkiai per didelė, aiškiai sumanyta gerokai didesniam buteliui - gal puslitriniam.

Jos dydis tikrai yra klaida: kažkas spaustuvėje užsakė netinkamo dydžio etiketes; numojus ranka, jos vis dėlto buvo imtos klijuoti ant butelių - taigi dabar ir atrodo kaip suaugusio vyro švarkas ant pirmo-kėlio. Iš tos negudrios baltos per didelės etiketės gėrimą lengvai pažinsi parduotuvės lentynoje.

Bet gana apie stipriuosius gėrimus. Beveik visi, kas atvyksta į Angliją, nori nueiti į anglišką aludę paragaud angliško alaus. Deja, dažniau nusivilia nei pasijunta išpildę savo svajonę.

Pirmiausia gerą anglišką aludę Londone ar kitame didmiestyje nėra lengva rasti, ypač centre. Išties sostinėje šiandien lengviau aptikti autentišką amerikietišką kavinę nei praeitimi dvelkiantį „pabą".

Tai, kur dažniausiai užsuka turistai, yra, ko gero, senovinės aludės imitacija, arba tik naujoviška aludė sename lukšte, iš išorės atrodanti senoviškai, o viduje akis badanti pseudosenoviniais masinės gamybos baldais, dideliais televizorių ekranais, kurie visąlaik rodo kokias nors sporto varžybas, valdiškais padažų rinkiniais, ryškiais sintetiniais kilimais ir blizgiomis skrajutėmis ant stalų, reklamuojančiomis kokį nors kepsnį

tik už 3,99 svaro (pats kepsnys, kaip ir garnyras, bus šaldytas atvežtas iš didmeninės parduotuvės - reklaminis pranešimas apie „home cooked food", naminį maistą, teisingu gali būti laikomas tik tuomet, jei pašil-dymas mikrobangėje yra „naminio maisto" gamyba).

Taip yra todėl, kad tradicinis aludės verslas — toks, koks jis buvo šimtus metų - nebėra pelningas. Žmonės nebegeria dek alaus, kiek gerdavo anksčiau, susiranda kitokių pramogų, o daugelio senų aludžių pastatus miestų centruose yra verčiau parduoti, o ne pilstyti ten alų.

Todėl plėstis gali tik didelės bendrovės, valdančios šimtus aludžių, itin dideliais kiekiais idn pigiai perkančios alų iš daryklų ir visa kita, ko reikia verslui (nuo stiklinių iki kilimų, baldų, maisto ir tualetinio 153

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

popieriaus), įsigyjančios gerokai pigiau, nei gali tikėtis nepriklausomas aludės savininkas.

Nepriklausomos, senos, tradicinės aludės šalyje uždaromos kiekvieną savaitę. Žinoma, jos visos neišnyks, bet anglų gėrimo įpročiai - ne jų

naudai. Didelis smūgis buvo neseniai įsigaliojęs draudimas rūkyti (ne tik aludėse - visose viešosiose vietose): cigaretė ir bokalas alaus puikiai derėjo vienas prie kito; pasirodė, kai žmogus rūkydamas turi stovėti lauke, prie durų, jis ne tik mažiau užsisako alaus, bet ir trumpiau užsibūna aludėje, lakstymas tarp staliuko ir laukujų durų automatiškai primena apie tai, kad galima ir nesėdėti - galima kur nors eiti, pavyzdžiui, lauk pro duris. O tie nauji klientai, kuriuos turėjo suvilioti aplinka be dūmų, kažkodėl taip ir nepasirodė.

Kaimo aludės - ypač kelių šimtmečių senumo, gražios, senovinės, sulindusios į žemę, su tamsiomis sijomis palubėse, su senais židiniais ir odiniais krėslais - dažnai atitenka storas pinigines turintiems garsių restoranų savininkams, kurie ten įrengia vadinamuosius gastropabus - restoranus, įvilktus į aludės rūbą. „Gastropabai" dažniausiai siūlo puikią virtuvę, bet alus ten yra tik vienas iš gėrimų, ir ne dėl jo ten važiuojama.

Į vieną šimtamečių aludžių Oksfordšyro grafystės kaime mėgdavau nusivežti svečius iš užsienio, kai rodydavau jiems Anglijos palikimą.

Tačiau vieną sykį atvykęs su svečiu iš Amerikos pagrindinėje patalpoje radau statybininkus. Bare klientams alus vis dar buvo pilstomas, bet vienintelis žmogus, išskyrus barmeną, statybininkus ir mudu su draugu, buvo naujasis baro savininkas, iš televizijos laidų, knygų bei žurnalų

viršelių pažįstamas kaip vienas labiausiai sėkmės lydimų šalies šefų, milijonierius ir daugelio restoranų savininkas.

Jis užsimojo aprodyti savo sumanymą - šią aludę nusipirko neseniai, kaip ir kelias kitas, ir padarys iš jos puikų restoraną.

Keturių šimtmečių senumo išorę paliko kaip radęs (nieko keisti ne-būtų leidę paveldo saugotojai), o viduje viską perdarė. Pasigyrė išlupsiąs senovinę baro lentą (mano galva, gražiausią dalyką visoje patalpoje, greta seno židinio) ir vietoj jos įdėsiąs marmuro prekystalį - čia bus 154

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

pilstomas šampanas ir patiekiamos

austrės. Prie sienos pritvirtinti seni

1

1

ąžuolo krėslai ir suolai, apmušti

raudona oda, bus išrauti velniop.

Išmesim ir suklypusius medinius

stalus: viskas bus nauja, šviesu ir

erdvu, sakė jis, mane ir svečią savo

sąskaita vaišindamas dar alumi:

„Kai kitą kartą atvyksite, viskas

jau bus kitaip."

Ekonominiu požiūriu, žinoma,

tai suprantama: lengviau išsilaikyti,

kai kiekvienas klientas vakarienei

ir geram vynui išleidžia 30 svarų

sterlingų, o ne kelis svarus alui,

kurio įsitvėręs dar ir sėdi visą va-

karą. Tačiau labai ūkiškas, ašarų ŽMONĖS NEBEGERIA TIEK ALAUS, KIEK

GERDAVO ANKSČIAU, SUSIRANDA KITOKIŲ

nebraukiantis ir ilgesingų atodūsių PRAMOGŲ, O DAUGELIO SENŲ ALUDŽIŲ

nepripažįstantis požiūris į praeitį PASTATUS MIESTŲ CENTRUOSE YRA VERČIAU

stulbina žmogų iš kitos šalies, ypač PARDUOTI, O NE PILSTYTI TEN ALŲ.

jautriau žiūrinčios į paveldą.

Aludės Anglijoje šiais laikais itin

kenčia nuo vis griežtėjančių nor-

mų, neleidžiančių prie vairo sėsti

išgėrus: pėstute gali ateiti tik labai

nedaug žmonių iš labai netoli, o

važiuotas daug negers.

Dar prieš penkiolika metų buvo

manoma, kad vidutinio kūno su-

dėjimo ir svorio vyriškis gali išgerti

du didelius bokalus (dvi pintas) ir

drąsiai sėstis prie vairo, o šiandien

155

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

leistina norma laikomas alaus kie-

kis svyruoja tarp vieno didelio ir

vieno mažo bokalo.

Būtent kaimuose tarp pievų ir

miškų šiandien dar galima rasti tik-

rų autentiškų, žemėn susmukusių

aludžių, kur pakaušis remiasi į

lubas, kur dažnas medinis baras,

nupoliruotas tūkstančių rankų ir

stiklinių prisilietimų, skaičiuoja

šimtmečius.

Kartais tokiame bare galima pa-

matyti užrašą, kada jis buvo pasta-

tytas ir kada jam suteiktas leidimas

prekiauti alkoholiu, - tokiu mo-

mentu supranti, kuo Anglija skiria-

si nuo Lietuvos: ta pirkaitė, kurioje

DAR PRIEŠ PENKIOLIKA METŲ BUVO

M A N O M A , KAD VIDUTINIO KŪNO SUDĖJIMO

sėdi ir geri auksinį skystį, leidimą

IR SVORIO VYRIŠKIS GALI IŠGERTI DU DIDELIUS

pilstyti alkoholinius gėrimus gavo

BOKALUS (DVI PINTAS) IR DRĄSIAI

prieš keturis šimtmečius, ir nuo to

SĖSTIS PRIE VAIRO.

laiko, nors savininkai gal ir keitėsi

(o kartais šimtą ar du šimtus metų

likdavo vienos šeimos rankose),

pačios aludės niekas neatėmė, ne-

nacionalizavo, neišbuožino, jos sa-

vininkų nesuėmė ir neištrėmė, o

tas pats keturių šimtmečių spren-

dimas, kad štai čia leista pilstyti

alkoholį, galioja ligi šiol.

Tokioje aludėje gera prisiliesti

prie sienos - supranti, kad lieti is-

toriją, tikresnę ir gyvesnę nei rasi

156

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

po stiklu muziejuose. Štai jis, šalies tęstinumas. Nusisuk nuo baro, užsimerk ir paklausyk šurmulio: jis bus toks pats kaip prieš du, tris ar keturis šimtus metų.

Angliškos aludės, „pabo" (pub) pavadinimas yra oficialaus, ligi šiol galiojančio pavadinimo „public house" (viešasis namas) trumpinys. Tai nieko įtartino, nieko bendro su viešnamiu: tai tik įstaiga, kur pilstomi gėrimai.

Žodis be galo senas, susijęs su angliška tradicija namu (house) vadinti daugelį dalykų: parlamento rūmai yra sudaryti iš dviejų namų - House of Commons (prastuomenės, paprastų žmonių, rūmų157, arba pažodžiui prastuomenės namo) ir House of Lords (lordų rūmų, arba namo).

Senovinis teatro pavadinimas, dar ir šiandien kartais vartojamas, yra „playhouse" (vaidinimų namas) ir iš jo kilę pasakymai „full house"

(pilni namai, t. y. pilna salė žmonių, anšlagas) ir „the best seat in the house" (geriausia kėdė namuose, t. y. geriausia kėdė teatro salėje, arba, perkeltine prasme, vieta, iš kurios geriausiai matyti: pavyzdžiui, žmogus, išėjęs žiūrėti fejerverkų ir nepatingėjęs užlipti ant namo stogo, giriasi užėmęs „geriausią kėdę namuose").

Angliškose mokyklose visi mokiniai skirstomi į kelis „namus", pa-vadintus - nelygu mokyklos ideologija - mokyklos įkūrėjų, šventųjų

globėjų vardais arba abstrakčiais pavadinimais: vėjas, ąžuolas, miškas.

Mokyklos „namas" - tai grupė vaikų, prie kurių prisidedi įstojęs į mokyklą ir su kuriais iki pat mokyklos pabaigos esi per visas sporto varžybas ir debatų klubuose. Pavadinimas kilęs iš internatinių mokyklų: čia mokiniai 157 Lietuvoj e vartojama s termina s „ B e n d r u o m e n i ų rūmai " yra n e vieninteli s variantas.

Jis importuotas per rusišką vertimą „riaAa'ra OGIUHH", per daug nemąsčius apie jo reikš-

mę. Žodis „ c o m m o n s " gali b ū d susijęs ne tik su b e n d r u o m e n e (greičiau - bendrija, senovine žemės naudojimo tvarka Anglijoje, kuri yra archajiškesnė už patį parlamentą).

Prasmingesnė sąsaja, daugelio požiūriu, su žodžiu „ c o m m o n e r " , nekilmingu ž m o g u m i , neturinčiu paveldėto aristokrato dtulo. Parlamento salėje su žaliais krėslais posėdžiauja paprastų žmonių atstovai, o ten, kur raudoni krėslai, - lordai, tituluoti aristokratai, nors šiais laikais daugelis lordų titulus nebūtinai yra paveldėję, dažniau juos yra gavę už nuopelnus šaliai.

157

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

pasiskirstydavo pagal mokyklos teritorijoje esančius bendrabučius, kuriuose gyvendavo — bet šiais laikais jis galioja ir dieninėse mokslo įstaigose.

Taigi „pabas", viešoji girdymo įstaiga. Jį lengvai pažinsi pagal du požymius: iškabą su paveikslu ir kartais keistu pavadinimu, ir langus, pro kuriuos nematyti, kas viduje: dažniausiai jie matiniai, balti, kad nuo gatvės smalsuolių paslėptų tuos, kas atėjo į vidų gerti.158

Angliškų aludžių pavadinimai - atskira istorija. Populiariausias šalyje

„pabo" pavadinimas yra „The Crown" („Karūna"), po jo seka „The Red Lion" („Raudonasis liūtas"). O toliau - daugybė pavadinimų, susijusių

su pačiu gėrimu („Butelis ir stiklinė"), medžiokle („Lapė ir skalikai"), profesijomis („Mūrininko įrankiai"), mitologija ir religija („Jurgis ir slibinas"159), karaliais ir princais („Karaliaus Čarlzo galva") ir keistomis sąvokomis, kartais kilusiomis iš blogai nugirsto ar sąmoningai iškreipto žodžio ar pasakymo ir tradiciją praturtinusiomis tokiomis keistenybėmis kaip „Kiaulė ir švilpukas", „Katinas ir smuikas", „Dramblys ir pilis",

„Gulbė su dviem kaklais".

Iškaboje pavadinimas paprastai būna užrašytas nelabai didelėmis raidėmis: svarbiausias čia — paveikslas, vaizduojantis karūną, amatininko įrankius arba jau minėtą kiaulę su švilpuku.

Tradicija pasilikusi iš tų laikų, kai dauguma lankytojų buvo beraščiai ir aludės pavadinimą turėdavo prisiminti pagal paveiksliuką.

Nors Anglijoje geriamas įvairus alus, labiausiai ją garsina ne lageras (lager, vadinamasis apatinės fermentacijos, lėčiau ir žemesnėje temperatūroje raugintas, dažniausiai šviesus alus - koks dažniausiai geriamas Lietuvoje ar Skandinavijoje ir labai daug kur pasaulyje), bet elis (a/e) - viršutinės fermentacijos alus, raugintas aukštesnėje temperatūroje ir trumpiau).

108 Aludės e anksčiau , be pagrindinė s salės, da r būdav o ir vadinamasi s privatu s kambarys , arba jaukusis kambarys (the snttg), kuriame gėrimai kainuodavo brangiau. Tuo kambariu galėdavo naudods nenorintieji, kad juos matytų aplinkiniai - pavyzdžiui, kaimo policininkas ar parapijos kunigas, užėjęs išlenkti alaus darbo metu. T a m e kambaryje ramiai išgerti galėdavo moterys - tais laikais, kai aludė buvo laikoma moteriai netinkama vieta, tik vyrų gėrimo įstaiga.

159 Turėt ų būti šv. Jurgis , bet alau s gėrikai jį sutrumpin a tiesiog iki Jurgio {George).

158

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

Elis — saldesnis nei lietuviui

įprastas šviesusis alus, jame sal-

dumą atsveria apynių kartumas,

ir pilstomas jis šiltesnis, nei mes

esame įpratę (dažnai tenka girdė-

ti lietuvius piktinantis šiltu alumi

Anglijoje). Atšaldę elį nepajustume

visos jo vaisių skonio gamos. Ap-

rašydami elio skonį, žinovai mini

slyvas, obuolius, karamelę — nors,

be abejo, tai tik skonio natos, o ne

priedai (išskyrus atskiras „priedais

pagardinto" alaus rūšis, vaisių sko-

nio priedų niekas į elį nededa).

Elio spalvos — įvairios, nuo

„blyškiojo" (labai šviesaus) iki rau-

dono, rudo ir beveik juodo.

Atskirą vietą tarp tradicinių

alaus rūšių užima vadinamasis

blyškusis Indijos elis, „India Pale

Ale", dažniausiai sutrumpinamas

tiesiog iki IPA. Sis alus gaminamas

ne Indijoje, bet kažkada buvo skir-

tas vartoti toje šalyje: sukurtas jis

XVIII amžiuje, o kad atlaikytų ilgą

kelionę laivu į kolonijas, į jį buvo

dedama daugiau nei paprastai apy-

ANGLIŠKŲ ALUDŽIŲ PAVADINIMAI -

ATSKIRA ISTORIJA.

159

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

nių.160 Kolonijose jį daugiausia gėrė tik patys kolonistai, o išpopuliarėjo jis tėvynėje, bet pavadinimas liko.

Aludėje alus pilstomas pintomis ir puspintėmis (pinta - kiek daugiau nei puslitris). Vienas iš nedaugelio išlikusių senųjų - vadinamųjų imperinių - matų, pinta (kaip ir mylia) atsilaikė prieš Europos standartų

spaudimą.161 Dvi imperinės pintos sudaro kvortą, arba ketvirtį galono.

Kai žmogus paprašo „large beer" (didelį alaus), iškart pažinsi, kad jis užsienietis: anglas niekada neprašo niekaip kitaip, kaip tik pintos arba pusės. Pintos bokalai (standartiniai, pažymėti valdišku matų spaudu) pripi-lami be putos, iki pat stiklo viršaus, ir gėrėjas, prie baro paėmęs pintą arba dvi, nešdamasis prie stalo dažnai atsargiai sriūbteli, kad neišlaistytų.

Skirtingai nei JAV baruose, barmenui arbatpinigiai nepriklauso: jis grąžą duoda iki paskutinės monetos. Arbatpinigius galima duoti nebent padavėjai, jei ji aptarnauja prie staliuko, nors aludėse - net ir tose, kurios siūlo maisto, - dažniausiai tenka pasižiūrėti į staliuko numerį ir maisto užsisakyti prie baro, ten pat už jį ir sumokama.

Kad ir kaip būtų, angliška aludė lietuviams svečiams buvo ir liko viena patraukliausių Anglijos vietų; trokštama joje apsilankyti, ją pamatyti ir paliesti. Nebijodamas nuvilti, pasakysiu: jei norite tikrai patirti angliškos aludės palaimą, vis dėlto reikės automobilio (nes miesto centre vargiai rasite tikrai jaukią aludę) ir būtinai vietinio žmogaus, kuris nuvestų, pasakytų

ir parodytų, kur yra gerai. Jei noras tikrai didelis, knygyne nesunkiai galima susirasti vadovų po aludes, su žemėlapiais ir aprašymais, ir paskui pasiva-

žinėti po Angliją jų ieškant, bet šis variantas - tik išties pasiaukojusiems.

160 Patys indai , pakistaniečia i ir bengalai , kai p ir Afrikoj e esanči ų buvusi ų Britanijo s kolo -

nijų gyventojai, labiau p a m ė g o šviesesnį alų, silpnesnio skonio ir tinkamą šaldyti. Indų ir bengalų restoranuose Anglijoje tradicinis gėrimas yra indiškas alus, pasižymintis silpnoku skoniu ir silpniau gazuotas: jo gali išgerti daugiau, kai nuo pipirų ir kitų prieskonių burnoje tenka gesinti liepsną.

161 Nor s benzina s ir dyzelinia i degala i pilstom i litrais, automobili o degal ų sunaudojima s skaičiuojamas senoviškai ir keistai: ne kiek degalų reikia, kad nuvažiuotum 100 km (kaip Lietuvoje) arba, sakykim, 100 mylių - skaičiuojama, kiek mylių automobilis gali nuva-

žiuoti su vienu galonu (4,546 litro) degalų.

160

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

Lietuvių neseniai pamėgtas obuolių vynas sidras, nors yra labai angliškas gėrimas (jo čia išgeriama daugiau nei 600 mln. litrų per metus - po 10 litrų vienam gyventojui), nors jo yra daugybė kokybiškų, subtilių rūšių, pagamintų iš geriausių obuolių, Anglijoje dažnai kenčia dėl prastos reputacijos: stiprus pigus sidras, parduodamas plastikiniuose

„bambaliuose", žmonių akyse yra valkatų, alkoholikų ir visuomenės padugnių gėrimas, tinkamas nebent tarpuvarčių puotoms.

Liūdniausią reputaciją turi „White Lightning", („Baltasis žaibas"), Škotijoje gaminamas pigus ir stipriai gazuotas sidras. Jis daugelio vartotojų sąmonėje - tik vienu laipteliu aukščiau už klijus.

Labiausiai nesuprastas vietos gėrimas yra Anglijos vynas. Nors šalis, atrodo, nepritaikyta vynuogininkystei (lietingos vasaros ir mažai saulės), vynuogynų ir vyno ūkių čia dešimtys, ir čia gaminamas vynas - toli gražu ne mėgėjiškas rašaliukas.162 Jis gaminamas profesionaliai, yra subtilaus skonio ir, nors daugiausia pagaminama baltojo, esama ir padoraus raudonųjų vynuogių vyno.

Kai klimatas buvo šiltesnis, viduramžiais ir romėnų užkariautojų laikais (kai vynuogynai Anglijoje buvo veisiami iki pat šiaurės, iki Linkolnšy-ro), vynuogininkystė čia buvo paplitusi. Vyndarius ir vynuogynus ligi šiol mena viduramžių miestų centrų senieji gatvių ir aikščių pavadinimai.

Po viduramžių būtent anglų gėrėjai ir pirkėjai buvo pagrindiniai Bor-do vynų iš Prancūzijos vartotojai, jiems anglų kalboje yra net specialus žodis - jie vadinami klaretais ( darėt)', pasiturinčiuose ir turtinguose anglų

namuose tai buvo įprastas stalo gėrimas, bet įvesti dideli mokesčiai už Prancūzijos vyną privertė anglus ieškoti gėrimų kitur. Taip tradiciniais 162 Blogiausi ą reputacij ą - nepelnyt ą - Britanijoj e turi Vokietijo s vynai , kurių, kai p sak o specialistai, dar daug metų nebus galima masiškai pardavinėti dėl visiškai sugadinto jų

įvaizdžio. Prieš trisdešimtį metų iš Vokietijos buvo vežamas liūdnos reputacijos „Blue N u n " („Mėlynoji vienuolė"), klaikios kokybės pigus pusiau saldus „Liebfraumilch" tipo vokiškas vynas. Jis tapo blogiausios kokybės birzgalo, blogo skonio ir beviltiško šeimininkų nesusigaudymo sinonimu.

161

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

anglų pamėgtais gėrimais tapo portveinas, cheresas ir kitokių rūšių

spirituotas vynas iš Portugalijos ir Ispanijos.

Šiandien Anglija yra viena didžiausių vyno vartotojų pasaulyje - ne tik didžiausių, bet ir turtingiausių bei geriausiai nusimanančių. Anglijos vyno pirkliai yra geidžiami svečiai viso pasaulio vyno ūkiuose — nuo Kalifornijos ir Čilės iki Australijos ir Naujosios Zelandijos, ką jau kalbėti apie tradicinius didžiausius gamintojus, tokius kaip Italija, Prancūzija ir Ispanija.

Britanija moka priimti svečius ir demonstruoti savo gebėjimą įver-tinti kitų pranašumus: kaip Vimbldono teniso turnyras yra žymiausias teniso turnyras pasaulyje, nors patys anglai jau daug dešimtmečių ten nieko nelaimėjo, lygiai taip būtent Anglijoje, gaminančioje nedaug vyno, vyksta prestižiškiausi pasaulio vyno konkursai.

Būtent šioje šalyje suteikiamas aukščiausias vyno specialisto titulas - Vyno magistras (Master of Wine), tai viena sunkiausiai pasaulyje gaunamų kvalifikacijų. Vyno magistrų pasaulyje yra mažiau nei Nobelio premijos laureatų.

Vynas Anglijoje populiarumu jau aplenkė alų, ir nors vyną žmonės išmano ne itin gerai (daugelis perka tai, ką su nuolaida pasiūlo didelė

parduotuvė, tik daugmaž žinodami labiau mėgstantys, sakykim, Naujojo Pasaulio - Australijos, Pietų Afrikos ar Kalifornijos - vaisių skonio natų vyną), supratimas čia nepalyginti geresnis nei daugelyje kitų šalių, esančių panašioje geografinėje platumoje.

Pirkėjams, mėgstantiems vyną ir nebijantiems paragauti įdomesnių, retesnių ir brangesnių rūšių, Anglija yra svajonių šalis: nėra kitos tokios pasaulio vietos, kur vyno pasirinkimas būtų toks didelis, kur būtų at-stovaujama ne tik kone kiekvienai pasaulyje veisiamai vynuogių rūšiai, bet ir kiekvienam pasaulio kampeliui, kur tik kas nors mažų mažiausiai profesionaliai gamina vyną - nuo Tuniso ir Kosovo163 iki Moldovos ir Urugvajaus.

163 Iš tikrųjų artimiausioj e sav o maist o preki ų parduotuvėj e pirka u Kosov o v y n o butelį.

Jis ten buvo siūlomas vos kelias savaites, kaip naujovė — matyt, daugelis jį pirko kaip keistą egzodnį gaminį. Didelio populiarumo šis vynas neturėjo.

162

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

Šalyje tiršta vadinamųjų tiesioginių vyno pardavėjų — prekybininkų, neturinčių parduotuvių tinklo, siūlančių išsirinkti kataloguose ar internete ir pristatančių vyną į namus (mažiausias užsakymas dažnai - dėžė, 12 butelių), ir sunku rasti tokį laikraštį, kuris nekviestų tapti kokio nors

„vyno klubo" nariu - pirma dėžė už pusę kainos mainais už pasižadė-

jimą reguliariai užsisakyti po dėžę kas du ar tris mėnesius.

Tačiau grįžkime prie vyno, gaminamo pačioje Anglijoje. Šiandien didžiausia Anglijos vyno problema - maži gamybos kiekiai, tai neleidžia gaminti vyno, kurio kaina galėtų konkuruoti su stipriais tradicinės vyn-darystės šalių gamintojais. Specialistai sako, kad anglų vynas neblogas, bet už tokią kainą, kiek jis kainuoja parduotuvėse, galima nusipirkti daug įspūdingesnio Australijos ar Italijos vyno.

Todėl angliško vyno likimas — būti vietos virtuvės pažiba; jį noriai perka „gastropabai" ir kaimo restoranai, besididžiuojantys savo siūloma vietos produkcija, imama iš savų ūkininkų ir gamintojų. Į vyno ūkius atvažiuoja ir aplinkiniai gyventojai, kurie jaučiasi tokiu būdu remią atsakingą, gerą, teisingą vietos verslą. Jie nusiperka kelis butelius, ne itin žiūrėdami į kainą (nes ne dėl pigumo čia važiuoja), o vasarą dažnai tokiame ūkyje bus ir restoranas, siūlantis papietauti lauke.

Angliškas vynas — tai gyvenimo būdas. Dauguma anglų vyndarių

yra mėgėjai ta prasme, kad iš savo veiklos nesitiki pelno. Jei ji padengia išlaidas, tai jau gerai. Vynininkyste užsiimama ne iš vargo - tie vyndariai dažniausiai turi kitų pajamų šaltinių ir svajoja apie romantišką gyvenimą kaimo name arba dvare bei apie savo vyno gamybą. Įdomu tai, kad, nepaisant „pelno nesiekiančio" verslo pobūdžio, patys vynai gaminami dorai ir profesionaliai, dažnai įsigyjama pati geriausia įranga, į kurią pavydžiai dairosi atvykę kitų šalių ūkininkai: šiems tai ne pomėgis, bet verslas, ir tokių įmantrybių jie negali sau leisti.164

164 Mėgėja i dažna i naudojas i geresn e technik a nei profesionalai , ne s šie visk ą suskaičiuo -

ja, o mėgėjui puiki įranga yra ne darbo įrankis, bet pasimėgavimo objektas, kuriam pinigų

negaila. Daugelis profesionalių fotografų pabamba, kad tokių puikių fotoaparatų, kokius turi turtingi mėgėjai, jie negali sau leisti.

163

Velnio lašai ūkaniį šalyje, arba anglas ir alkoholis

Sportas -

didžiausias

nacionalinis

nesusipra-

timas

^ žodžių, į pasaulio kalbas atėjusių iš anglų kalbos, „sportas"

yra vienas toliausiai prasiskverbusių, geriausiai suprantamų ir niekada niekuo nekeičiamų žodžių.

Net italų kalba, kuria kalba žmonės šalies, kur sportas ir sportininkai, rodos, yra natūrali gyvenimo dalis ir kur jie šlovinami taip pat kaip ir dailininkai, poetai bei dizaineriai, vartoja anglišką žodį „sport".

Ir jis yra kone vienintelis kasdien vartojamas skolinys, besibaigiantis priebalse.165

Sportas, kaip sureikšmintos, formalizuotos ir griežtai administruo-jamos fizinės pratybos, kuriomis užsiima visi - net karaliai bei aristokratai - yra angliškas sumanymas.

Po antikos, kai skulptūromis buvo šlovinamas stiprus, sveikas ir iš-

lavintas kūnas166, žmonija šimtmečius į sportą žiūrėjo atsargiai - fizine galia ir vikrumu varžėsi nebent netašyti kaimiečiai savo šventėse, o aristokratai paprastai jodinėjo ir lavino tik tokius įgūdžius, kurie galėjo būti pritaikyti kovos lauke. Miestiečiams sportas viduramžiais apskritai buvo gana svetimas - jis laikytas tik kaimo mugių ir balaganų dalimi.

Anglai grąžino sportą pasauliui ir sukūrė daugelio jo šakų - futbolo, bokso, teniso, kriketo ir kitų - taisykles (daug šiuolaikinių sporto šakų, 165 Vis i italų kalbo s žodžia i baigiasi dk balsėmis , ir todėl, daugeli o nuomone , ši kalb a taip gražiai skamba.

166 Plačiai žinoma s r o m ė n ų posaki s „Sveikam e kūn e - sveika siela " vis dėlt o yr a tik negailestingas iškraipymas, užimantis garbingiausią, vietą visų klaidingų citatų Olimpe. Ro-m ė n ų poetas Juvenalijus sakė taip: „ O r a n d u m est ut sit mens sana in corpore sano", tai yra kad reikia melstis, jog sveikame kūne būtų sveika siela. Tai tik toks troškimas: girdi, gerai būtų, bet toli gražu nėra lygu pareiškimui apie tiesioginę priklausomybę.

165

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

kilusių iš Anglijos, ligi šiol veikia pagal taisykles, kadaise nustatytas vietinių anglų klubų; tas taisykles paskui perėmė tarptautinės ir nacionalinės federacijos, o pagal Anglijos irkluotojų mėgėjiško klubo nuostatus buvo sukurtas Tarptautinis olimpinis komitetas).

Šiuolaikinis supratimas apie sportą, kaip apie jaunystėje pradedamą praktikuoti kryptingą užsiėmimą, yra atėjęs iš Anglijos. Su tuo susijusios dvi anglų propaguotos mintys apie jaunimo lavinimą.

Pirmoji mintis tokia: bręstančių jaunuolių sielą griauna, gyvybinę energiją ir disciplinos vertybes atima netyros ir nuodėmingos mintys apie kitą lytį ir apie santykius su ja. Taigi, kad jaunuoliai neprisigalvotų

ko nereikia ir nešvaistytų savo energijos nešvankioms svajonėms bei užsiėmimams, juos reikia užimti sportu, ir taip, kad net galvoti nesinorėtų apie nieką daugiau.

O antroji idėja, daug platesnė ir toliau siekianti, buvo tokia: gerose mokyklose jauni žmonės iš esmės buvo auginami ir auklėjami kaip veis-le - ne kaip specialistai, ne kokios nors srities žinovai, bet kaip veisliniai

%monėsXb\ tinkami bet kokiam vadovavimui, bet kokiai lyderystei.

Tokiems žmonėms svarbiausias - ir dažnai vienintelis - reikalavi-mas buvo tvirtas charakteris, susitvardymas ir šaltakraujiškumas bet kokiomis aplinkybėmis. Buvo manoma, kad žinias galima įdiegti vėliau (arba apskritai nereikia vargintis: geriau pasamdyti žmonių, turinčių

profesionalių žinių), o praleidęs galimybę „suręsti charakterį", šios spragos nebeužtaisysi.

Charakterio tvirtybė, manė anglai, leis jaunuoliui tapti karvedžiu, įmonės vadovu ar ministru bet kurioje srityje, bet kuriame imperijos kampe ir bet kokiomis aplinkybėmis.

Geriausiai charakterį lavina sportas, ypač komandinės sporto šakos.

Dėmesys, mokyklose bei universitetuose skirtas sportui, padėjo daugelio šiuolaikinių sporto šakų pagrindus.

167 Žodi s „veislė" Ųbe breed) anglui įžeidžiamai neskamba . Ir epitetu „veislinis" žmogau s ne-

įžeisi: tai reiškia gerą kalbą, geras manieras ir kilnumo įspūdį, kurio su niekuo nesupainiosi.

166

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

Klasikiniu brangiausių ir ge-

riausių internatinių mokyklų žai-

dimu, sporto šaka nr. 1 buvo ir

liko regbis. Užsieniečius, mažai

pažįstamus su Anglija, tai stebina:

žaidimas kaip reta šiurkštus, rei-

kalaujantis ir greičio, ir vikrumo,

ir jėgos, ir ypač gebėjimo žaisti

komandoje.

Individualios sporto šakos, nors

irgi mėgstamos, anglo sąmonėje

niekada negali susilyginti su ko-

mandinėmis. Net ir šiais laikais la-

biausiai gniuždantis, galima sakyti,

beviltiškas žmogaus darbovietėje

vertinimas yra: „He is not a team

player", tai yra kad jis - ne koman-

GERIAUSIAI CHARAKTERĮ LAVINA SPORTAS,

dos žaidėjas.

YPAČ KOMANDINĖS SPORTO ŠAKOS.

Nors individualūs pasiekimai

vertinami ir individualizmas yra

neatsiejama teisė, bendravimas su

kolektyvu, sugebėjimas kalbėtis ir

sutarti su skirtingais žmonėmis,

sugebėjimas kartu siekti tikslo lai-

komas absoliučiai privalomu.

Kitas pasakymas, kuriuo dėl

savo asmeninių savybių žmogus

beveik nurašomas (ir iš pirmo

žvilgsnio nesusijęs su sportu - bet

tik iš pirmo žvilgsnio): „He is ta-

king himself too seriously", tai yra

167

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

„jis pernelyg rimtai apie save galvoja" (kiti gal sakytų - „jis pernelyg susireikšmina").

Taip sakoma galvoje turint daug žmogiškų trūkumų - pasipūtimą, tuštybę, pernelyg karštakošišką ir panišką požiūrį į pavestą darbą, - bet viena rimčiausių nuodėmių, anglo galva, yra pernelyg rimtas sporto vertinimas.

Tai paradoksas: viena vertus, anglas labai rimtai žiūri į sportą, daugeliui tai - didžiulę dienos ir savaitės dalį užimantis užsiėmimas (dažniau svarbesnis už vaikus ir šeimą), bet pačių rungtynių dieną nieko nėra svarbiau, kaip sugebėti pernelyg rimtai nereaguoti nei į pergalę, nei į

pralaimėjimą.

„Tai tik žaidimas", - mėgsta sakyti anglas ir su sunkiai slepiamu pasigailėjimu žiūri į brazilus, iš proto einančius dėl futbolo, ir į indus bei pakistaniečius, kuriems kriketo mačai trumpam pakeičia nacionalinę religiją.

Aistruoliai, verkiantys iš laimės, kai laimi jų komanda, ir raudantys, besiraunantys plaukus ar teatrališkai gedintys, kai jų šalis pralaimi anglams, tik liudijimas, kad ta šalis - žemesnės civilizacijos ir primityvesnio kolektyvinio intelekto.

Taip draskytis, taip išgyventi, anglo nuomone, gali tik žmonės, kuriems nebuvo įskiepytos teisingos angliškos vertybės.

Būtent todėl, kai lietuviai springdami pasakoja, koks Lietuvai svarbus krepšinis, kaip mes kraustomės dėl jo iš proto, anglai daugių daugiausia mandagiai išklauso ir palinkčioja galvomis.168

Atsimenu, pažįstamiems anglams bandžiau padaryti įspūdį, vis pasakodamas, kaip mes Lietuvoje vertiname krepšinį, kaip mano močiutė

Kaune, nors jai tada buvo per 80 metų, žinojo nacionalinės rinkdnės žaidėjų pavardes ir nepraleisdavo nė vienų svarbių rungtynių per tele-168 Tai būt ų neproša l suprasti Lietuvo s vard o ir įvaizdži o propaguotojams , kurie Lietuvo s krepšinio pergales įnirdngai bando brukti britams. Tai beprasmis užsiėmimas: tas pats, kas entuziastingai pasakoti apie savo ir bičiulių žvejybos pasiekimus kam nors, kas gyvenime rankoje nėra laikęs meškerės, neketina jos laikyti ir nieko apie žvejybą neišmano.

168

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

viziją; ir kaip Lietuvoje, kai transliuojamos svarbios rungtynės, ištuštėja gatvės - kaip per marą, nes visi prilipę prie televizorių.

Jokio įspūdžio tokie pasakojimai nepadarydavo. „Kaip įdomu", -

atsakydavo man anglai šaltu tonu, leidžiančiu suprasti, kad nė kiek neįdomu, ir šiek tiek pagyvėdavo tik gavę teigiamą atsakymą į savo klausimą, ar krepšinis žaidžiamas mokyklose.

Mokyklos, kuriose sportui teikiama svarbi vieta, yra tai, ką anglai vertina ir supranta.

Beje, dėl tos pačios priežasties Anglijoje dar daugiau susidomėjimo nei pats „Eurovizijos" konkursas kelia pranešimai apie tai, kaip nepatei-sinamai rimtai kitose Europos šalyse (arba tiesiog Europoje, nes — nepavargsiu kartoti - anglai nelaiko savęs Europa) žiūrima į „Euroviziją".

Televizija rodo reportažus iš Ispanijos ir Serbijos, kur konkurso dieną lauke prie didžiulių ekranų siautėja minios, ir tik mandagumas korespondentams neleidžia pasukioti piršto prie smilkinio - girdi, žiūrėk, visiškai išprotėję užsieniečiai.169

Sugebėjimas rimtai žaisti, bet, pasibaigus žaidimui, galėti tuojau pat atsipalaiduoti ir nusišypsojus numoti ranka — štai visa sporto prasmė

anglo požiūriu.

Iš dalies panašus požiūris galioja net ir parlamente: išvydę negailes-tingus, triuškinančius, šaltai žodžiais oponentą smaigstančius politikus, turbūt daugelis negalėtų patikėti, kad po posėdžio jie ramiai sėdi bare ir draugiškai kalbasi prie alaus bokalo, lyg tos pačios pjesės aktoriai teatre. Jie drasko vienas kitą scenoje, bet už jos ribų rodyti rimtą veidą ir agresyvias nuotaikas būtų labai prasto išsiauklėjimo požymis. Tai negražu ir tiesiog neangliška.

169 Virtual ų sukiojim ą piršt u prie smilkini o daugel į met ų „Eurovizijos " vakar ą buv o pa -

mėgęs televizijos ir radijo laidų vedėjas, galų gale visiems net Anglijoje pabodęs savo pasikartojančiais sąmojais apie europiečių kvailumą, Terry W o g a n a s - beje, pats jis yra ne anglas, o airis. Woganas 28 metus vedė visas „Eurovizijos" laidas ir už kadro burblenda-vo sarkasdškas pastabas tiek apie dainas, tiek apie balsavimą, bet galiausiai net anglams jo pasirodė per daug - taigi buvo paprašytas užleisti vietą jaunesniam vedėjui, kurio sąmojų

auditorija dar n e m o k a atmintinai.

169

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

Arba, kaip pasakytų anglai, „tai

tiesiog ne kriketas" (it's just not

crickei).

Kriketas - senas ir populiarus

žaidimas, garsėjantis ilgomis, net

kelių dienų, rungtynėmis ir be galo

lėta žaidimo eiga, neleidžiančia

planuoti televizijos transliacijų ir

iš kriketo atimančia potencialius

milijonus svarų. Taisyklių čia net

nebandysiu aiškinti, tik pasakysiu,

kad žaidimo esmė - kamuoliuko

mėtymas ir atmušinėjimas lazda

dideliame apskritame lauke.

„Tai ne kriketas" - tik vienas iš

šimtų sportinių pasakymų, gyvuo-

SUGEBĖJIMAS RIMTAI ŽAISTI BET,

jančių anglų kalboje (pavyzdžiui,

PASIBAIGUS ŽAIDIMUI, GALĖTI TUOJAU PAT

kai anglas sako „by the close of

ATSIPALAIDUOTI IR NUSIŠYPSOJUS NUMOTI

play", „iki žaidimo pabaigos", jis

RANKA - ŠTAI VISA SPORTO PRASMĖ ANGLO

omenyje turi darbo dienos pabai-

POŽIŪRIU.

gą - posakis yra kilęs iš kriketo;

„caught out", „užkluptas užriby-

je", taikomas žmogui, kurį [vykiai

užklupo nepasiruošusį).

Kitas labai plačiai cituojamas

visų rašančiųjų apie Angliją ir apie

anglų kalbą posakis yra „žaidimas

tiesia lazda" (playing a straight bat),

nuo seno reiškiantis tiesų ir sąži-

ningą elgesį.

Kriketas laikomas džentelmenų

žaidimu, kurio svarbiausia verty-

170

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

bė - teisingas žaidimas, „fair play", sąvoka, tiek įaugusi į vartoseną ir į

kasdienį gyvenimą, kad net prokurorai ar policijos atstovai, oficialiose spaudos konferencijose rimtais veidais skaitantys rimtus pareiškimus apie tragedijas, pavartoja sąvoką iš sporto žodyno. Aukštas policijos pareigūnas, televizijai kalbėdamas apie skenduolį, nežinia kaip atsidūrusį

upėje, sako, kad „policija nemananti, jog dėl šios mirties kaltas nešvarus žaidimas" {foulplay), suprask, mirtis buvo nelaimingas atsitiktinumas ir ištiko ne dėl nusikalstamos veikos.

Posakis „Tai ne kriketas" reiškia, kad taip nedera, kad taip nepriimta ir kad išauklėti, padorūs žmonės taip nesielgia.

Futbolas Anglijoje užima ypatingą vietą. Skirtingai nuo regbio ir kriketo, tai liaudies masių sportas, nors, žinoma, ir aukštesnės klasės jo nesibodi. Tačiau jo ryšys su darbininkija neišnykęs.

Įprotis kaip puošmeną, kaip gražų drabužį dėvėti futbolo marš-

kinėlius170 — ne medvilninius, o tikrus, sintetinius, sunkius ir blizgius, oficialioje futbolo klubo parduotuvėje kainuojančius didžiulius pinigus, daugiausia yra siejamas su darbo liaudimi, tai - proletariškas įprotis.171

Tačiau dažnai jo nesibodi ir daugelis didesnes pajamas turinčių ir labiau išsilavinusių anglų.

Tai vienas požymių, iš kurių užsienyje pažinsi anglus (nebūtinai pla-

čiai žinomus anglų futbolo chuliganus - dažniausiai tiesiog kurortuose atostogaujančias šeimas, besipuošiančias taip, kaip jiems gražiausia; mažyčiai futbolo marškinėliai kartais nuperkami ir vaikams).

Futbolas - nepaprastai didelius pinigus uždirbantis verslas. Futbolo klubai, kilę iš mėgėjiškų susibūrimų, iš entuziastų, sekmadieniais susi-rinkdavusių paspardyti kamuolio, tapo pinigų mašinomis (tiesa, kai kada 170 Ne tik lietuviai, matyt , puošias i treningai s švent ą dieną .

171 Ka i kuri e futbol o kluba i i š oficialio s klub o aprango s prekybo s užsidirb a daugia u pinigų nei platindami bilietus. Fanatiški sirgaliai pyksta, kad klubai kasmet keičia uniformas, todėl sirgaliams kasmet reikia mokėti šimtus svarų sterlingų už du komplektus: vienos spalvos žaidimui namie, kitos - žaidimui išvykoje. Galima, žinia, pirkti nelegaliai pagamintą pigesnę aprangą, bet rimtas sirgalius taip nesielgs.

171

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

mašina nustoja pinigus spausdinti ir pradeda juos ryti - nepaprastai didelė verslo apimtis skatina milijonus investuoti į garsiausius pasaulio žaidėjus, o ekonomikai smunkant investicijos ne visuomet atsiperka).

Britanijos futbolo klubai - turtingiausi pasaulyje, jie superka geriausius pasaulio žaidėjus. Tiesa, kaip ir Lietuvoje, užsienietis žaidėjas aistruolių vertinamas tik kaip kamuolio varinėjimo mašina, ir kalbėdami apie samdomus brazilų ar ukrainiečių futbolininkus sirgaliai visiškai nekalba, negalvoja ir nežino apie jų šalis. Į užsienį išvykęs sportininkas -

menka reklama savo gimtinei. Futbolininkas priklauso ne savo šaliai ir nebe savo miestui, o tik tam klubui, kuriame tuo metu žaidžia.

Apie nuožmiausius iš visų anglų futbolo sirgalius - vadinamuosius anglų futbolo chuliganus - kalbėta daug. Jie laikomi vienu nepatrauk-liausių mandagios ir senamadiškos Anglijos paveikslų: tai trumpakakliai rėksmingi žaliūkai, dažniausiai kilę iš neturtingų darbininkų rajonų, dideliais alaus pilvais ir sunkiais kumščiais, pasiruošusiais daužyti kitos komandos gerbėjus.

Iš tiesų aštuntajame ir devintajame dešimtmečiuose anglų futbolo sirgaliai buvo tapę rimta problema: tam tikros policijos pajėgos buvo priverstos specialiai užsiimti šiais skustagalviais agresyviais vyrais, ieš-

kančiais bėdos ne tik savo šalyje, bet ir visoje Europoje, kur tik žaisdavo anglų komandos.

Britanijos policininkai dažnai keliauja su komandomis į Europos miestus, kad vietos teisėsaugai padėtų prižiūrėti savo triukšmadarius ir mušeikas; kai kada žinomiems skandalistams teismo sprendimu būdavo atimami pasai ir draudžiama keliauti į užsienį žiūrėti rungtynių. Beje, nusirista iki tiek, kad Anglijai grėsė būti išmestai iš tarptautinių futbolo turnyrų, nes jos sirgaliai tapo bet kokių futbolo varžybų prakeikimu.

Pastaruoju metu padėtis pagerėjo: didesnės klubų bei policijos pastangos ir didelė patirtis tramdant aistruolius bei pakilęs futbolo presti-

žas (jis jau nebelaikomas vien žemesniųjų klasių sportu) pakeitė vaizdą tribūnose. Tačiau reputacija liko.

Keista, bet anglų futbolo chuliganai pasaulyje turbūt garsesni nei anglų

futbolo žaidėjai. Nors yra nemažai talentingų anglų futbolininkų, rink-172

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

tinė jau seniai nestebina dideliais

laimėjimais. Panašiai kaip ir televi-

zijos komedija „Monty Python",

kuria anglai didžiuojasi jau keturis

dešimtmečius, — daugiausia dėl to,

kad po jos nieko ženklaus, išskyrus

PonąByną, nebuvo sukurta172, — ša-

lies sporto mitologija gyvena 1966

metais, kai anglai laimėjo Pasaulio

futbolo čempionatą (nuo to laiko

net prie finalo nebuvo priartėję).

Kaip lietuviai, šiandien gyve-

nantys mažytėje savo šalyje, su-

spaustoje kitų, vis prisimena žirgus

Juodojoje jūroje girdžiusį Vytautą,

taip ir anglai nieko labiau nemėgs-

ta nei kalbėti apie buvusius sporto

laimėjimus, kurių daugelis - jau KEISTA, BET ANGLŲ FUTBOLO CHULIGANAI praeityje.

PASAULYJE TURBŪT GARSESNI NEI ANGLŲ

FUTBOLO ŽAIDĖJAI.

172 Nor s angla i garsėj a sav o h u m o r u , jiem s nelabai sekasi iš jo pagaminti išbaigtą komercinį produktą: amerikiečiams, kad ir

silpnesnio h u m o r o jausmo, tai išeina daug

geriau (prisiminkite dek kino komedijas,

dek h u m o r o serialus, dek pasaulinio garso

komikus). Taip, matyt, yra dėl to, kad hu-

moras anglams - ne atskira veiklos srids,

o g y v e n i m o dalis. Anglai humorą priima

kaip būtiną, privalomą elgesio ir m ą s t y m o

taisyklę ir reikalavimą, o ne kaip malonų

papildymą, be kurio galima apsieiti. Anglų

kalbai nėra būdingi tokie pokalbiai, kaip

„juokai juokais". Gal todėl komedijos apie

Poną Byną yra greičiau išimtis, o ne būdin-

ga angliška h u m o r o produkcija.

173

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

Anglų sporto simboliu galėtų būti Timas Henmanas, karjerą jau baigęs anglų tenisininkas, kasmet nuo 1994 metų prieš Vimbldono teniso turnyrą žiniasklaidos apžvalgininkų garbintas kaip šalies viltis, kaip bilietas į šlovę.

Nors Henmanas nė karto nelaimėjo ne tik Vimbldono, bet ir kitų

trijų svarbiausių pasaulio teniso turnyrų, nepasiekė net ir jų finalo, šalies aistruolių iki pat karjeros pabaigos buvo karštai ir beatodairiškai garbinamas. Bet kurioje kitoje šalyje būtų nušvilptas kaip chroniškas nevykėlis.

Vimbldono teniso klube viena iš kalvelių, ant kurios per turnyrą rinkdavosi Henmano gerbėjai, buvo pavadinta jo vardu - Henmano kalva (. Henman HM).

Be abejo, pats Vimbldono teniso turnyras, seniausias ir prestižiš-

kiausias iš visų pasaulio teniso turnyrų, kasmet birželio pabaigoje rengiamas pietvakarių Londone, yra puiki angliško santykio su sportu iliustracija.

Vimbldonas dievinamas vietos aistruolių ir užsieniečių. Norintieji gauti bilietus į turnyrą eilėje tradiciškai laukia valandų valandas, kartais ir per naktį. Jis apipintas senomis tradicijomis - pradedant nuo senoviško žaidimo ant žolės173. Šiuolaikinis lauko tenisas, kurio taisyklės sukurtos Anglijoje, buvo žaidžiamas tik ant žolės, gerokai vėliau persikėlė ant molio paviršiaus, kurį buvo pigiau ir lengviau prižiūrėti; Vimbldonas - vienintelis didysis turnyras, ligi šiol žaidžiamas ant vejos.

Anglams jis neatsiejamai susijęs su tradiciniu žiūrovams siūlomu sezo-niniu gardėsiu - braškėmis su grietinėle. Jis - tradicijų ir „angliškumo"

koncentracija.

1 3 Visi devyniolik a aikštyn ų apželdin u dk svidrėmis . Sių žoli ų žiedadulkė s yra laikomo s didžiausiomis anglus kamuojančios šienligės sukėlėjomis. Si liga Anglijoje paplitusi labiau nei beveik bet kur kitur pasaulyje: alergologų, n u o m o n ė s dėl tokio paplitimo skiriasi, tačiau daugelis mano, kad taip yra dėl genetinio vietos gyventojų polinkio sirgti šia liga ir dėl vietos mitybos, silpninančios imuninę sistemą.

174

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

Šis turnyras, iš kurio prieš ke-

turis dešimtmečius vyko pirmoji

šalyje spalvota televizijos translia-

cija, kasmet lankomas karališko-

sios šeimos narių, iš kurių rankų

nugalėtojai priima apdovanojimus

ir kuriems, kaip ir anksčiau, nusi-

lenkia įeidami į aikštelę ir išeidami

iš jos174, ir kur galioja griežčiausias

iš visų pasaulio turnyrų reikalavi-

mas tenisininkų aprangai (tik balta

spalva, be jokių išimčių).

Nors pasaulyje šis turnyras

dažnai laikomas anglų sporto, ele-

gancijos ir gero skonio viršūne, nė

vienas anglas vyras jo nėra laimėjęs PAGAL HENLYJE PRIE TEMZĖS (KURTO

jau daugiau nei septynis dešimt-

MĖGĖJIŠKO IRKLUOTOJŲ KLUBO NUOSTATUS

mečius, o anglė moteris pastarąjį BUVO (STEIGTAS TARPTAUTINIS OLIMPINIS

kartą laimėjo prieš daugiau nei KOMITETAS.

trisdešimt metų. Kaip visuomet,

Anglija pasauliui padovanojo žai-

dimą ir šventę, tačiau patys anglai

pernelyg atsipalaidavę, kad į tai

žiūrėtų rimtai.

174 Senosio s taisyklės nusilenkti nu o 200 3 m.

griežtai taikomos tik karalienės ir jos vyro

atžvilgiu.

175

Sportas - didžiausias nacionalinis nesusipratimas

Spauda ir žinios:

geriau pasaulyje

nėra

.t

Zl Vai žmogaus, išvykusio iš Anglijos ir gyvenančio svetur, paklausi, ko jam lab&usiai trūksta, dažnai išgirsti: angliškų laikraščių. Ir tai ne šiaip sentimentalus prisirišimas prie namų, kaip lietuviui - prie lietuviškos duonutės ir prie krepšinio per televizorių.

Anglijos spauda, ir apskritai žiniasklaida, nepaisant visų ekonominių

sunkumų, nepaisant senų standartų trupėjimo ir naujų informacijos sklaidos priemonių gausos (interneto portalų, socialinių tinklų, mobiliųjų telefonų), vis dar yra aukso standartas, aukščiausia žyma, apie kurią papasakoti labai sunku: tai patiri tik šalyje gyvendamas.

Anglijos laikraščius lyginti su kokios nors mažos šalies (ir Lietuvos) spauda yra tas pats, kas gretinti prabangų didžiulį kruizinį laivą, turintį

ne vieną baseiną, kino salę, restoraną ir biblioteką, su motorine žvejo valtimi Pervalkos uoste.

Kalbu ne tik apie kokio nors vieno laikraščio storį (savaitgalį su priedais, reklama ir beveik privalomu žurnalu jis būna nuo dviejų iki keturių šimtų puslapių; jo svoris gali siekti iki poros kilogramų, todėl dažnai pakuojamas į plastikinį maišą, kad būtų patogiau neštis).175

Anglijos spauda nepratusį skaitytoją pribloškia išsamumu ir tuo, kaip sąžiningai ir kruopščiai nagrinėjama rūpima tema, to negali tikėtis mažesnės šalies skaitytojas. Net ir paprastas pranešimas - sakykim, apie apvirtusį traukinį ar didelio sandėlio gaisrą, prie kurio ugniagesiai plūkėsi kelias dienas - bus ne vien straipsnis apie tai, kas įvyko, kokia 175 Nesusipažinę s s u angl ų spaud a iki gal o nesupras i ilgesing o angl o kalbėjim o apie id n ramų sekmadienį: „Nieko neveiksiu, perskaitysiu laikraštį." Tai sakands žmogus galvoje turi ne pusvalandžio pavartymą, jis kalba apie kelių valandų užsiėmimą.

177

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

materialinė žala padaryta ir kiek nukentėjusiųjų suskaičiuota. Bus išklausinėti ekspertai, išmanantys apie tokius traukinius arba tokius sandėlius, bus įdėta saugos specialistų, chemikų, gydytojų ir aplinkinių gyventojų

komentarų.

O kai įvyksta kas nors svarbaus visiems šalies gyventojams - pavyzdžiui, paskelbiamas naujas biudžetas, kuriame kasmet keičiami mokesčiai ir akcizai bei įvedamos ir atšaukiamos naujos išimtys ir lengvatos - laikraščiai ir televizijos kanalai rungtyniauja tarpusavyje, kas išsamiau nušvies pasikeitimus. Beje, valdžios atstovų kalbinama mažai (juk jie pareikš tik oficialią, valdišką nuomonę - kam ji įdomi?), tačiau išklausinėjami ekonomistai, buhalteriai, mokesčių konsultantai ir bankininkai; laikraščiai modeliuoja ir demonstruoja, kiek valdžios įvesti pakeitimai pakeis vidutinio vienišo mokytojo, jaunos šeimos, vidutinio verslininko, vidutiniškai užimto nepriklausomai dirbančio santechniko ar pensininko pajamas bei išlaidas - ir ne tik statistiniam vidutiniam prekių krepšeliui, bet ir alui bare, cigaretėms arba atostogoms Kipre ar Ispanijos pajūryje.

Žiniasklaida, nors ir ne visada sėkmingai, bando vykdyti pagrindinę funkciją - tiesti tiltą tarp specialistų turimų žinių bei patirties ir visuomenės smalsumo.

Atrodo, kad vis dar paisoma pagrindinės taisyklės: žurnalistas, ra-

šantis bet kokiu klausimu, privalo nors kiek daugiau jį išmanyti nei vidutinis skaitytojas. Rašyti apie tai, ko pats nesupranti, nepriimtina.

Taip pat ir rašyti vien todėl, kad nuėjai į kokio valdininko spaudos konferenciją, per kurią jis nieko ypatingo ar reikalingo nepapasakojo.

Žurnalistui neleidžiama gintis pasiteisinimais, esą „už kiek pirkau, už tiek ir parduodu", „ką aš galiu padaryti, jis taip sakė": žurnalisto darbas yra pasakoti pasakojimą, o jei pasakoti nėra apie ką arba papasakoti nemoki, tai savo darbo neatlikai.

Tas, kas įpratęs prie lietuviškos spaudos, ypač provincijos, kurioje mirga marga pranešimų apie svarbių ir nelabai svarbių svečių apsilankymą, miesto tarybos posėdžius ir panašią nieko paprastam skaityto-178

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

jui nesakančią biurokratų darbo-

tvarkę, Anglijoje iš pradžių būna

nustebintas vietos žiniasklaidos

drštumo. Cia kiekvienas straipsnis

ar žinių pranešimas yra apie kokį

nors įvykį (net jei tas įvykis - tik

ugniagesių iš aukšto medžio iškelta

katė), ir beveik niekada jų nebūna

„protokolinių".

Atskirą poveikį žiniasklaidos

darbui Britanijoje turi trimis rai-

dėmis - BBC - vadinamas nacio-

nalinis transliuotojas. Didžiausias

pasaulyje transliuotojas, įkurtas

1922 metais, yra vienas garsiausių

ir žinomiausių pasaulio žiniasklai-

dos vardų - BBC pasaulinė tarnyba ANGLIJOS SPAUDA NEPRATUSI SKAITYTOJĄ

transliuoja 32 kalbomis. Tai vienas PRIBLOŠKIA IŠSAMUMU IR TUO, KAIP

geriausių ir galingiausių Britanijos SĄŽININGAI IR KRUOPŠČIAI vardo, įvaizdžio ir vertybių pro-NAGRINĖJAMA RŪPIMA

paguotojų pasaulyje (transliuotojo TEMA.

šūkis - „Tautos tarpusavyje turi

kalbėtis taikos kalba" - akivaiz-

džiai mena tuos laikus, kai Brita-

nija vis dar jautė aiškią pareigą su

kitomis tautomis elgtis kaip moti-

na), tačiau ne mažesnė BBC įtaka

ir šalies viduje: retas televizijos ar

radijo žurnalistas šalyje pasiekia

aukštumų, per savo karjerą nepa-

dirbėjęs kuriame nors nacionalinio

transliuotojo padalinyje.

179

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

Nors šalyje daug komercinių televizijos kanalų, o radijo stočių — dar daugiau, BBC televizijos ir radijo programos yra sudedamoji šalies žiniasklaidos paveikslo dalis, o nacionalinio transliuotojo finansavimas -

kiekvienai anglų šeimai žinoma prievolė. BBC visiškai netransliuoja reklamos - nacionalinio radijo ir TV biudžetas, viršijantis 4 mlrd. svarų

sterlingų per metus, yra surenkamas iš žiūrovų.176

Televizijos licencijos mokestį177 privalo mokėti kiekviena šeima, turinti televizorių (net ir tie, kas visai nežiūri BBC laidų), atsisakius jį mokėti traukiama baudžiamojon atsakomybėn. Daugelio anglų nuomone, ir pats mokestis renkamas griežčiau nei administruojami kiti mokesčiai.

Salyje daug diskutuojama apie tai, ar tokio mokesčio tikrai reikia, ar ne per brangu šaliai turėti nacionalinį transliuotoją, galintį kurti laidas, kurių nesiimtų komercinės televizijos bei radijo stotys ir kurias vertina bei žiūri ne visi, kam tenka mokesčio našta.

Puikios dokumentinės ir istorinės laidos, filmai apie dinozaurus, karus, gyvąją gamtą, BBC garsinantys visame pasaulyje, nėra žiūri-miausi: juos dažnai lenkia talentų konkursų bei realybės šou reitingai arba lengvutės ir proto nevarginančios pramoginės pokalbių laidos. Tai žiniasklaidos šampanas - bet šampano yra išgeriama keliskart mažiau nei stalo vyno ar alaus.

Ir radijo stotis „BBC Radio 4", vadinamoji ketvirtoji programa, visą dieną transliuojanti žinias, politines ir visuomenines diskusijas, istorines ir kultūros laidas, yra elito programa elitui. „Radio 4" rytmetinės laidos

„Today" („Šiandien"), trunkančios tris valandas - nuo šeštos iki devintos valandos ryto, negali ignoruoti nė vienas politikas ar visuomenės veikėjas. Si laida ligi šiol formuoja visos dienos naujienų tematiką šalyje, tačiau jos auditoriją sudaro tik apie 12 proc. gyventojų.

176 Užsieniu i transliuojanti B B C pasaulin ė tarnyba , BBC World Service, finansuojam a atskirai - Užsienio reikalų ministerijos.

177 Ka i buv o rašom a š i knyga , 200 9 m. , mokesti s sudar ė 142,5 0 svar ų sterlingų (arba apie 600 litų) per metus.

180

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

Savo įtaka panašus yra Britanijos savaitraštis „The Economist", daugelio laikomas įtakingiausiu spaudos leidiniu pasaulyje, jis reguliariai pasirodo nuo 1843 metų. Nepaisant vardo („Ekonomistas"), jis nėra skirtas ekonomikos specialistams, arba, kitaip sakant, jiems skirtas ne daugiau nei kitų įtakingų profesijų atstovams.

Daugelio vertintojų nuomone, šį anglišką savaitraštį skaito visi, kas moka angliškai ir valdo pasaulį - per politinę sistemą, per žiniasklaidą, per pramonę ir finansus. Sakoma, kad 1,5 mln. žmonių, perkančių šį

žurnalą, ir yra tikrieji pasaulio valdovai, tikroji masonų ložė ir sąmokslininkai.

Toks pasakymas, žinoma, šioks toks literatūrinis sutirštinimas (nes ne viskas pasaulyje taip paprasta, o daugelis apibendrinimų gal nėra netei-singi, bet tikrai ne visai tikri). Vien pradėjęs pirkti šį Londone leidžiamą savaitraštį, kainuojantį keturis svarus, pasaulio valdyti nepradėsi.

Tačiau šio leidinio įtaka ir beveik privaloma paklausa tarp pasaulio galingųjų yra neabejotina. Tai leidžia net ir ekonominiu sunkmečiu užsidirbti pakankamai pinigų geriausiems specialistams samdyti.178 Leidinys garsėja tuo, kad prie straipsnių neskelbiami žurnalistų vardai ir pavardės (bandančiam „pasidaryti vardą" korespondentui tai — peilis, todėl ten dažniausiai rašo tie, kas vardą jau susikūrė kitur).

Ir pagaliau legendinis savaitraštis garsėja elegantiškiausia, santūriausia ir lakoniškiausia anglų kalba, kokią tik galima įsivaizduoti. Geriau nei „The Economist" žurnalistai ir redaktoriai angliškai pasaulyje nerašo niekas.

Ne viskas, be abejo, taip nuostabu. Tradicinei žiniasklaidai atėjo neramūs ir sunkūs laikai: popierinių laikraščių parduodama vis mažiau, nes milijonai skaitytojų žinias ir nuomones skaito internete. Finansinių

sunkumų patiria, bankrutuoja ir savininkų yra uždaromi net šimtamečiai leidiniai, išgyvenę karus, krizes ir depresijas: ko nepadarė ekonomikos 178 Žurnal o reklamo s įkainiai yr a pasakišk i (kažkad a darb o reikalais bandydama s įdė d ten skelbimuką nustėrau: vos kelių pašto ženklų dydžio plotelis tarp klasifikuotų skelbimų

kainavo dek, už kiek tuomet Vilniaus senamiestyje galėjai nusipirkd butą).

181

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

vėtros, keičia technologijos ir nauji verslo modeliai. Tūkstančių tūkstančiai skaitytojų anksčiau laikraščių ir žurnalų krautuvėlėse stotyse pirkdavo spaudą, kad greičiau pralėktų kasdienė kelionė traukiniu į

darbą, o dabar čia pat siūloma nemokamų laikraštėlių: tegul jie ir ne tokių gerų rašytojų sukurti, bet už dyką ir dažnai brukami kone per jėgą (didesnis tiražas, daugiau skaitytojų - geresnės perspektyvos parduoti laikraščio puslapius reklamos užsakovams).

Ekonomikos gniaužtai didžiuosius laikraščius (taip pat ir televizijos kanalus) verčia atsisakyti paties brangiausio turinio - tarptautinių naujienų. Žinios iš užsienio visuomet yra gaunamos brangiausiai, kores-pondentai tolimose šalyse ir jų biurai - pasakiškai nepigus malonumas, prestižinė rimtos žiniasklaidos puošmena; jos vertę supranta tik maža dalis skaitytojų.

Straipsnelis, surašytas nuosavo korespondento Tokijuje, Čikagoje ar Maniloje, laikraščiui kainuoja dešimtis, o kartais ir šimtus kartų daugiau nei iš naujienų agentūros nupirktas pranešimas arba vietinės reikšmės žinutė, kurią mikliai surašys net ir studentas praktikantas.179

Todėl biurai užsienyje uždaromi arba drastiškai bloginamos juose dirbančiųjų darbo sąlygos: dažnai žurnalistas gauna tik nedidelę pa-

šalpą ir turi kepti kuo daugiau straipsnių, kad iš honorarų susirinktų

priimtinas pajamas.

Tai dvejopai muša per rašymo kokybę: pirma, korespondentas Tokijuje jau negali sau leisti daug keliauti po Japoniją, susitikti su įvairiais žmonėmis, susipažinti, kaip gyvena žemdirbiai, žvejai ar perlų auginto-jai; jam nebėra laiko rašyti apie dailės pamokas japonų mokyklose arba 179 Studenta i praktikantai , prestižiniuos e leidiniuos e dirbanty s už pasakiška i m a ž ą atlyginimą (dažnai jie g a u n a mažiau nei biuro valytoja ar sekretorė) arba visai veltui, kad įgytų

patirties ir ateityje galėtų sėkmingiau kopti karjeros laiptais, yra sena praktika, dažnai kritikuojama. Tokį variantą lengviau pasirinkti tiems, kieno tėvai turtingi ir kurį laiką gali išlaikyti atžalą, dabar dėl geresnio darbo ateityje uždirbančią skatikus - tai, deja, raudona šviesa tiems, kas iš jaunumės priverstas užsidirbti kiekvieną duonos kąsnį. Jie negali sau leisti darbuotis už dyką. Dažnai pažymima, kad ši praktika užtikrina geriausius darbus tiems, kas ir taip yra privilegijuotas, ir didina klasių nelygybę.

182

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

gilintis į tai, kuo gyvena ir ką mąsto keramikas tolimame kaime. Jis turi sėdėti Japonijos sostinėje ir „kepti medžiagas", kad išgyventų.

Antra, korespondento darbą dėl banalių ekonominių priežasčių sau gali leisti tik nepatyręs jaunimas, tai yra žmonės, neturintys šeimos ir įsipareigojimų, nes už šeimos būstą, už vaikų mokyklą ir už keliones atgal namo į Londoną jiems jau nemokama taip, kaip kadaise būdavo mokama kolegoms.

Tai reiškia, kad į šį darbą sunku prisivilioti didelės gyvenimo patirties, aštrios plunksnos ir autoriteto savininkus, senosios žurnalistikos dinozaurus, senus rašymo fronto karius: jie gerai uždirba ir Londone, turi šeimas ir yra pripratę prie aukšto gyvenimo lygio. Vadinasi, nesikeis į pasaulio kraštą vien dėl prestižo (šito jiems ir taip užtenka).180

Atskirai reikėtų paminėti seną profesiją, kurią naujoji ekonominė

realybė beveik sunaikino. Tai laikraščio fotokorespondentas. Savas žurnalistas su fotoaparatu, keliaujantis vienas arba su rašančiu korespondentu - jau išnykusi rūšis. Nuotraukos perkamos iš fotoagentūrų: kiekviename karštame pasaulio taške suksis vietinė darbščioji bitelė, korespondentas, kuris pripleškins paveiksliukų, jau po valandos jie bus nusiųsti agentūrai ir taps prieinami visiems ir kiekvienam, kas tik turi prieigą prie interneto ir pasiruošęs mokėti.

Todėl neretai tarpusavyje konkuruojantys, labai prestižiniais save laikantys leidiniai po pasaulinės svarbos įvykių - cunamio, nusiaubusio Tailando pakrantę, protestų Tibete ar streiko Ispanijoje - pasirodo su vienodomis nuotraukomis: savo fotokorespondento ten nesiuntė

niekas.

Taip žurnalistika smulkėja ir darosi provincialesnė. Nors laikraščiai vis dar turi tarptautinių įvykių puslapius, jie yra nepalyginti paviršutiniškesni 180 Api e žurnalist ų darbą , apie televiziją, kiną, fotografij ą ir reklam ą pasakoj a Anglijo s šiaurėje, Bradforde, esands Nacionalinis žiniasklaidos muziejus (National Media Museum),

populiariausias šalies muziejus už L o n d o n o ribų. Čia sukaupd daugiau nei trys milijonai eksponatų.

183

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

nei buvo prieš dešimtmetį. Daug

kas sako, kad žurnalistikos aukso

amžius baigėsi.

Televizija patyrė tą pačią trans-

formaciją: dokumentinius filmus

apie istoriją, gyvąją gamtą ir kul-

tūros šedevrus kurti brangu, ir žiū-

rėti juos ėmė nedaugelis. Eterio

laikui užpildyti reikėjo vis pigesnės

produkcijos.

Pirmiausia buvo atrastas pigiau-

sias būdas kurti serialus: veiksmo

vieta tereikia pasirinkti ligoninę.

Prieš porą dešimtmečių ir JAV, ir

Britanijos ekranus užplūdę seria-

lai apie medikus - čia su ligonių

žmogiškomis tragedijomis maišosi

BBC VISIŠKAI NETRANSLIUOJA REKLAMOS -

NACIONALINIO RADIJO IR TV BIUDŽETAS,

gydytojų, seselių ir slaugių neuro-

VIRŠIJANTIS 4 MLRD. SVARŲ STERLINGŲ PER

zės, romanai, keisti charakteriai ir

METUS, YRA SURENKAMAS IŠ ŽIŪROVŲ.

tarpusavio rietenos - nėra kokio

nors patologinio polinkio prie ligų

ir mirčių atspindys.

Paprasčiausia „medicininę dra-

mą" labai pigu gaminti — užtenka

standartinės studijos apstatymo:

priimamojo, koridoriaus, kelių pa-

latų ir operacinės, ir galima filmuo-

ti vieną seriją po kitos.

Paskui buvo rastas dar pigesnis

būdas kurti televizijos turinį: tai

dokumentiniai filmai „musė ant

sienos" Ųįy on the ivalt). Sakoma,

184

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

kad nauja - tai gerai pamiršta sena, taigi televizijos laidų kūrėjai prisiminė, kad nereikia išradinėti dviračio, pakanka padaryti tai, ko mokėsi dar jaunystėje, kai studijavo žurnalisto amatą.

Kiekvienas žmogus ir jo darbas yra istorija ir pasakojimas, tik visa tai reikia surašyti: ir prasidėjo keliomis nešiojamosiomis kameromis nufilmuotų dokumentinių serialų era: „Oro uostas", „Muitininkai",

„Autoremontas", „Viešbutis", „Restoranas". Nereikia nieko, tik susitarti su įstaigos vadybininkais, kad leistų operatoriams vaikščioti paskui savo darbą dirbančius žmones ir filmuoti viską, ką jie veikia. Žurnalistai, girdi, bus kaip musės ant sienos (iš čia ir serialų sąlyginis pavadinimas) — patys jie matys viską, bet jų niekas nepastebės.

Po sumanaus montažo išeidavo visai įdomios laidos (bet ilgainiui jos žiūrovui pabodo), su savo netikėtomis „žvaigždėmis" (tą vaidmenį

atlikdavo aštrialiežuvis muitininkas arba viešbučio vadybininkas, savo darbuotojus auklėjantis sumaniais keiksmažodžiais ir gėdinančiais pa-lyginimais) ir su savo dramomis — kas gi nenorės pažiūrėti, pavyzdžiui, gerai nufilmuoto skandalo oro uoste (dar ir su apsižodžiavimais): silpnų

nervų ir skardžios gerklės moteriškė oro uoste plūstasi su tarnautojomis, kurios nenori „užjausti" ir leisti jai nemokamai skraidinti dvidešimčia kilogramų sunkesnio nei leidžiama bagažo; keleivei liepiama sumokėti už antsvorį, ji klykia ir stumia krepšius atgal ant svarstyklių, aplink keleiviai dūsauja ir griežia dantimis, paskui ateina pamainos viršininkas - čia dar vienas garsus dialogas, ir galiausiai oro uostas laimi. Ar ne drama?

Televizijos gamyba „iš nieko" įgavo pagreitį, nes laidų kūrėjai suprato, kad laidas galima štampuoti bet kokia tema. Štai sumani nekilnojamojo turto pardavėja nevalyvus ir apsileidusius liurbius moko, kaip greičiau ir brangiau parduoti namus (pirmiausia - išsikuopti, išbaltinti sienas ir kuo daugiau baldų išvežti į išsinuomotą sandėlį, kad namas atrodytų

erdvesnis), begalės sodininkų ir dizainerių žiūrovus priešais kameras mokė, kaip geriau remontuoti namus ir susitvarkyti sodą, o jau maisto ruošimo laidos rodomos be galo: nenusibosta, jas lengva ir pigu filmuoti, sėkmė garantuota.

185

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

Bet paskui buvo atrastas „formatas", kuris viską nurungė savo pa-prastumu ir įrodė, kad televizorius ne veltui vadinamas „idiotų dėžute": per eterį nuvilnijo realybės šou, kuriuose jau nebereikėjo nei ypatingų

žinių, nei įgūdžių, nei talento. Pakako tik noro nieko neveikti ir laiką leisti prieš televizijos kameras - diena iš dienos, savaitė po savaitės.

Skaitytojas gali manęs paklausti: kodėl apie tai rašai knygoje apie Angliją, juk taip pat yra ir Lietuvoje, kuo čia dėta toji šalis? Ne visi žino tai, kad Anglija - didžiausia pasaulyje (po Jungtinių Amerikos Valstijų) televizijos „formatų" gamintoja.

Anglijoje yra sugalvojamos laidų klišės, „formatai", tai yra sukuria-mas iki smulkmenų detalus laidos aprašas: dalyvių skaičius, apstatymas, taisyklės, apšvietimas - ir ši laidos idėja parduodama kitų šalių televi-zijoms. Joms telieka surasti vedėją ir instruktuoti dalyvius. Pokalbių

laidos, konkursai, žaidimai: daugelį jų žiūrintys žmonės nuo Vengrijos iki Venesuelos, nuo Korėjos iki Naujosios Zelandijos net nenutuokia, kad laida buvo sumanyta Londone, o jų šalies televizija ją, kaip pyrago formą, nusipirko.

Tačiau grįžkim prie spausdinto žodžio. Be abejo, be vadinamosios kokybiškosios spaudos181 - storų laikraščių su ilgais straipsniais, didžiuliais nuomonių skyriais, autoritetingais apžvalgininkais, yra dar ir bulvarinė, populiarioji, spauda. Ji Angliją garsina ne tik įžūlumu ir drąsa, bet ir tik jai būdinga trumpa raiškia kalba, kurią daugelis dėstytojų ragina išmokti rimtai anglų kalbos besimokančius žurnalistus.

Pirmiausia, tai įprasti blizgieji žurnalai (Lietuvoje dejuojantieji dėl kultūros nuosmukio ir tuštybės kronikų, užvaldžiusių blizgiuosius žurnalus, tikrai nieko nei naujo, nei įžvalgaus nepasako: taip, deja, yra visur), 181 Da r išlikęs termina s „broadsheets" , plačioj o lap o laikraščiai, nor s ir tebėra varto -

jamas, bet ankstesnę prasmę prarado. Savo formatu (lapo dydžiu) visi „kokybiškieji"

laikraščiai, išskyrus „The Daily Telegraph" ir „The Financial T i m e s " (pasilikusius prie didelių „paklodžių"), per pastarąjį dešimtmetį susilygino su bulvarine spauda, tai yra su-sitraukė. Mažesnio f o r m a t o laikraštį patogiau transportuoti, platinti, tokie labiau patinka krautuvininkams, patogesni ir skaitytojams, keliaujantiems traukiniu.

186

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

kurie visi tempiami ant to paties

kurpalio ir kur išmonei ir naujoms

idėjoms retai lieka vietos, nes tokių

žurnalų leidyba - pagal šablonus

vykdomas konvejeris: truputis

mados, truputis paskalų, trupu-

tis apie kosmetiką ir parfumeriją,

truputis kulinarijos ir dar šiek tiek

apie meilę bei neištikimybę. Antra,

tai ir milžiniško tiražo bulvariniai

laikraščiai („tabloidai").

Jų antraštės didžiausios, o ži-

nios surašytos paprasta kalba. Ir

pasakojama beveik vien tik apie

šalies vidaus naujienas: apie už-

sienį bus parašyta tik tuomet, kai

koks nors garsus futbolininkas pa-

BULVARINĖ SPAUDA NIEKO NEŠVIEČIA,

klius cypėn po muštynių pajūrio NIEKO NEMOKO IR NESISTENGIA VESTI PASKUI SAVE: JI PATI EINA PASKUI SKAITYTOJUS

bare Portugalijoje ar kai mados IR PATAIKAUJA JŲ NEIŠLAVINTAM BEI ir pramogų pasaulio tuštutė ( j y f a )

NEREIKLIAM SKONIUI.

bus pusnuogė nufotografuota182

su nauju draugužiu kokioje nors

Graikijos ar Karibų jūros salos vi-

182 Paparacai s vadinam i fotografai , įžymy -

bes besistengiantys nufotografuoti visais

jų g y v e n i m o momentais ir besitikintys

sumedžioti ką nors tokio, už ką nemenkai

užsidirbtų - pavyzdžiui, netikėtą susitiki-

mą ar bučinį su nauju meilužiu, policijos

už parankių vedamą p r a m o g ų ar verslo

dievaitį. Paparacai nėra laikraščių samdo-

mi: dažniausiai jie dirba patys sau ir parda-

vinėja nuotraukas spaudai.

187

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

loje. „Tabloidą" visuomet pamatysi ant statybininko automobilio prie-kinės sėdynės arba užkištą už stiklo.

Ši spauda nieko nešviečia, nieko naujo nemoko ir nesistengia vesti paskui save: greičiau ji pati eina paskui skaitytojus ir pataikauja jų ne-išlavintam bei nereikliam skoniui.

Tokie laikraščiai dažnai sako: jei žmonės nenori skaityti to, ką mes rašome, tegul neperka - ir, ko gero, yra teisūs, nes daugelis besipiktinan-

čiųjų spaudos paskalų, įžeidinėjimų, apkalbų ir prasto skonio vandenynu patys už tai nuolatos moka pinigus.

Bulvarinis Londono laikraštis „The Sun", didžiausias Britanijos spaudos leidinys ir antras pagal populiarumą angliškas leidinys pasaulyje183, įvedė

„trečiojo puslapio mergaitės" tradiciją: šis laikraščio puslapis (ne viršelis -

mat vis dar tebegerbiami viešosios moralės principai daro savo) puošiamas nuotrauka merginos, ant Ievos kostiumo užsitempusios tik kelnaites.

Bulvariniai laikraščiai rašo labai trumpais sakiniais ir paprastais žo-džiais. Net buvo pasigirdę kalbų, kad kai kurie iš jų esą drausdavo savo korespondentams ir apžvalgininkams vartoti ilgesnius nei trijų skiemenų

žodžius - girdi, negudraus išsilavinimo skaitytojams neturi būti kuriama papildomų sunkumų. Laikraščių pavadinimai - dažniausiai raudonos spalvos (iš ten ir angliškas pasakymas „red tops", raudongalviai), o antraštės - kuo skandalingesnės, kuo rėksmingesnės ir dažniausiai užrašytos didžiulėmis raidėmis.

Kai 1982 metais Britanijos karo laivynas Folklandų karo184 metu nuskandino Argentinos kreiserį „Belgrano", bulvarinis dienraštis „The 183 Didžiausi ą tiražą pasaulyj e turintis angliška s leidinys - Indijoje leidžiama s „Th e T i m e s of India", 3,15 mln. egzempliorių. „The S u n " tiražas - 2,99 mln. egzempliorių kasdien.

184 Dė l Folkland ų salų (argentinieči ų vadint ų Malvin ų salomis ) šiaurės A d a n t e Britanij a 1982 m. kariavo su Argentina, mat ši nusprendė jėga atsiimti salas iš Jungtinės Karalystės. T u o m e t ė premjerė Thatcher nusprendė karalystės teritorijos neatiduoti ir dėl mažy-

čių salų kariauti. Jų g y n y b a ir suverenumo išlaikymas Britanijai kasmet kainavo milijonus.

Britanija sėkmingai jas atsiėmė. Kare žuvo 649 Argentinos kariai ir 258 britai. Pergalė

sukėlė didžiulį britų pasididžiavimo ir pasitikėjimo savo jėgomis pliūpsnį, o Thatcher ir Konservatorių partijai pelnė triuškinamą pergalę per 1983 m. rinkimus, kuri leido tęsti rinkos reformas ir toliau liberalizuoti ekonomiką.

188

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

Sun" pasipuošė antrašte „Gotcha" („Gatavas!") — ir tai visiems laikams tapo Britanijos bulvarinės spaudos stiliaus simboliu.

Daugelį užsieniečių žurnalistų, aplankančių Anglijos bulvarinių laikraščių redakcijas, pribloškia tai, kad šių labai primityviai auditorijai skirtų

laikraščių redaktoriai ir žurnalistai yra toli gražu ne gerkliniais balsais vograujantys mažaraščiai skustagalviai. Labai profesionaliai atrodan-

čiose redakcijose dirba išsilavinę, brangiais marškiniais ir kaklaraiščiais besipuošiantys publicistai.

„Raudongalvių" pigių laikraščių vyriausiojo redaktoriaus, jo pavaduotojų manieros ir kalba neabejotinai rodo, kad jie baigė brangias mokyklas ir kad studijavo ne futbolininkų biografijas, o senovės Graikijos mitus bei romėnų filosofus. Todėl geriau išmano ne apie pusnuogių

mergužėlių nuotraukas, o apie Renesanso tapytojų paveikslus. Jų darbas - spauda, skirta neišsilavinusioms masėms — neturi nieko bendra su jų pačių išsilavinimu, skoniu ir pomėgiais. Tai dk darbas.

189

Spauda ir žinios: geriau pasaulyje nėra

Nusikaltimas ir

bausmė

ZZ \ odėl j knygoje apie tokią gerą šalį sugalvojau rašyti apie nusikaltėlius irtuo s, kas su jais kovoja? Galbūt todėl, kad perprasti Angliją labai sunku, jei esi menkai susipažinęs su tamsiąja jos puse.

Didžiausias „kultūrinis nesupratimas" lietuvius Anglijoje ištinka, kai jie susiduria su teisėsauga. Susiduria dažniausiai ne todėl, kad būtų nusikaltėliai iš prigimties (nors bulvariniai laikraščiai ir mėgsta linksniuoti temas, kiek šaliai kainuoja imigrantų nusikaltimai, privaloma valstybės apmokama jų gynyba teisme, valstybės samdomi vertėjai ir įtariamųjų

įkalinimas).

Dažniausi lietuvių (taip pat ir lenkų) nusikaltimai šioje šalyje yra tokie, kokių namie dideliais nusikaltimais jie nelaiko arba jaučiasi galį išsisukti policininkui pasiūlę susitaikymo dovanėlę.

Statistikos duomenimis, lietuviai185 į policijos akiratį dažniausiai patenka dėl to, kad vairavo išgėrę, dėl neapdrausto, neapmokestinto arba techniškai netvarkingo automobilio ir dėl vagysčių iš parduotuvių.

Statistika įvairiose vietose skiriasi — pavyzdžiui, Londone, kur daugiau turistų, su lietuvių vardu gerokai dažniau siejamos vagystės iš parduotuvių; kaimo vietovėse, kur nuosavas automobilis - kone vienintelis būdas nukeliauti į darbą, daugiau užfiksuojama prasižengimų, susijusių

su automobiliais.

Lietuviai ne vieninteliai vagia iš parduotuvių ir ne vieninteliai važinėja neapdraustais automobiliais, ne vieninteliai ir mėgėjai neblaivūs sėsti prie vairo, tačiau nenumaldomas, nepaaiškinamas tautiečių užsispyrimas vairuoti girtiems ir problemos mastai glumina Britanijos policiją.

Čia reikėtų pridurti, kad vietos gyventojai jau seniai iš esmės atpratinti vairuoti neblaivūs: žiaurios piniginės baudos yra tik viena iš grėsmių, o su policija nesusitarsi.

185 v a r t o d a m a s žodį „lietuvis", elgiuosi taip, kaip įprasta Anglijoje: turiu galvoje žmogų, turintį Lietuvos pasą, net jei jo pavardė rusiška ar lenkiška.

191

Nusikaltimas ir bausmė

Daugumai gerokai baisiau yra metams ar dvejiems netekti vairuotojo pažymėjimo - ypač to baiminasi dirbantieji statybų, butų apdailos srityse ar tiesiog kur nors toliau už miesto. Viešuoju transportu ne visur ir ne visada privažinėsi, be to, ir brangu; naudotis taksi paslaugomis — dar brangiau, gerai, jei dirbi su draugu, kuris gali pavežti, bet daugeliui netekti vairuotojo pažymėjimo yra blogiau nei netekti vienos galūnės.

Žinoma, pažymėjimą po metų ar dvejų dažniausiai galima atgauti, o koja neatauga.

Neigiamą visuomenės nuomonę suformavo ir agresyvi, daug metų

trukusi socialinė reklama, vaizduojanti po automobilio katastrofų supa-ralyžiuotus žmones. Reklamos šokiravo, kėlė pasipiktinimą, atsirado net protestuojančiųjų prieš — jų nuomone - pernelyg tikroviškai vaizduojamas nelaimes, tačiau kampanijos poveikis buvo didelis ir stiprus.

Tarybų Sąjungoje plakatėliai sakydavo: „Girtas prie vairo - nusikaltėlis", o Britanijoje tai tapo ir visuomenės supratimo dalimi.186

Todėl anglui pakliūti prie vairo išgėrusiam yra tokia didelė ir baisi rizika, kad jis labai retai ryžtasi žaisti šį žaidimą.

Lietuvis dažnai į viską žiūri paprasčiau ir apie padarinius susimąs-to tik tada, kai apie gresiančią bausmę jam papasakoja advokatas. Va tada atvimpa žandikaulis, nuskamba mėgstamiausias ir visais atvejais užsienyje lietuvio vartojamas posakis („nu čia visai nesąąąmonė") ir su pasibaisėjimu suvokiama, kad šalis, kuri atrodė tokia pažįstama, pasirodė

esanti visai nežmoniška ir neteisinga.

Panašių žiežirbų kyla ir tada, kai paaiškėja, kad lietuviui toks nereikšmingas nusikaltimas („koks gi čia nusikaltimas?"), kaip važinėti 186 Socialin ė reklam a Britanijoj e apskritai yra kai p reta efektyvi , ne s be atvango s kartojama ir nesibodi šokiruoti bei kraupinti taip, kad net televizijos standartų priežiūros inspekcija retkarčiais reikalauja kurią nors reklamą atšaukti kaip pernelyg nemalonią ir pribloškiančią. Viena didžiausių, ilgiausiai trukusių ir visiška pergale pasibaigusių socialinės reklamos kampanijų buvo „Suo - visam gyvenimui, ne tik K a l ė d o m s " . Ji visiškai atpratino anglus švenčių proga dovanoti naminius gyvūnėlius, kad paskui nebūtų pagun-dos jais atsikratyti.

192

Nusikaltimas ir bausmė

neapdraustu arba techniškai netvarkingu187 automobiliu arba nesumo-kėti kelių mokesčio, yra laikomas rimtu ir už jį skaudžiai baudžiama.

„Nesąąąmonė", — sako lietuvis, juk jis nieko blogo nepadarė, tiesiog jam pasisekė atsidurti labai netikusioje šalyje.

Tuos tautiečius, kurie nusikalstamoje veikoje nedalyvauja ir su ja susipažįsta tik žiūrėdami žinias, glumina angliška keistenybė, susijusi su bausmėmis: beveik jokia paskelbta bausmė neturi nieko bendra su tuo, ką pasako teisėjas.

Standartinė bausmės atlikimo tvarka reiškia, kad nuteistasis kalėjime atlieka tik pusę bausmės, o paskui paleidžiamas lygtinai ir į kalėjimą gali grįžti tik tokiu atveju, jei būdamas laisvėje vėl padaro naują nusikaltimą arba jei pažeidžia lygtinio paleidimo sąlygas.

Todėl paprastai žmogus, gavęs lyg ir netrumpą šešerių metų laisvės atėmimo bausmę ir metus praleidęs sulaikytas iki teismo, laisvėn išeina po dvejų metų.

Sistema ir taisyklė visuomenei lyg ir aiški, bet, kaip ir atvykėliai lietuviai, anglai apie ją nieko gero nepasako (išskyrus, žinoma, tuos, kas patys apsilanko belangėje).

Atskira tema, be abejo, yra bausmė iki gyvos galvos. Kaip naudingai paaiškina teismų sistemos atstovai, bausmė iki gyvos galvos nereiškia, kad visą likusį gyvenimą reikės praleisti įkalintam188: asmuo tikriausiai bus paleistas lygtinai, tačiau kažkiek laiko (dažnai - dešimtmetį ar daugiau) jam vis dėlto teks pasėdėti už grotų, ir net išėjęs iki gyvenimo pabaigos jis liks nuteistasis ir bus laikomas lygtinai paleistu.

Apskritai vyrauja nuomonė, kad bausmės yra per lengvos, per trum-pos ir nusikaltėlių neperauklėja. Daugelis žmonių sako, kad aukštesniosios instancijos teismų teisėjai, kurie visi anksčiau yra daug dirbę advokatais - vadinasi, gavę puikų ir brangų išsilavinimą - ir besidžiau-giantys didžiuliais atlyginimais, neužjaučia nusikaltimų aukų ir neskiria 187 Neatlikusi u kasmetinė s techninė s apžiūros .

188 Ka i ka s teisingai samprotauja : jei bausm ė iki gyvo s galvo s nereiški a bausmė s iki g y v o s galvos, gal ją būtų geriau ir kaip nors kitaip pavadinti?

193

Nusikaltimas ir bausmė

pakankamai griežtų bausmių, nes nusikalstamumo problemų nepatiria savo kailiu. Nuo nusikaltimų daugiausia ir dažniausiai kenčia neturtingų

miestų neturtinguose rajonuose gyvenantys žmonės, sako kritikai ir priduria, kad apskritai nusikaltimai skaudžiausiai paveikia vargingiausius visuomenės narius.

Gal čia ir yra tiesos. Apie teisėjų išskirtinę padėtį ir kilmę diskutuojama nebe pirmas dešimtmetis: pavyzdžiui, nors privačiose mokyklose mokosi tik 7 proc. turtingiausių šalies gyventojų atžalų, beveik visi aukštesniosios instancijos teismuose dirbantys teisėjai yra baigę būtent privačias vidurines mokyklas - šis rodiklis kone geriausiai nurodo tiesiog instituciškai privilegijuotą teisėjų, kaip klasės, kilmę.

Yra ir kita priežastis, kuri oficialiai neturėtų daryti įtakos bausmių

politikai, bet daro, - perpildyti kalėjimai. Britanijos kalėjimai prikimšti ir bet koks įkalinimo nuosprendžių griežtinimas jų gyventojus dar katastrofiškiau sugrūstų.

Apskritai lietuviams, patekusiems į teismą Britanijoje (ypač esant sudėtingai bylai ar rimtiems kaltinimams), būna sunku suprasti ne tik bausmių sistemą — sunku suprasti ir patį neapibrėžtumą, nebent jie būtų teisės specialistai.

Neapibrėžtumas, ko nors neįrašymas, sprendimo teisės palikimas lietuvius dažnai siutina, nes jie mėgsta, kad viskas būtų garantuota, šimtu procentų nustatyta ir tiksliai žinoma, ką teisėjas gali ir ko negali padaryti („Tai kokį sroką aš čia galiu gauti?" - per vertėją lietuvis klausia savo advokato ir lieka suglumęs, kai anas negali nieko aiškiai atsakyti į

klausimą apie numatomą už grotų praleisti laiką.).

Taip yra todėl, kad lietuviai pratę prie tokios teisės sistemos, kai įstatymus kuria parlamentas, o teismai juos tik įgyvendina. Britanijoje, nors irgi yra parlamentas, teismai ir teisėjai teisės sistemą kuria remdamiesi precedentu (ankstesnėmis bylomis) ir kurdami naują precedentą.

Aiškinant labai supaprastintai, advokatai ir kaltintojai Britanijoje turi išmanyti ne tik įstatymus, bet ir žinoti konkrečių bylų, kaip jie buvo taikomi anksčiau ir kokie sprendimai tada buvo priimti.

194

Nusikaltimas ir bausmė

Tai reiškia ne tik tai, kad teismo nuosprendžiai dažnai yra sudėtingi ir sunkiai suprantami net ir tam, kas gerai moka anglų kalbą; tai reiš-

kia, kad teismas ieško ne paprasto, o dažnai sudėtingiausio atsakymo, kiekvieną kartą bandydamas suprasti, kokio tikslo siekė įstatymą kūrę žmonės ir ar teismo priimamas sprendimas iš dkrųjų atitinka to įstatymo pareikštą tikslą.

Tikslingumas ir prasmingumas yra vienos pagrindinių teisingumo vertybių. Nors Europos Sąjungos direktyvos ir tarptautinės normos daugeliu atvejų supančioja anglų galimybes vykdyti teisingumą grynai pagal savo įpročius, anglui vis tiek yra būdinga klausti, kam naudingas įstatymas ir kas patirs žalos, jei jo nebus laikomasi.

Anglas nėra linkęs manyti, kad įstatymas pats savaime yra gerbtinas, nes jį esą priėmė protingesni žmonės parlamente.

Pirmiausia, anglas nemano, kad parlamente sėdi protingesni už jį

žmonės ar kad tą darbą dirba pusdieviai (parlamentaro atlyginimas ir privilegijos, nors dažnai aptariamos bei apiburnojamos, net ir krūvoj nesudaro pakankamai įspūdingo atlyginimo, verto mažų mažiausiai gabaus asmens; apylinkės gydytojas uždirba daugiau).

Antra, anglas nori suprasti, ko tas įstatymas siekia. Prieš kelerius metus nepaprastą pasipiktinimą sukėlė istorija apie tai, kaip vietos valdžios įstaiga persekiojo ir traukė administracinėn atsakomybėn gatvės prekiautoją, bananus ir kitokius vaisius drįsusį pardavinėti uncijomis ir svarais, o ne kilogramais.189

Niekas neabejojo, kad įstatymas toks ir yra, tačiau, klausė anglai, kam būtų blogiau, jei tas prekiautojas, kuriam svaras artimesnis nei kilogramas, svarą (o ne 454 g) bananų parduotų kokiai nors močiutei, kuriai toks matas suprantamas, o gramai nieko nesako?

189 Britanijoj e tebenaudojam i senieji matai , oficialiai vadinam i imperiniais , laikom i dk laikinomis išimtimis - tai pinta alui ir pienui seikėti, mylia kaip nuotolio matas, mylios vienam galonui automobilio degalų s ą n a u d o m s matuoti. Visų kitų matų, - colių, pėdų

ir jardų (ilgiui matuoti), uncijų ir svarų (svoriui matuoti), skystųjų uncijų, skirtų skys-

čiams, - naudojimas laikomas griežtai neoficialiu ir draudžiamas oficialiosios prekybos bei reklamos srityje. Ž m o n ė s visus senuosius matus tebenaudoja kiekvieną dieną.

195

Nusikaltimas ir bausmė

Anglo požiūriu, toks įstatymas - nereikalingas, teisminis tokio pre-kiautojo persekiojimas ne tik nėra būtinas, bet ir pats savaime ydingas, nes švaisto valstybės pinigus.

Nors įstatymai, reikalaujantys prekybos vietose taikyti metrinę sistemą, tebegalioja, vietos valdžios įstaigos tylomis liovėsi persekiod už jų

pažeidimą. Tai kažkuo panašu į greičio ribojimą greitkeliuose.

Oficialiai maksimalus greitis greitkeliuose — 70 mylių per valandą (112 km/val.), tačiau visi žino, kad bent jau iki 85 mylių per valandą (136 km/val.) tikriausiai niekas gyvenime policijos nebuvo sustabdytas ar nufotografuotas automatinės policijos kameros greitkelyje190 (tačiau mieste, ypač gyvenamuosiuose rajonuose, ir ten, kur rizika didesnė -

pavyzdžiui, prie mokyklų - greičio ribos griežtai kontroliuojamos).

Anglijos policija yra atskiros diskusijos tema. Nepaisant nuolatinio spaudos aimanavimo apie „politinį korektiškumą", apie iniciatyvas, kuriomis stengiamasi pirmiausia suprasti, o jau tik paskui aiškintis ir bausti nusikaltėlius, nepaisant biurokratijos ir laiko, praleidžiamo ne žiūrint tvarkos gatvėje, o kabinete prie popierių, Anglijos policija lieka nuostabiai kitokia nei daugelyje kitų šalių.

Tradiciškai ji nėra ginkluota šaunamaisiais ginklais (išskyrus spe-cialiuosius padalinius ir ilgametės prievartos, sprogdinimų ir teroro išpuolių iškankintus policijos pareigūnus Siaurės Airijoje191). Ar tai pasiteisina, nesutaria patys anglai, tačiau manoma, kad ir nusikaltėliai per konfliktus su policija rečiau linkę naudotis šaunamaisiais ginklais nei tada, kai žino, kad kilus bet kokiam nesusipratimui nugalės tas, kas greičiau spės paspausti gaiduką.

Motinos policininkais čia vaikų negąsdina: jie faktiškai, o ne teoriškai laikomi gyventojų draugais. Nors ir nebegalioja ankstesnis draudimas 190 Si knyg a neragin a nusižengt i įstatymam s ir primena , ka d jų reikia laikytis kiekvienoj e lankomoje šalyje.

191 Daugeliu i atvykusiųj ų dar o įspūd į or o uostuos e demonstratyvia i patruliuojanty s neperšaunamas liemenes dėvintys pareigūnai su grėsmingai atrodančiais „Heckler & K o c h "

pusiau automatiniais karabinais. Tačiau jie yra išimtis, o ne taisyklė.

196

Nusikaltimas ir bausmė

dirbti policininku, jei ūgis nesiekia 5 pėdų ir 10 colių (178 cm), - nes policininkai turi įkvėpti pagarbą vien savo išvaizda, — tiek policijos apranga, tiek solidi išvaizda įspūdį daro.

Ypač todėl, kad šiaip jau aprangos standartai Britanijos gatvėje nėra aukšti, žmogus labiau didžiuojasi ne tuo, kad atrodo įspūdingai ar tvarkingai, o tuo, kad gali sau leisti būti apsileidęs, apskuręs, suglebęs ir pavėpęs. Anglijos policininkas atrodo aukštesnis, stambesnis ir tvirčiau sudėtas už visus aplinkinius.

Atvykėliams iš šalių, kur policininkai yra laikomi žmonių priešais, besislepiančiais krūmuose su radarais, iš turgaus prekiautojų prievar-taujančiais kyšių ir apskritai šią profesiją pasirinkusiais ne iš gero gyvenimo, o todėl, kad niekam kitam nėra tinkami, Anglijos policija daro neišdildomą įspūdį.

Ji, kaip ir karinės pajėgos, menkai centralizuota: policininkai priklauso teritorinėms policijos pajėgoms, kurių vadovybė pati tvarko savo biudžetą, pati nustato prioritetus ir pati sprendžia, kaip pažymėti policijos automobilius ir kokios markės jie bus (būtent todėl įvairiuo-se miestuose policijos automobiliai yra ne tik skirtingų spalvų, bet ir skirtingų gamintojų).

Kiekvienas policijos pareigūnas sprendimus priima vadovaudama-sis savo galva ir yra asmeniškai atsakingas už kiekvieną areštą (įsakyti areštuoti žmogų policininkui gali tik teisėjas, o ne aukštesnio rango policijos pareigūnas - jei policininkas areštuoja, jis tokį sprendimą priima ir privalo pateisinti pats), taip pat jis niekada nepamiršta tarnaująs bendruomenei, o ne vidaus reikalų ministrui. Ir tai yra vienas nuostabiausių šalies aspektų, netikėtai - bet užtikrintai - savyje įkūnijęs geriausius anglų nacionalinius bruožus.

197

Nusikaltimas ir bausmė

Škotija - tikrai ne

Anglija

f k

y \ors knyga apie Angliją, bet jaučiu vis tiek nors truputėlį, nors kelis puslapius, turįs parašyti apie Škotiją.

Abi šalys labai skirtingos (ne tik dėl skirtingų tos pačios vertės banknotų ir tikrai ne vien dėl anglų kalbos akcento), bet be Škotijos ir škotų šiandien anglai savęs negalėtų įsivaizduoti.

Tokios dviejų tautų simbiozės192 lengvai net su niekuo nepalyginsi.

Lyg ir norėjau sakyti - pavyzdžiui, kaip lietuviai ir lenkai, bet tai ne-būtų teisinga: škotai ir anglai kalba ta pačia kalba, bet jų mentalitetas ir ideologija labai skirtingi. Lietuviai ir lenkai kalba labai skirtingomis kalbomis, bet, atrodo, labai panašūs savo mąstysena ir elgsena.

Anglai iš esmės yra euroskeptikai, labai įtariai žiūrintys ne tik ir ne tiek į Europos Sąjungą, bet ir į pačią europietiškos vienybės idėją. Škotai yra dideli Europos entuziastai: jei Škotija būtų galėjusi rinktis pati, ji jau seniai turbūt būtų įsivedusi eurą.

Škotai laikomi (ir tikriausiai yra - nes stereotipai dažniausiai mus siutina būtent todėl, kad yra teisingi) bendruomeniškesniais žmonėmis, visiškai ne tokiais kaip anglai, kurie yra, kaip jau aptarėme, santūrūs individualistai.

Škotijai būdingi tokie dalykai, kokių Anglijoje (bent jau pietinėje jos dalyje) net neįsivaizduosi: kaimynas gali tiesiog taip ateiti pasišnekėti į

namus, pabendrauti, o ne tik paspausti rankos - kartą per dešimt metų, kai išsikrausiančio kaimyno mantos išvežti atvyksta sunkvežimis.

Škotams - bent jau taip manoma - artimesnis socializmas ir idėjos apie lygybę ir lygiavą, kurias jie garsiai propaguoja, tačiau vargu ar entuziastingai įgyvendina, nes Škotijos bankininkai ir finansininkai 192 Simbioz e vadinama s skirtingo s augmenijo s sugyvenimas : pavyzdžiui , baravyka i a r raudonviršiai gali augti tik ten, kur yra tam tikrų medžių, su kurių šaknimis po samanų

apklotu tie grybai susijungę.

199

Škotija - tikrai ne Anglija

nuo seno visoje Britanijoje garsė-

jo šaltu požiūriu į pinigus ir itin

negailestinga pažiūra į tuos, kas

tuos pinigus uždirba.193

Anglai nemėgsta kalbėti apie

pinigus ir visaip stengiasi vengti

šias temas įvardyti, lyg tai būtų

nemalonūs dalykai, kurie išauklė-

tų žmonių draugėje garsiai nėra

aptariami.

Skotai, atvirkščiai, garsėja tuo,

kad labai aiškiai, tiesiai ir be užuolan-

kų sugeba pasakyti: „pinigų nėra",

„pinigų neužteks" ir „jūsų paslaugų

mums daugiau nebereikia".

Kai Britanijoje savo reformas

ŠKOTIŠKAS AKCENTAS RINKODAROS vykdė premjerė Thatcher, kuri SPECIALISTŲ LAIKOMAS TINKAMIAUSIU

privatizavo daugybę valstybinių

REKLAMOMS (GARSINTI IR DAR TAIS

įmonių ir ryžtingai apribojo prof-

ATVEJAIS, KAI ŽMONĖMS REIKIA ĮKVĖPTI

sąjungų siautėjimą, kai šalis buvo

RAMAUS PASITIKĖJIMO. paralyžiuota streikų ir ekonominės krizės, darbuotojams įsiminė nauji vadybininkai škotai: patys ne-

gailestingiausi, teisybę rėžiantys į

akis, nesvarbu, kad su švelniu ir

anglams kartais juokingu škotišku

akcentu.

193 Adamas Smithas (1723-1790), ekono-

mistas ir mąstytojas, padėjęs rinkos ekono-

mikos teorijos pagrindus, irgi buvo škotas:

be Thatcher, mažai yra žmonių, kurių taip

nemėgtų kairieji ir socialistai.

200

Škotija - tikrai ne Anglija

Šis akcentas rinkodaros specialistų laikomas tinkamiausiu reklamoms įgarsinti ir dar tais atvejais, kai žmonėms reikia įkvėpti ramaus pasitikėjimo. Taigi škotų akcentas (kaip ir šiaurės Jorkšyro anglų) dažnai ir skamba reklamose - bendrovės vengia šaltos ir traškios vadinamosios karalienės kalbos, kuri daugumai pirkėjų atrodo pernelyg nutolusi nuo jų gyvenimo. Pigioms prekėms, statybinių medžiagų parduotuvėms ir nebrangiems automobiliams reklamuoti dažnai griebiamasi prasčiokiško

„Esekso statybininko" gerklinio akcento.

Daugelis bendrovių, kuriose dirbo nemažai telefonu su klientais kalbančių tarnautojų (pavyzdžiui, bankai ir draudimo bendrovės), savo telefonų centrus buvo įjunkę atidarinėti Škotijoje ir tolimoje Anglijos šiaurėje: klientus tai nuteikdavo raminamai. Tokios subtilybės buvo už-

mirštos, kai iniciatyvą perėmė sąnaudų analitikai: jie sugalvojo, kad nors klientų ir nenuraminsi, bet krūvas pinigų tikrai sutaupysi, jei telefonų

centrus perkelsi į Indiją, kur daugybė išsilavinusių žmonių, o angliškai jie kalba puikiai ir dirba už skatikus.194

Ne tik daugelis Britanijos bankų ir draudimo bendrovių yra škotų

kilmės arba susijusios su Škotija: škotai, kurių Britanijoje bene dvylika kartų mažiau nei anglų, dažniausiai sudaro kone pusę kiekvieno šalies ministrų kabineto, panaši jų proporcija ir daugelio bendrovių aukščiausiose valdybose. Ne išimtis ir televizija: vedėjų, kalbančių su škotišku akcentu, tiek, kad niekada nepagalvotum, jog škotai sudaro tik mažą Britanijos gyventojų dalį. Aiškinama, esą taip yra todėl, kad škotai, pratę būti „jaunesniojo brolio" vietoje, nuo vaikystės išsiugdo būtent tuos bruožus, kurie leidžia gerai kovoti ir lipti karjeros laiptais: kietumą, 194 Telefon ų centr ų perkėlima s į Indij ą daugeliu i Anglijo s bendrovi ų baigės i liūdnai: tūkstančiai klientų niršo, negalėdami susišnekėti su indais tarnautojais, kurie ne tik kalbėjo su labai stipriu akcentu, bet ir b u v o kaltinami automatiniu, mediniu pokalbio tonu, dažnai standartinius atsakymus skaitydavo iš popieriaus, nesuprasdavo juokų ir negalė-

davo atsakyti nė į vieną sudėtingesnį klausimą. D a b a r d r a u d i m o bendrovės ir bankai reklamose esamus ir būsimus klientus ramina: „Visi m ū s ų telefonų centrai - tik Jungtinėje Karalystėje."

201

Škotija - tikrai ne Anglija

bet kartu ir paprastumą bei mandagumą. Dažnai ten, kur anglas daro aptakias užuominas, škotas kalba paprastai ir kone naiviai (aristokrato akiai - beveik vaikiškai, valstietiškai), ir tas iš pažiūros naivumas bei būdo gerumas uždangsto ir paslepia šaltą protą bei griežtą, negailestingą išskaičiavimą.

Televizijos laidų vedėjų šiltas škotiškas akcentas, švelniai glostantis ir kartais anglams tiesiog juokingas, pašnekovą atpalaiduoja, atriša jam liežuvį ir ištrina priešiškumą, net jei klausimai tokie pat agresyvūs kaip ir kolegos žurnalisto anglo.

Būtent Škotijoje XII amžiuje atsirado keistas žaidimas - golfas, jis per JAV vėliau išplito po visą pasaulį (Britanijos kolonistai jį propaga-vo menkai, labiau visur vežiojo kriketą ir šis mirtinai prigijo Indijoje, Pakistane bei Australijoje, kur yra mėgstamas daug labiau nei krepšinis Lietuvoje).

Nors golfo patrauklumą sunku paaiškinti, tai yra vienas labiausiai įtraukiančių, labiausiai uždegančių žaidimų.

Ir labai brangus: vien jau ką reiškia didžiulė ir puikiai prižiūrėta teritorija — pievos, daubos, smėlio duobės, tvenkinukai, miškeliai (tokiose šalyse, kur žemės dar mažiau nei Britanijoje - pavyzdžiui, Japonijoje —

golfas turėtų tapti ne šiaip turtingųjų užsiėmimu, o neįdkėdna prabanga, bet vis tiek yra labai populiarus).

Golfą galima žaisd ir viešuosiuose aikštynuose, kur tereikia susimokėti nedidelį mokestį, tačiau visame pasaulyje susiklosčiusi nuomonė, kad tai - stambių verslininkų, įmonių savininkų, „pramonės kapitonų"

žaidimas. Įprasta manyti, kad būtent žaisdami golfą su cigarais dantyse verslininkai neskubėdami susitaria, kaip pasidalyti pasaulį, apgaudinėti klientus ir dar labiau padidinti pelnus.

Golfas nepasižymi intensyviu veiksmu: žmonės lenktomis lazdomis paeiliui daužo mažiukus kamuoliukus ir paskui juos vaikšto, keliauja vis arčiau duobutės, pažymėtos vėliavėle. Kai įridena kamuoliuką į vieną duobutę, eina prie kitos. Laimi tas, kas kamuoliuką įridena į visas iš 202

Škotija - tikrai ne Anglija

eilės duobutes, kuo mažiau kartų

trenkęs per jį lazda195.

Duobučių golfo aikštyne pa-

prastai yra 9 arba 18, ir geriausi

pasaulio viešbučiai rungtyniauja

tarpusavyje: kas lankytojams turės

ir galės pasiūlyti garsesnio krašto-

vaizdžio dizainerio sukurtą aikšty-

ną, kuriame gamtos sukurti sun-

kumai (miškelis ar dauba) supinti

su dirbtiniais, tai yra iškastais ar

supiltais, kur atsiveria gražūs vaiz-

dai ir peizažai. Daugelis žmonių,

važiuojančių atostogų, viešbutį

renkasi pagal tai, kokias galimybes (PRASTA MANYTI, KAD BŪTENT ŽAISDAMI žaisti golfą jis gali pasiūlyti.

GOLFĄ SU CIGARAIS DANTYSE VERSLININKAI

NESKUBĖDAMI SUSITARIA, KAIP PASIDALYTI

Golfo lazdos - skirtingo svorio ir for-

PASAULĮ, APGAUDINĖTI KLIENTUS IR DAR

mos, nelygu, kokiu atstumu mušamas ka-

LABIAU PADIDINTI PELNUS.

muoliukas; sunkiausios skirtos tolimiems

atstumams, kai golfo žaidėjas žiebia užsi-

mojęs. Lengviausios tinka, kai kamuoliuką

reikia preciziškai paridenti iki duobutės

vos kelis metrus ar kelias pėdas. Kom-

plektą sudaro nuo 12 ir daugiau lazdų;

brangiausi lazdų komplektai, skirti profe-

sionalams arba turtingiems mėgėjams, gali

kainuoti tūkstančius svarų sterlingų. Kaip

ir slidinėjimo kurortuose, kur pasipūtusį

mėgėją pažinsi iš brangiausios įrangos, ir

golfo aikštynuose priimta šypsotis matant

žmones, paskui save vežimėliuose tampan-

čius įmantriausių lazdų komplektus, paga-

mintus iš brangių metalų lydinių. Visi žino,

kad neturint įgūdžių gera lazda nepadės.

203

Škotija - tikrai ne Anglija

Seniausias pasaulio golfo aikštynas yra netoli Edinburgo, vadinasi jis keistai ir senamadiškai: Šv. Andriaus karališkasis ir senovinis golfo klubas. Viso pasaulio golfo žaidėjams jis yra kone šventa vieta, kaip visiems katalikams - Vatikanas ir Sv. Petro bazilika.

Škotiją mūsų sąmonėje apibrėžia daugybė dalykų, ir daugelis jų - arba beveik visi - teigiami. Pietų Anglija susigrūdusi, o Škotijoje driekiasi er-dvės ir palyginti tušti keliai (nors, be abejo, didieji miestai - Edinburgas ir Glazgas - neišvengė visiems Britanijos miestams būdingos grūsties, automobilių spūsčių ir blogos reputacijos rajonų196).

Galvodami apie škotus ir Škotiją, lietuviai dažniausiai galvoje turi kal-nus, kalniečius riterius ir bebaimius kovotojus, pilis ir vyrus su languotais sijonais bei dūdmaišiais. Viso to šioje šalyje tikrai yra arba buvo praeityje (galbūt išskyrus vyrus su sijonais, kurie be reikalo sijonuoti gatvėmis nelaksto, tai greičiau - iškilmingas apdaras, skirtas didelei šventei).

Kai aš galvoju apie Škotiją, man prieš akis iškyla pakalnių pievose plytintys begaliniai violetiniai viržių laukai.

Ir dar iš Škotijos yra kilęs viskis.

Pastabas apie viskį specialiai pataupiau skyriui apie Škotiją, nedėjau jų ten, kur rašiau apie gėrimus, nes ši pasaulyje žinomiausia Škotijos eksporto prekė yra ir šalies ekonomikos ramstis, ir neabejotina šalies šlovės pasaulyje vėliava.

Škotiško viskio į pasaulį išvežama pasakiškai daug: jo eksporto vertė

viršija 3 milijardus svarą sterlingų per metus, arba beveik po tūkstantį svarų

kiekvienam Škotijos gyventojui.

Viskis - tai grūdų degtinė, brandinta, kad įgautų ąžuolo skonį. Di-džioji dalis pasaulyje parduodamo škotiško viskio - spirito iš miežių

salyklo ir iš įvairių grūdų mišinys, tačiau didžiausią šlovę Škotijai teikia 196 Stratklaid o policija, kuriai, be kitų teritorijų Škotijo s pietryčiuose , priklaus o ir Glazg o miestas, garsėjantis dideliu nedarbu ir nusikalstamumu, laikoma kiečiausia iš visų policijos pajėgų šalyje, galinti suvaldyti patį velnią.

204

Škotija - tikrai ne Anglija

viskio grietinėlė, visų pasaulio viskių elitas, vieno salyklo viskis, kuris gaminamas tik iš tyro škotiško vandens ir iš miežių salyklo197.

Vieno salyklo viskis - net ir paprasčiausias, brandintas tik dešimtį

metų (jaunesnio šios kategorijos viskio pasitaiko palyginti retai) - yra brangus, jo butelis du ar tris kartus brangesnis už tokios pačios talpos butelį paprasto maišyto viskio. Senesnio - dvylikos, penkiolikos, dvidešimties metų senumo - viskio kaina yra pasakiška.

Šis gėrimas ne kiekvienam, ypač tas iš šiaurinės Škodjos salų, kur senoviniu papročiu miežių grūdai šildomi deginamomis durpėmis. Grūdai prisigeria dūmų kvapo, nuo kurio gėrimas kvepia - arba, kaip sakytų

kiti, trenkia - jodu, jūržolėmis, derva ir sūriu jūros vandeniu.

Nepasiruošęs ragautojas dažnai nusipurto: tai ne tas švelnusis, kone į brendį panašus maišytas viskis, kuriame juntami gėlių, medaus, šoko-lado kvapai ir skoniai. Dūmais kvepiands viskis - tikrų vyrų ir velnių

gėrimas, pragaro eliksyras.

Kūrenimas durpėmis - tradicija, atsiradusi iš vargo, o ne iš gero gyvenimo. Jau nuo XV amžiaus Škotijoje viskio gamyba buvo apdedama didžiuliais mokesčiais, ir iki pat X I X amžiaus pradžios, kai pagaliau įstatymai buvo pakeisti ir viskį buvo galima varyti legaliai komerciniais tikslais, didžioji dalis šalies viskio buvo gaminama nelegaliai.

Tam geriausiai tiko atšiaurios tolimos salos, tokie užkampiai, kur žmonių mažai, o apie atvykstančius mokesčių inspektorius galima sužinoti iš anksto. Žinoma, atokiose vietovėse buvo sunkiau rasti tradicinio kuro - malkų, ir durpės, kurių turtinga Škotijos šiaurė, buvo puikus sprendimas.

Didelė dalis viskio ligi šiol brandinama ne naujose, o antrą kartą naudojamose ąžuolo statinėse, kuriose anksčiau buvo brandinamas amerikietiškas kukurūzų ar grūdų viskis arba saldus vynas iš Ispanijos - cheresas. _ _ _

197 Salyklu i gamint i skirti miežia i daiginami , ka d j ų krakmolas , kuri o negalim a fermen -

tuoti mielėmis, virstų cukrumi.

205

Škotija - tikrai ne Anglija

Tai irgi ne iš gero gyvenimo. JAV statinių gamintojai nuo seno buvo išsireikalavę įstatymą, draudžiantį alkoholinius gėrimus brandinti jau naudotoje statinėje - kad būtų didesnė šių prekių ir jų meistrų darbo paklausa. Vieną kartą panaudotos statinės Amerikoje tapdavo neberei-kalingos (juk nepilsi į jas pieno), ir joms atsirado pirkėjų iš kitos Atlanto pusės - tai apsukrūs škotai, kurių šalyje tokio įstatymo ir apribojimo nebuvo (o jei ir būtų buvęs - argi krūminukės varytojas jo paiso?).

Viskis, brandintas statinėse, kuriose jau brendo kiti alkoholiniai gėrimai, įgauna įvairiapusiškesnį skonį ir aromatą, kurį labai vertina pirkėjai ir už butelį lengvai moka dešimtis ir kartais šimtus svarų sterlingų.

Vieną kartą oro uoste esančioje viskio parduotuvėje kalbėjau su, atrodo, nuobodžiaujančiu pardavėju. Bakstelėjęs pirštu į butelius, už-

rakintus po stiklu, kurių kaina viršijo šimtą svarų (keturis šimtus litų), paklausiau, ar pavyksta tokių parduoti.

Pardavėjas papasakojo, kad to, itin brangaus, viskio jis parduoda bent po dešimt butelių per dieną. Jį mėgsta turtingi rusai, arabai ir ypač japonai.

Tarp visų turistų, kurie atvyksta į Škotiją, japonai užima ypatingą vietą. Japoniškam estetikos supratimui itin patraukli visa mitologija, supanti šias atokias vietas, ypač niūrios, apsamanojusios viskio daryk-los ant uolų, kur tik sūri jūra, šlapi akmenys, žemi šiaurės medeliai ir nekalbūs žmonės, vikingų palikuonys. Japonai supranta ir gerbia seno, apsamanojusio, „pavargusio" daikto, medžio ar akmens grožį, ir Škotijoje to apstu.

Neatsitiktinai būtent Japonijoje gaminamas vieno salyklo viskis, panašiausias ir, daugelio specialistų nuomone, kokybe nenusileidžiantis geriausiam škotiškam viskiui. Dėmesys kiekvienai smulkmenai ir už-

sispyrimas padėjo japonams savo salose rasti puikaus kalnų vandens, itin kruopščiai laikytis technologinių reikalavimų ir sukurti viskį, kuris nors ir nėra toks pat žinomas pasaulyje, bet pagamintas su tokia pat meile ir dėmesiu.

206

Škotija - tikrai ne Anglija

^»•«i »'įsiiuiit

Bo vvmore

1995

DŪMAIS KVEPIANTIS VISKIS -

TIKRŲ VYRŲ IR VELNIŲ GĖRIMAS,

PRAGARO ELIKSYRAS. DURPĖMIS

PRADĖTA KŪRENTI IŠ VARGO, O NE

IŠ GERO GYVENIMO.

207

Škotija - tikrai ne Anglija

Kas lietuvį erzina

Anglijoje

r>

oCiet(ūvitii daug kas Anglijoje nepadnka, ir ne vien todėl, kad jis ne viską stiprinta ir ne viską pasirengęs priimti.

Ankšti namai nedžiugina nieko, o atskiri čiaupai (vienas šaltas, kitas karštas) - anachronizmas, kurį galima pateisind tik tuo, kad jei jie kadaise buvo labai gerai sumontuoti ir ligi šiol veikia, keisti jų neapsimoka.

Britanijos nacionalinė sveikatos apsaugos sistema yra pernelyg ne-vienoda ir nepatikima, kad ja kas nors džiaugtųsi arba kad ja žavėtųsi užsieniečiai, nors reikia pabrėžti, kad dažnai lietuviai, ypač atvykę iš provincijos, apie anglų sveikatos apsaugą kalba taip, lyg patys namie būtų gydomi privačioje Šveicarijos klinikoje tarp marmuro sienų, o ne varganoje ambulatorijoje, kur reikia atsinešd savo vaistų ir kur geriausias gydymo būdas - tai pasiprašyti siuntimo į Vilnių.198

Jau anksčiau minėjau: Anglija dešimdms tūkstančių lietuvių antraisiais namais tapo kone atsitiktinai. Vidutinis lietuvis nebūtų jos savanoriškai pasirinkęs, jei priešais jį šalys būtų išdėliotos kaip saldainiai skirtingų

spalvų popierėliais.

Vokietija, pavyzdžiui, mums artimesnė savo maisto tradicija (dešrelės, rauginti kopūstai ir bulvės mums arčiau širdies ir gomurio nei sumuš-

tiniai su agurkais, šiltas alus ar garuose virtos daržovės), meile tvarkai bei pareigai ir pernelyg rimtu požiūriu į gyvenimą. Apie pastarajį liudija du trečdaliai visų spaudos komentarų: mėgstamiausi žodžiai - „liūdna",

„graudu" ir „tenka pripažinti".

Švedija ar Norvegija mums mielesnės, nes tebeturi kaimiškąjį pradą ir tebejaučia pagarbą šlapiai žolei, žiogų svirpimui vakarais, saulėlydžiui ir girgždančiai šulinio svirčiai. Jiems, kaip ir vidutiniam lietuviui, namelis 198 N e b a n d a u pašiep d Lietuvo s kaim o vietovi ų medicino s i r medikų , es u tikras , ten dirb a daug atsidavusių gydytojų, tačiau dėl ekonominių aplinkybių daugelis jaunų specialistų

m a ž u o s e kaimuose ir miesteliuose ilgai neužsibūna.

209

Kas lietuvį erzina Anglijoje

prie ežero (ar prie fiordo kaip norvegui) ir pirtelė reiškia daugiau nei miesto šurmulys.

O dar lietuviai labai panašūs į gruzinus - kaip ir gruzinai, jie labai sunkiai prigyja užsienyje. Tiksliau, gruzinai beveik visai neprigyja, o lietuviams priprasti užtrunka labai labai ilgai. Anglai visai kitokie - jie keliautojai, jie jaučia kelionių troškulį.

Su anglais mums, lietuviams, sunku sutarti dar ir dėl to, kad jie, kadaise didžiausios pasaulyje imperijos šeimininkai, neturi laiko mažoms tautoms. Esam linkę manyti, kad mūsų istorija, mūsų Baltijos kelias199, mūsų Kryžių kalnas ir kalbos panašumas į šventąją Indijos kalbą sanskri-tą, pagaliau mūsų krepšinis pasaulyje yra žinomi, gerbiami ir pakankamai reikšmingi, kad būtume jei ne garsūs, tai bent jau žinomi ir laikomi atskira, skirtinga nuo kitų tauta, kad žmonijos protuose užimtume nors ir nedidelę, bet atskirą vietelę.

Bet taip nėra. Mūsų gyvenimas, mūsų rūpesčiai ir džiaugsmai daž-

niausiai yra žinomi ir įdomūs tik mums patiems. Atgimimas, Sąjūdis, Dainuojanti revoliucija, Landsbergis, Parlamento gynimas nuo sovietų

kariuomenės - visa tai jau istorijos puslapiai. Maža to, daugumai pasaulio žmonių tai - visiškai neskaityti arba vos paskubomis perversti istorijos puslapiai.

Net tos kelios dienos, kai Lietuvos vardas 1990 ir 1991 metais mirgėjo pasaulio spaudos pirmuosiuose puslapiuose, gal net buvo spalvotų

naujienų žurnalų savaitės tema - tos dienos buvo tik blyksniai.

Po to buvo daugiau nei 9 šimtai savaičių temų ir daugiau nei 6 tūkstan-

čiai pirmųjų laikraščio puslapių. Įvyko ne viena stichinė nelaimė, žemės drebėjimas, padaryta atradimų, ištiko mirtys, griuvo ekonomikos, kilo karai, padaryta nusikaltimų žmoniškumui, rengti rinkimai, inauguracijos, demonstracijos ir net susikūrė naujų valstybių — taigi eilinio skaitytojo galvoje mūsų šalis ir mūsų istorija ne tik ištrinta, bet ir šimtą kartų

199 Ž m o n i ų grandinė , kurio s ilgis sudar ė apie 65 0 km , nu o Talin o pe r Ryg ą iki Vilniaus , buvo sudaryta 1989 m. rugpjūčio 23 d., minint Baldjos šalių okupaciją nulėmusių sutarčių

tarp Tarybų Sąjungos ir Vokietijos pasirašymo datą; ilgiausia tokia grandinė pasaulyje.

210

Kas lietuvį erzina Anglijoje

užklota kitomis žiniomis, kitais

netikėtais įvykiais.

Savo tikrą mastelį reikia suprasti

ne todėl, kad imtum manyti esąs

maža skruzdėlė, niekam nereikalin-

gas ir kad nuo tavęs nepriklauso nie-

kas gyvenime. Toks mąstymas (aš

mažas žmogutis, turiu žinoti savo

vietą) žlugdo bet kokį norą siekti,

yra bet kokios ambicijos priešas.

Ne. Savo mastelį reikia suvokti no-

rint suprasti, ko reikia, kad ko nors

pasiektum ir kad būtum išgirstas.

Jei nori dainuoti didelei miniai ir

guodiesi, kad mikrofono nereikia,

nes „turėtų ir taip išgirsti", iš to

guodimosi, jei balsas per silpnas, ANGLIJOJE BUS LENGVIAU, JEI bus maža naudos. Daug geriau, kai ĮSISĄMONINSIM, KAD MŪSŲ GYVENIMAS, žinai tikrąsias galimybes ir kai susiMŪSŲ RŪPESČIAI IR DŽIAUGSMAI DAŽNIAUSIAI

randi, kaip tą balsą pastiprinti.

YRA ĮDOMŪS TIK MUMS PATIEMS.

Paimkite bet kokį nacionalinį

anglišką laikraštį. Dešimtys, o jei

šeštadienis ar sekmadienis - šimtai

puslapių, skaičiuojant ir priedus.

Apie sodininkystę, apie automo-

bilius, apie pinigus, apie keliones,

apie sveikatą, knygas ir, žinoma,

apie naujienas - ir vos keli pusla-

piai tarptautinių naujienų. Ne tik

mes, lietuviai, bet ir bet koks už-

sienis yra to informacijos srauto

užkampyje.

211

Kas lietuvį erzina Anglijoje

Kad tai suprastum, turi ilgesnį laiką pabūti už savo šalies ribų. Pasaulis gyvena savo gyvenimą ir beveik visą dėmesį skiria savo šaliai bei savo problemoms. Užsieniui tenka tik truputėlis dėmesio, ir dažniausiai tik tam užsieniui, kuris kuo nors susijęs su pačia šalimi (Anglijai toks užsienis — buvusios kolonijos, tokios kaip Indija, arba šalys, kur gyvena arba dažnai lankosi jų bendrapiliečiai - JAV, gal dar Ispanija).

Yra šalių, kurios šiaip labai galingos (arba grėsmingos) arba labai įtakingos — pavyzdžiui, Rusija ar Japonija. Tokiomis šalimis Anglijoje mažai kas nuosekliai domisi, tačiau jos pakankamai didelės, kad būtų

prisimenamos.

Ir galiausiai yra šalių, kurios per mažos, kad pretenduotų į vietą pasaulio sąmonėje. Jas reikia su kuo nors susieti, prie ko nors prikabinti, kad prisimintum, kas jos tokios ir kur jos yra.

Lietuva - viena tokių šalių. Rinkimai Lietuvoje - ne naujiena, net ir Jos Didenybės kelionė į Lietuvą pačioje Britanijoje buvo beveik nepastebėta.200 Pašnekovai, apie tai manęs klausdavę Lietuvoje, tiesiog negalėdavo patikėd, kad įvykis, laikraščius ir žinių laidas užpildęs mūsų

šalyje, toks nereikšmingas pačioje Britanijoje.

Kai kas tuomet mane net kaltino piktybiniu bandymu kuo blogiau atsiliepti apie Lietuvą.

Anglija daugumai mūsų, kaip ir beveik kiekviena kita pasaulio šalis, stringa todėl, kad čia vidutinis žmogus mus laiko tik rusų atmaina, o Lietuvą - šiek tiek kitokia Rusija, tokiu lyg ir egzotiniu nacionaliniu pakraščiu. Panašiai kaip mes dzūkus ar suvalkiečius laikome truputį

savotiškais, bet vis tiek - tai pačiais lietuviais.

Nuo šito nepabėgsi, ir pikdntis beprasmiška, nes tokia nuostata nėra piktybinė, ji kyla ne iš tingumo ir ne iš bukumo.

Anglas, taip manydamas ir taip sakydamas, nesiekia įžeisti ir nemano rodąs kultūrinį neišprusimą. Jam Lietuva yra nežinoma žemė, ir bet koks Lietuvos ypatingumas yra egzotinis ir mažai žinomas faktas.

200 Elžbiet a II Lietuvoj e lankės i 200 6 m. spalį ir jos vizita s šalyje sukėl ė nepaprast ą susidomėjimą.

212

Kas lietuvį erzina Anglijoje

Kai anglas kalbėdamas susieja Lietuvą su Rusija, jis nepataikauja Rusijos imperinėms ambicijoms ir tikrai nesistengia sumenkinti Lietuvos, o tik bando susieti aptariamą kraštą su tuo, apie ką yra bent šiek tiek girdėjęs.

Be to, dažno anglo supratimu, sąsaja su Rusija yra daug prestižiškesnė, garbingesnė ir net kai kada kupina didesnio mistinio žavesio nei kažin koks nepriklausomas žemės lopinėlio statusas. Gabaliukas žemės, įspraustas tarp Lenkijos, dar kažkokios Rusijos atplaišos (Kaliningra-do srities), dar truputį kitokios Rusijos (Baltarusijos) ir kitos panašios nepriklausomos šalies panašiu pavadinimu (Latvijos), daugeliui yra dk kraštas, iš kur uždarbiauti atvyksta žmonės, mėgstantys vairuoti neapdraustus automobilius.

Galime sakyti, kad tai neteisinga ar nerimta, bet psichologiškai retai kas Anglijoje Lietuvos vardą sieja su krepšiniu ar teatru (krepšinis yra amerikietiškas sportas, Anglijoje neprigijęs ir nepopuliarus, o teatro mėgėjų, šį meną išmanančių tiek, kad žinotų užsienio režisierių vardus, yra maža saujelė), mes - darbininkų kraštas.

Pasakojimai apie tai, kad lietuvio vardas susijęs vien su nusikaltėliais, girtais vairuotojais, vagimis, žagintojais ir sąvadautojais, yra smarkiai perdėti, bet manyti, kad Lietuvos vardas reiškia kažin kokį prestižą, yra mažų mažiausiai naivu.

O štai Rusija masinėje anglų sąmonėje susijusi su turtais, nafta, deimantais ir kailiais. Carų praeitis, bekraštė imperija - daug patikimesnis atminties žymeklis nei nublankęs Baltijos gintarėlis kažkur prie šaltos jūros.

Net jei akis nelinkusi analizuoti, paprastas pilietis tegul palygina žmones, Londone išlipusius iš lėktuvo. Iš Maskvos atskrenda „Aero-flot" arba „British Airways" - minioje verslininkai, atvykę leisti pinigų, mokslininkai, skubantys į konferencijas, ir kailiniuotos išsipusčiusios banditų bei politikų draugės ar žmonos su tviskančiomis brangiomis rankinėmis.

213

Kas lietuvį erzina Anglijoje

Atskrenda lėktuvas iš Kauno201: pilki paniurę veidai, pigūs megzti-niai po odinėmis striukėmis, numinti batai, tamsūs pigaus dermatino202

krepšiai su manta.

Tegul ir ne visi tuomet buvo tokie, tegul buvo ir išimčių, bet vaizdas būdavo toks, ir visuomenės supratimas toks pasiliko (šiais laikais lietuviai išmoko atrodyti daug geriau, nors odinės striukės vis dar artimos jų širdžiai). Galvodami apie lietuvius, anglai prisimena mažai girdėtą

„kažkur prie Rusijos" esančią tautą, kurios daugybė atstovų atvažiuoja uždarbiauti.

O pavadinimas „rusai" anglams asocijuojasi su auksiniais cerkvių

„svogūnais", kailiais ir Didžiuoju bei Kirovo teatrais203, su aukso, dujų ir naftos magnatais, Anglijoje perkančiais futbolo klubus, ir jų žmonomis ar draugėmis, pinigus leidžiančiomis kaip vandenį. Cirką su lokiais, ikrus sidabro induose ir imperinę prabangą jie prisimena iš filmų apie Maskvos kremlių, Sankt Peterburgo Ermitažą ir vasaros rūmus su fontanais.

Tegul tas paveikslas yra mišinys, suplaktas iš paradinio tarybinių laikų

pristatymo ir to, ką apie šiuolaikinius „naujuosius rusus" pasakoja blizgieji žurnalai, tegul ten daug kino štampų, tačiau toks įvaizdis gajus.

Todėl sielodamasis dėl to, kad anglas jį laiko rusu, dažnas lietuvis nesupranta, jog iš tikrųjų dažno kalbėtojo sąmonėje tai - komplimentas.

Lietuviui (o ir bet kuriam žmogui iš Rytų Europos) dažnai sunku priprasti prie angliško individualizmo ir prie labai asmeniško kalbėjimo, prie dažnai vartojamo „aš", net kalbant apie tarnybines pareigas arba savo organizaciją. Kai atvykau į Angliją, buvo keista ir neįprasta girdėti skyriaus viršininką svečiams pasakojant apie savo padalinį ir sakant: „Aš 201 Ka i buv o pradėt a rašy d š i knyga , tiesiogini o susisiekim o or u tar p Vilniau s i r L o n d o n o nebuvo, tačiau skraidė lėktuvai tarp K a u n o ir kelių Britanijos miestų.

202 D e r m a u n a s - pigu s plastikini s odo s pakaitalas. Dažna i netaisyklinga i vadinama s

„dermantinu".

203 Žymusi s Sank t Peterbug o opero s i r balet o teatras, nu o 1992-ųj ų vadinama s Marijo s teatru, anglams ligi šiol žinomas senuoju, Kirovo, vardu.

214

Kas lietuvį erzina Anglijoje

moku atlyginimus dvidešimčiai žmonių." Tu moki ar tavo organizacija moka, galvojau aš tuomet.

Taip pat lietuviui atrodo keista, kai per televizijos žinias kalbinamas geležinkelių priežiūros inspekcijos vadovas sako: ,^4/paprašiau pateikd man išsamią ataskaitą apie nepatenkinamus vėlavimus, ir jei pranešimai pasitvirtins, ¿//svarstysiu variantus, kaip turėsiu nubausti tą geležinkelio bendrovę." Ne inspekcija nubaus, ne bendrovė bus nubausta, ne „bus atliktas patikrinimas" - aš paprašiau, aš patikrinsiu, aš nuspręsiu ir aš nubausiu. Man suteikti įgaliojimai, jais naudojuosi ir už tai, žinoma, atsakau.

Maniera taip reikšti savo mintis prasideda nuo karalienės: savo kasmetėje kalboje, kurioje ji pagal seną tradiciją išdėsto ateinančių metų vyriausybės programą (pati karalienė šios kalbos nerašo, tik vardija valdan-

čiosios partijos vadovo - ministro pirmininko - pateiktus prioritetus), karalienė vardija: „mano vyriausybė", „mano ministras pirmininkas".

Premjeras, kalbėdamas parlamente, sako: „mano ministrų kabinetas".

Iždo kancleris, pristatydamas biudžetą, aiškina: „Aš padidinau pajamų

mokestį itin dideles pajamas gaunantiems asmenims."

Tai lietuvio ausiai skamba labai neįprastai, bet išties esama dalies veiksmo, kai atsakomybė prisiimama asmeniškai, ir valdžia bei įgaliojimai deleguojami kone besąlygiškai: jei padalinio vadovui privačioje bendrovėje, arba ir valstybinėje įstaigoje, priskirtas biudžetas ir tam tikras skaičius darbuotojų, jis turi labai didelius įgaliojimus ir, žinoma, prisiima visą atsakomybę.

Negaliu sakyti, kad tai man nepatinka. Tai labai tolima nuo lėtinio lietuviškų organizacijų negalavimo, kai visus sprendimus (ypač finan-sinius) priima įmonės vadovas.204 Jei reikia įsigyti naują spausdintuvo rašalo kasetę, tikriausiai teks gauti generalinio direktoriaus parašą arba, geriausiu atveju, jo pavaduotojo.

204 Ta i valstietišk o mentalitet o apraiška . Įmonė s savininka s vis ų p i r m a yr a „šeiminykas" ,

„gaspadorius", kuris niekuo nepasitiki ir pats asmeniškai žino apie visus gyvulius, pažiū-

ri, ar šieno yra užtektinai, ir žino, kurios svirno durys girgžda.

215

Kas lietuvį erzina Anglijoje

Asmeninė atsakomybė nėra blo-

gas dalykas, ir Lietuvoje jos trūks-

ta: tai žino kiekvienas, kas bandė

skambinti į kokius nors poilsio

namus Palangoje ar Juodkrantė-

je ir užsisakyti kambarį. „Gal jūs

perskambinkit ketvirtadienį, dabar

direktorės nėra." Direktorės nėra,

yra tik administratorė, bet ji nieko

neadministruoja: jai telefonas pa-

statytas tik tam, kad kalbėtųsi su

draugėmis arba kad pasakytų, kada

darbe bus Direktorė.

Todėl ir Britanijos piliečio pase

neparašyta, kad pasas yra „Jung-

tinės Karalystės nuosavybė" arba

kad savininką „gina ir globoja

LAUKE JOKS PRAEIVIS JAUNIEMS TĖVAMS Jungtinė Karalystė".

NESAKYS PASTABŲ APIE TAI, KAD JŲ VAIKAS

PER MENKAI APRENGTAS AR BE KEPURĖS.

Kiekvienas pasas išduodamas

Jos Didenybės vardu ir ten sako-

ma: „Jos Britaniškosios Dideny-

bės valstybės sekretorius Jos Di-

denybės vardu prašo ir reikalauja

iš visų, su kuo tai gali būti susiję,

leisti šio dokumento savininkui

keliauti be apribojimų ar trukdžių

ir suteikti jam visą būtiną pagal-

bą bei apsaugą." Tai, be abejo, tik

standartinis paso antrojo puslapio

tekstas, bet jis puikiai iliustruoja

kontrastą tarp „asmeninio" ir

„bendruomeninio".

Kas lietuvį erzina Anglijoje

Dažną lietuvį, kolektyvinį padarą, šokiruoja tikrai aiškiai pasireiškiantis anglų nedėmesys tam, kas yra ne jo reikalas. Dažniausiai tai sukelia labai neigiamą lietuvio reakciją: „Galėtų žmogus gatvėje nors ir mirti, niekam nerūpėtų."205 Dažniausiai paminimi kaimynai, kurie vieni su kitais nesikalba kelerius metus — ne todėl, kad būtų susipykę, o todėl, kad turbūt nelabai žino, nuo ko pradėti pokalbį.

Bet yra ir gerų aspektų. Lauke joks praeivis jauniems tėvams nesakys pastabų apie tai, kad jų vaikas per menkai aprengtas ar be kepurės. Jei išpaikintas ar šiaip suirzęs mažylis kur nors parduotuvėje draskosi arba net nugriuvęs ant žemės spardosi, aplinkiniai nesustos, nelinguos galvomis ir jokiu būdu nekiš motinai patarimų ir jos nemoralizuos. Tikriausiai šaltai pažiūrės ir nė trupučio nesujudins kietai sučiauptų lūpų.

Kaip kas elgiasi, yra jo asmeninis reikalas. Individualistams tai - rojus.

Gal todėl man Anglija ir patiko, o pažįstamiems bei draugams nepailsda-mas pasakoju, kaip vos atvykęs į šalį po kelių dienų dalyvavau viename darbo susitikime, kuriame per pertraukėlę buvo pasiūlyta tešlainių ir gėrimų, kuriais visi susirinkimo dalyviai galėjo vaišintis patys.

Ant staliuko kambario kampe, greta kavinuko ir arbatinuko bei gazuoto ir negazuoto mineralinio vandens butelių, stovėjo, kaip man pasirodė, ir butelis sulčių. Prisipyliau jų pilną stiklinę, o greta stovėjęs žilo plauko vyriškis tik vos pastebimai kilstelėjo antakius, bet nieko nepasakė.

Pakėliau stiklinę prie lūpų ir nemaloniai nustebau: tai buvo ne sultys, o be galo tirštas, saldus ir koncentruotas sirupas - mažą jo kiekį reikėjo atskiesti vandeniu. Aš to nežinojau.

Ligi šiol tas vyriškis, stovėjęs šalia ir nepaklausęs, ką darau, nesustab-dęs ir nebandęs patarti, yra lyg gerasis angelas, kuris man įprasmino labai daug ką, dėl ko ši šalis man taip patinka.

Jis gal ir pagalvojo, kad tas jaunuolis daro kažką keisto, bet — dėl to esu visiškai tikras - tuojau pat nusprendė, kad čia ne jo reikalas. O

205 Tai tik įspūdis, ne s gatvėj e mirštančioj o nieka s nepaliktų : da r ir dėl to, ka d paga l An -

glijos įstatymus tokios pagalbos nesuteikd yra kriminalinis nusikaltimas.

217

Kas lietuvį erzina Anglijoje

galbūt aš esu vienas iš milijono žmonių pasaulyje, kurie mėgsta gerti gryną, neatskiestą sirupą? Visokių juk būna keistuolių. Kodėl jis turėtų

mane stabdyti ar pančioti?

Daugeliui atvykėlių tai yra priežastis Anglijos nemylėti. Vienas pa-

žįstamas iš Europos, su kuriuo pasidalijau pasakojimu apie šį įvykį, buvo apstulbintas, kad tai, mano nuomone, geras dalykas. Jam tai buvo siaubingiausia, su kuo jis susidūrė Anglijoje. Ir papasakojo man, kaip vieną kartą, laukdamas eilėje banke, išgirdo, kad priešais jį stovintis vyriškis nori atsidaryti taupomąją sąskaitą.

Žinodamas, kad kitame banke dabar siūlomos didesnės palūkanos, mano pažįstamas stvėrė priešais stovintį anglą už rankovės ir jį apie tai informavo — girdi, nepadaryk klaidos ir neprarask pinigų.

Aplinkiniai negalėjo patikėti savo akimis. Čia toleruojamas bet koks keistuolis, tačiau šis žmogus, kalbantis su užsieniečio akcentu, padarė tai, kas anglui į galvą nebūtų atėję per visą gyvenimą: išdrįso kištis į kito žmogaus reikalus, kai jo niekas neklausė ir neprašė. Patarimus dalijantis užsienietis nustėrusių bankininkų buvo mandagiai paprašytas išeiti lauk: tikriausiai, ne todėl, kad pažeidė kokias nors nerašytas taisykles, o todėl, kad žmonės ten buvo sutrikę ir neįsivaizdavo, kaip tokioje absurdiškoje situacijoje elgtis.

„Žmonės į mane žiūrėjo kaip į marsietį", - pasakojo man tasai pa-

žįstamas.

Ten stovėję anglai turbūt būtų mažiau nustebę, jei kas nors į banko patalpas miesto viduryje būtų už virvutės atsivedęs ožką arba pro duris įėjęs keturpėsčias su dubeniu, pririštu ant nugaros, o šiame būtų stovėjęs šventinis tortas su žvakutėmis. Tai vis tiek normaliau nei kištis į

svetimus reikalus.

Užsienietį tokia nuostata lydi nuolatos. Net reikšti nuomonę ar agresyviai ir prikišamai komentuoti, verčiant pašnekovą pasisakyti - netak-tas, kuris pasitinkamas šalta tyla. Jei kokiame nors iškilmingame pokylyje vienas iš kalbėtojų pernelyg mėgaujasi savo balsu, kalba nuobodžiai, negali nutilti ir tuo visus verčia knapsėti iš nuobodulio, didesnio pasipik-218

Kas lietuvį erzina Anglijoje

tinimo sulauks ne jis, o nesusipratėlis užsienietis, kuris per pertraukėlę su aplinkiniais bandys aptarti tą nelaimėlį prelegentą.

Užsienietis, bandantis pasidalyti savo įspūdžiais apie prastą kalbėtoją, iš aplinkinių neišpeš jokios nuomonės, šie - ir tai dk tuomet, jei bus labai spaudžiami - išstenės nebent neutralią frazę: girdi, galbūt tas žmogus galėjo pasakyti, ką norėjęs, ir kitaip.

Kai vieną sykį per neapsižiūrėjimą - ir bandydamas pasipuikuoti išmokęs (tik, matyt, nepakankamai) retą anglišką posakį - viename pokalbyje pasisakiau itin netaktiškai, man tebuvo trumpai tarstelėta:

„Tikriausiai gali būti ir toks požiūris."

Šaltumas ir nenoras viešai demonstruoti pykčio ne tik užsieniečius stebina, tai dažnai sukelia ir tokias problemas, kaip, tarkim, ilgos eilės ten, kur jų neturėtų būti. Geležinkelio stočių vadybininkai žino, kad žmonės greičiau šnairuos į tuos, kas kelia triukšmą („kodėl čia tokia eilė, jūs turite dešimt kasų langelių, o veikia tik du?"), nei garsiai piktinsis tuo, kad tenka gaišti laiką eilėje. JAV dažnai tvarkingiau aptarnaujama ne todėl, kad žmonės ten pareigingesni ar labiau rūpinasi klientais: tiesiog akivaizdaus aplaidumo amerikietis nepakęs ir pakels tokį triukšmą, kad tikrai geriau atidaryti dar vieną kasos langelį nei šalinti jo pykčio padarinius.

219

Kas lietuvį erzina Anglijoje

Slapti

džiaugsmai ir

palaimos versmės:

kuo vertėtų

pasimėgauti

m

\^-Vašydaiias šią knygą visą laiką norėjau, kad ji būtų teigiama.

Nėra nieK^Tnuobodžiau nei užsieniečiai, bambantys, kaip kitur viskas

„nesąmonė".

Todėl sugalvojau, kad knygą baigsiu teigiama nata - tai bus trisdešimt keturi dalykai, kurie Anglijoje jus gali pradžiuginti.206

Daugiausia čia kalbėsiu apie tai, ką lankytojas ras Londone, nes juk būtent Londone atsiduria dauguma šalies svečių.

Išėjo pats ilgiausias skyrius - tačiau tai ir neblogai, visas smagumas pabaigoje.

(1) Londone nors kartą pasivažinėk taksi. Patogūs ir erdvūs sostinės taksi dažnai (jei važiuoja keli žmonės) kainuoja pigiau nei turistui kainuotų metro. Juos vairuoja geriausiai pasaulyje parengti vairuotojai.

Lengviau gauti mėgėjo lakūno pažymėjimą nei oficialią licenciją vairuoti juodąjį taksi Londone.

Žmogus, norintis gauti tokią licenciją, turi išmokti ne tik kelis tūkstančius gatvių pavadinimų, bet ir atmintinai įsivaizduoti maršrutus tarp jų, taip pat žinoti visas sostinėje esančias ambasadas, valdžios įstaigas, teatrus, muziejus ir žymesnes parduotuves.

Per egzaminą atpasakodamas maršrutą, Londono taksi vairuotojas iš atminties turi aiškinti, ką pravažiuoja iš kairės ir iš dešinės. Egzami-nui (jis kandidatų vadinamas „The Knowledge", žiniomis) ruošiamasi kelerius metus — motociklu arba motoroleriu važinėjama po miestą su žemėlapiu. Daugiau nei pusė kandidatų to egzamino neišlaiko.

206 Kodėl būtent 34? Nes tiek jų sugalvojau, beje, nebandžiau pristumti prie apvalaus skaičiaus.

221

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

(2) Prisikimšk pilvą kinų restorane „valgyk, kiek lenda" (allyou can eat) Londone, Mančesteryje, Birmingame, Liverpulyje ar kitame mieste, kur kinai turi savo kvartalą. Restoranų pavadinimai skirtingi, tačiau dažniausiai juos pažinsi iš didžiulio skaičiaus - kainos, kurios prašoma už nenormuotus pietus (nuo pasakiškai mažos 4,5 iki realesnės 9 svarų

sterlingų sumos).

Gauni lėkštę, vietą prie staliuko, įrankius, užsisakai gerti (už atskirą kainą), ir prieš tave neribotas švediškas stalas. Kai sakau „neribotas", ir reiškia neribotas: gali valgyti nors tris valandas arba kol sprogsi.207

Čia siūloma populiariausių karštųjų kinų patiekalų, pavyzdžiui, saldžiarūgštės kiaulienos ir vištienos, jautienos su pipirais, žaliaisiais pipirais ir bambukų ūgliais, trintos vištienos sriubos su kukurūzais ir, be abejo, ryžių. Viskas karšta, kokybė ne pati geriausia, krakmolo ir cukraus daugiau nei būtų brangiame kinų restorane.

Toks maistas turistą energija užtaiso visai dienai.

(3) Dar apie kinų maistą: Londone išbandyk restoraną „Wong Kei"

(41-43 Wardour Street).

Britanija neturi tokios užeigos, kaip „Wiener's Circle" dešrelinė

ir mėsaininė Čikagoje208, kur vakarais paprastai užsuka išalkusi ir jau alkoholiu pasivaišinusi publika, o juos pasitinka tokio įžūlumo ir taip akis draskančios pardavėjos, specialiai savininko parinktos baisiausiuose Čikagos rajonuose, jog pusė lankytojų ateina vien tam, kad pasiburno-tų ir išbandytų liežuvio aštrumą. „Wong Kei" yra artimiausias tokios įstaigos atitikmuo.

207 Jei manote galėsią juos apgauti ir keliese pavalgyti už vienos lėkštės kainą, labai klys-tate. Lėkštė bus atnešta kiekvienam atsisėdusiajam, ir už ją bus suskaičiuota. Jei nori pabandyti pasiginčyd su savininku, jis tau suteiks tokį malonumą, bet sumokėd galiausiai vis dek teks.

208 Dešraininę rasite 2622 N Clark Street, Čikaga.

222

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Nors žinovai tvirtina, kad šiais

laikais padavėjai elgiasi žmoniškiau

ir kartais net pakalbina atėjusius

vaikus, šis restoranas pagarsėjo ne-

regėtai žemomis kainomis ir kraują

stingdančiu chamiškumu. Lėkštės,

nutrenkiamos ant stalo, arba du-

buo, teškiamas taip, kad sultinys

aptaško jums marškinius, - tai dar

nieko. Padavėjai dar paspirdavo

lankytojo krepšį, jei anas nesėk-

mingai pasipainiodavo po kojų, o

klientams, bandantiems pasirinkti

kitą staliuką, rėkdavo: „Sėsk kur

pasakiau arba nenešu maisto."

Tai vienas didžiausių restoranų

Londone (vienu metu gali valgy-

PRISIKIMŠK PILVĄ KINŲ RESTORANE

ti apie 600 žmonių), fantastiškai LONDONE, MANČESTERYJE, greitas, o maisto kokybė neprie-BIRMINGAME, LIVERPULYJE AR

kaištinga.

KITAME MIESTE, KUR KINAI TURI SAVO

KVARTALĄ.

(4) Prieš atvykdamas į Angliją

mesk rūkyti. Pirma, jei cigarečių

neatsivežei iš namų, jos kainuos

labai, labai brangiai. Kiek, pavyz-

džiui? Tiek, kad norėsi verkti.

Antra, kova su rūkymu Britani-

joje į naują etapą perėjo, kai buvo

pasmaugtas visas džiaugsmas: ba-

ruose, „pabuose", viešbučių ho-

luose - išties visose viešose vieto-

se - rūkyti draudžiama.

2 2 3

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Šeimininkai jus į lauką mikliai išprašys ne todėl, kad jiems labai rūpėtų

jūsų sveikata arba kad labai nervintų dūmai. Jie bijo baudos, kuria gali būti nubausti ir kurią turės sumokėti. Ženklai, kad rūkyti draudžiama, privalomi visose viešose vietose ir lipinami pavydėtinai nuosekliai. Net ten, kur niekas nė nemano rūkyd: pavyzdžiui, vaikų darželiuose.

Iš visų viešųjų vietų rūkalius išbaladotas velniop. Ar nori traukti susigūžęs prie alinės durų, lauke, kaip studentas per pertrauką tarp paskaitų? Labai menkas malonumas.

(5) Aplankyk Londono dokus. Tai tekainuos metro bilietą; o jei turi visos dienos bilietą ( travelcard, lietuviai jį meiliai vadina „travelka"), tai nekainuos nieko, tik tavo laiką.

Į rytus nuo Tauerio tilto (Tower Bridge) prasideda Temzės žiotys: kai Londonas buvo vienas didžiausių pasaulio uostų, čia gėrybes iškraudavo iš viso pasaulio atplaukę laivai - arbata, tabakas, prieskoniai — viskas, dėl ko Senasis Pasaulis užkariavo Naująjį Pasaulį, į didžiausią imperijos sostinę keliavo per šias krantines ir sandėlius.

Tuomet čia virė jūrininkų užeigų, viešnamių, girtuoklysčių ir neribo-tos komercinės energijos ūžesys. Paskui visas šis rajonas senosios reikš-

mės neteko: prekes pradėjo plukdyti daug didesni, šimtus konteinerių

pasikraunantys laivai, jie keliavo į didesnius ir patogesnius uostus.

Rajonas naujam gyvenimui atsigavo, kai iš sandėlių buvo padaryti erdvūs butai ir čia apsigyveno žmonės, dirbantys Londono Sityje.

Visiškai prie Tauerio tilto - Šv. Kotrynos dokai (S tKatharinen Docks), ko gero, labiausiai išblizgind kvartalai - jachtos, parduotuvės, restoranai.

Čia turistų nelabai daug: juos susiurbia netoli esantis Tauerio ( Tower of London) muziejus: brangus ir ne itin įdomus, nebent labai smalsu išvysti karališkuosius brangakmenius.209

2t|1) Iš vis ų L o n d o n o įžymybių , į kuria s skub a į sostinę atvyk ę turistai, L o n d o n o Taue -

rį rekomenduoju mažiausiai. Didžiulė pilies teritorija ir ekspozicija keliuose pastatuose įdomi nebent dems, kas labai smulkiai nagrinėja Britanijos istoriją. Didelė bilieto kaina neproporcinga patiriamam malonumui.

2 2 4

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

(6) Londono dokų rajone, Temzės kilpoje, yra dangoraižių kvartalas, Canary Wharf^ ir aukščiausias pastatas šalyje - „One Canada Square", kitaip vadinamas „Canary Wharf Tower", lengvai atpažįstamas pagal piramidės formos viršūnėlę.

Sis pastatas, suprojektuotas 1988 metais, buvo ir liko Thatcher atnau-jintos, drąsios ir veržlios Britanijos simbolis. Tiesa, jį stačiusi bendrovė

bankrutavo jau 1992 metais, o 2008-aisiais prasidėjusi pasaulio finansų

krizė, bankų griūtis ir labai sumenkęs bankininkų vardas nutrynė di-džiąją dalį blizgesio, tačiau atvažiavęs čia, atsistojęs tarp dangoraižių, apsidairęs į skubančius žmones, kurių rankomis tvarkomi didžiosios pasaulio dalies finansai, pajunti: tai - viena iš pasaulio sostinių.

O

(7) Pasivažinėk paprastu - ne turistiniu - miesto autobusu.

Raudonas turistinis ekskursijų autobusas (jų firmų — begalė, jos vadinasi įvairiais vardais, tačiau visos teikia panašias paslaugas), kadaise buvęs vienas geriausių būdų apžiūrėti sostinę, dabar tapo begėdišku turistų apiplėšinėjimo pavyzdžiu - itin brangus bilietas nesuteikia jokio patogumo.

Teoriškai viskas atrodo puikiai: autobusai, daugelio kurių antrasis aukštas yra be stogo - kad būtų smagiau dairytis - važinėja žiediniais maršrutais aplink miestą ir užsuka į visas turistams įdomias vietas. Bilietas galioja 24 valandas, kada nori - įlipi, kada nori - išlipi, o pakeliui dar ir komentaras apie kelionę, kai kada ir keliomis kalbomis.

Praktiškai dažniau išeina taip: bilietus perša itin įkyrūs prekijai2111, kurie pamiršta paminėti, kad kartais teks išlipti - ne ten, kur jums patinka, bet ten, kur vairuotojas nuspręs nutraukti kelionę - ir eiti už kvartalo ieškotis kito tos pačios bendrovės autobuso.

210 Vien a taisyklė šalyje neturi išimčių: jei jum s ką nor s įnirtingai siūlo gatvėj e arb a jei ateina į namus, kaip liūdnai pagarsėję stiklo paketų pardavėjai ( donble-gla^ingsalesmen), jūsų

laukia m e n k o s vertės prekė už didelę kainą, o pardavėjo - riebus komisinis mokesds.

225

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Kartais per valandą pravažiuosite tik keturis kvartalus, nes vairuotojas niekur neskuba, o jūs bilietus jau nusipirkote. Kartais autobusas be jokių priežasčių stovės ir pusvalandį lūkuriuos, nes vairuotojas lauks, kol vaikinas gatvėje parduos daugiau bilietų ir prikimš lengvatikių.

Komentaras dažniausiai būna banalus arba bevertis: „Pažiūrėkite į

dešinę, ten restoranas, kur dažnai mėgdavo pietauti velionė princesė

Diana, ten galite užsisakyti butelį šampano už 50 000 svarų."

Daug geriau po miestą pasivažinėti paprastu autobusu, pasidairyti iš antro aukšto, arba paplaukioti Temze paprastu miesto transporto laivu, kuriuo žmonės keliauja į darbą (turistiniai laivai, siūlantys neva pažintinę programą, dažniausiai yra toks pat pinigų švaistymas kaip ir turistiniai autobusai).

O

(8) Jei ieškote tos autentiškos, senosios Anglijos, ją rasite visai ne-lauktoje vietoje.

„Pollocks Toy Museum" yra nedidelis privatus žaislų muziejus (/ Scala Street, artimiausia metro stotelė - Goodge Street), įsikūręs dviejuose trijų

aukštų namuose, čia tarp mažyčių muziejaus salių lankytojai ropščiasi siaurais girgždančiais laipteliais.

Muziejuje ne tik daug senovinių ir šiaip senų žaislų, čia puikiai už-

konservuota senoji Anglija - ją pajusite daug geriau nei turistų taip mėgstamuose (ir nepalyginti labiau prigrūstuose) Serloko Holmso namuose (The Sherlock Hotmes Museum, 221 b Baker Street). Sį irgi verta aplankyti, bet ten visuomet gerokai daugiau lankytojų, nes pats adresas žinomesnis.

(9) Oksfordas nuo Londono centro - tik valanda traukiniu. Turistų

čia daug (centrinės gatvės gali būti net nemalonios, grūstis kaip di-džiausiose parduotuvių gatvėse Londone), dar daugiau studentų, tačiau 226

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

pasivaikščioti po senųjų koledžų

pievas, įžengti pro senuosius var-

tus - nuostabus malonumas.

Daugelis koledžų iš turistų ima

pinigus, nors studentai zuja ne-

trukdomai. Nebandykite apsimesti

studentais: net jei būsite tinkamo

amžiaus, be fotoaparato ir dar su

knygomis, budėtojas prie vartų be

vargo atskirs, kas iš tikrųjų esate.

(10) Pedingtono stotis ( Padding-

ton Station) Londone - viena iš

keturiolikos Londono stočių-ter-

minalų, pastatyta X I X amžiaus

viduryje kaip Didžiojo vakarų

geležinkelio terminalas ir vienas OKSFORDAS NUO LONDONO CENTRO

žymiausių paminklų karalienės VALANDA TRAUKINIU.

Viktorijos laikų pramonės revo-

liucijos epochai.

Pedingtono stotyje yra pamink-

las vaikų literatūros personažui

meškiukui vardu Pedingtonas

(Paddington Bear), aprašytam Mi-

chaelo Bondo knygose (pirmoji

pasirodė 1958 metais) ir tapusiam

anglų vaikų literatūros klasika.

Sis personažas populiarumu nu-

sileidžia nebent Mikei Pūkuotu-

kui: knygos išverstos į 30 kalbų ir

dešimtimis milijonų parduodamos

2 2 7

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

visame pasaulyje, o meškiuko rau-

dona kepure, mėlynu paltu, ranko-

je laikančio senamadišką lagami-

nėlį atvaizdas mokinių portfelius

ir priešpiečių dėžutes puošia nuo

Japonijos iki Kanados.

Pažiūrėti ir paliesti bronzinio

meškiuko (pagal knygą - emi-

granto iš Pietų Amerikos, Peru

girių glūdumos, su lagaminėliu

ir rašteliu, kuriame prašoma juo

pasirūpinti, surasto Pedingtono

stotyje) kasmet ateina tūkstančiai

turistų.

Meškiukas vardu Pedingtonas

mėgsta tradicinį anglų užkandį —

sumuštinį su marmeladu, ir kai

kurie skaitytojai pasipiktino, kai

reklamoje 2007 metais jis buvo pa-

PEDINGTONO MEŠKIUKAS POPULIARUMU

rodytas duoną skanaujantis su kitu

NUSILEIDŽIA NEBENT MIKEI PŪKUOTUKUI

labai anglišku užtepu, alaus mielių

ir druskos mišiniu „Marmite".

(11) Jei būsite Škotijoje, aplan-

kykite nors vieną viskio daryklą.

Dauguma jų - atokiose vietose,

nes kadaise buvo kuriamos sle-

piantis nuo karališkosios valdžios

atstovų, renkančių akcizo mokes-

tį (paprasčiau tariant, tai verslas,

šaknimis tvirtai susijęs su žmonių

228

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

polinkiu nelegaliai svaigintis arba bent jau už tą malonumą nemokėti valstybei).

Viskio eksportas — tai vienas didžiausių Britanijos ekonomikos rams-

čių šiaurėje; bet turistui, norinčiam pajusti šalies dvasią, būtina užuosti salyklą bei durpių dūmus ir pasižiūrėti į vario indus, kuriuose distiliuo-jami palaimingi velnio lašai.

(12) Karališkasis Kju botanikos sodas (Koyal Botame Gardens, Kew) Londono pietvakariuose yra didžiausia pasaulio gyvų augalų kolekcija.

Jei manėte, kad botanikos sodas - tai keli šiltnamiai ir egzotinių me-džių giraitė, atvykę čia, nuomonę pakeisite: 30 000 gyvų augalų auga prižiūrimi daugiau nei šešių šimtų specialistų.

Herbariume - 7 mln. džiovintų augalų (itin išsamios tropikų kolekcijos - dar viena vieta, kur pajusite buvusios imperijos širdies plakimą).

O

(13) Henlis prie Temzės (Henley-on-Thames), nedidelis miestelis (gal greičiau kaimas) prie didžiausios Anglijos upės, į vakarus nuo Londono, ne taip dažnai turistų lankomas, bet tikrai vertas dėmesio.

Kaimu jį sunku pavadinti jau vien dėl to, kad čia gyvena ne tie, kas neįstengia gyventi mieste, ir kaimiškumo čia mažai: Henlis yra senų

pinigų ir jų ramaus gyvenimo oazė. Turtingoje Oksfordšyro grafystėje jis, o ne studentiškas ir akademinis Oksfordas, yra prabangos ir aristokratų palikimo sostinė.

Henlyje kasmet liepos pradžioje vyksta Karališkoji Henlio regata (Henley Koyal Regatta), svarbiausias vasaros irklavimo renginys, į kurį

susirenka karališkosios giminės atstovai, aristokratai ir snobai iš visos šalies. Sportininkai lenktyniauja maždaug 2 km ilgio upės ruože, tačiau žiūrovai ir žiopliai gali, jei nori, išsinuomoti valteles ir irstytis netoliese: be galo demokratiškas požiūris į šį turbūt kone elitiškiausią (greta teniso Vimbldone ir žirgų lenktynių Askote) iš visų Anglijos sporto renginių.

229

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Kaip ir visas angliškas sportas, irklavimo klubas Henlyje - mėgėjų

užsiėmimas. 1879 metais būtent Henlyje pirmą kartą buvo surašytas oficialus „sportininko mėgėjo" apibrėžimas (profesionalams nebuvo leidžiama dalyvauti).

Pierre'as de Coubertinas, X I X amžiaus pabaigoje įkūręs Tarptautinį

olimpinį komitetą, jo taisykles modeliavo pagal Henlio irklavimo klubo nuostatus: Coubertiną žavėjo angliškų mokyklų dėmesys sportui ir sporto vaidmuo auklėjant jaunuomenę.

(14) Brick Lane — gatvė rytų Londone, aplink kurią šimtmečiais gyveno atvykėliai. Senovinis pavadinimas (jis reiškia „plytų gatvė") kilęs iš kadaise čia buvusių plytų ir keramikos gamyklų, kurios naudojo netoli esančias molio atsargas.

Čia kažkada kūrėsi iš Prancūzijos pasprukę hugenotai (protestantai, slapstęsi nuo katalikų valdžios persekiojimo) - jie audė netoliese esan-

čiose manufaktūrose, paskui — airiai ir žydai aškenaziai211, o XX amžiuje

- atvykėliai iš Bangladešo.

Šiandien šiame rajone dešimtys jų restoranų ir tikras imperinės Anglijos pojūtis (apskritai Didžiojoje Britanijoje apie 90 proc. visų indų

restoranų yra valdomi ir laikomi būtent bengalų212).

Brick hane parduodami ir puikūs plikytos tešlos žydiški didriestainiai, vadinamieji beigeliai arba bageliai (taip juos ir vadindavo Klaipėdos krašte). Eilės prie žinomiausių riestaininių (kai kurios veikia ištisą parą) kartais stovi net gatvėje.

211 Žydai , kilę iš viduramžiai s dabartinė s Vokietijo s teritorijoje Rein o slėnyje gyvenusi ų

žydų bendruomenių, ilgainiui išsisklaidę po Europą, bet daugiausia persikėlę į ž e m y n o rytus, taip pat ir į Lietuvą.

212 Bengala s - istorinis regiona s buvusio s Indijo s imperijo s šiaurės ryt ų kampe , G a n g o upės žiotyse, šiandien apimantis Indijos Vakarų Bengalo regioną ir nepriklausomą Bangladešo Liaudies Respubliką. Iš čia kadaise britai valdė visą didžiulį dabartinės Indijos, Pakistano ir Bangladešo regioną: Kalkuta, dar vadinama Kolkata, buvo kolonijinė sostinė. Bengalo regione - didžiausias žmonių tankumas pasaulyje.

230

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

mmmmmmmmmmm

(15) Vindzoro pilis ( W i n d s o r

Castle), į vakarus nuo Londono,

visai netoli Hytrou oro uosto -

didžiausia pasaulyje apgyvendinta

pilis (beveik 45 000 kvadratinių

metrų) ir seniausia (jau 900 metų)

nuolat gyvenama pilis.

Statyta ir perstatinėta daugybės

karalių bei karalienių, ir šiandien

ji yra viena oficialių Britanijos

valdovės rezidencijų. Karalienė

čia praleidžia daugelį savaitgalių

per metus. Turistai gali apžiūrėti

dalį pilies ir jos teritorijos - pi-

nigai bilietui čia bus daug geriau PIKADILIO AIKŠTĖ LONDONO CENTRE YRA išleisti nei nepalyginti nuobo-VIENAS IŠ MIESTO SIMBOLIŲ.

desnėje Tauerio pilyje Londono

centre.

Vindzore lankytojams rodoma

ypatinga senosios Anglijos dalis -

karalienės Marijos lėlių namai - tai

dovana karaliaus Jurgio V žmonai

Marijai, pabaigta 1924 metais. Sis

sumažintas namo modelis kurtas

ketverius metus, jame nuimta vie-

na iš sienų, jis stebina tikslumu ir

begaliniu preciziškumu.

Name, kurį sukūrė geriausi ano

meto meistrai ir menininkai, tiks-

lios sumažintos Vindzoro pilies

2 3 1

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

baldų kopijos. Čia tiksliu masteliu213 atkurtas visas namo vidus, nuo užuolaidų rašto, veikiančių elektros lempučių iki funkcionuojančio van-dentiekio ir nuleidžiamo tualeto, kuriame nepamiršta net apie mažytį, nago dydžio tualetinio popieriaus ritinėlį.

(16) Aplankykite kokį nors knygyną: kuo didesnį, tuo geriau. Didžiausias Anglijos ir Europos knygynas - pagrindinė „Waterstone's" knygynų

tinklo parduotuvė Londone (203-206 Piccadilįy, ši gatvė eina į vakarus nuo Pikadilio aikštės, žinomos visiems turistams). Iki 1999 metų čia buvo didelė universalinė parduotuvė, „Simpsons of Piccadilįy", kuri paskui buvo parduota knygynų bendrovei. Penktame knygyno aukšte -

baras, iš kurio virš miesto stogų matosi Parlamento rūmai.

Jei skaitote angliškai, tradicinis didžiulis angliškas knygynas yra palaima širdžiai. Gera būd tarp dešimčių lentynų ir suvokti, kad knygų

čia daugiau, nei žmogus gali perskaityti per visą gyvenimą. Arba per dešimt gyvenimų.

O

(17) „Selfridges" - viena didžiausių ir, mano supratimu, geriausia universalinė parduotuvė, prilygstanti pačioms žymiausioms, seniau-sioms ir garbingiausioms Niujorko, Čikagos, Tokijo universalinėms parduotuvėms.

Šiandien, kai dairotės po Oksfordo gatvę (Oxford Street), beviltiškai užtvindytą žmonių, dūstančią nuo mobiliųjų telefonų parduotuvių ir žmogėnų, laikančių plakatus apie neva taikomas „nuolaidas" (GOLF

SALE) - neva, nes kaina visada tokia pati, išpardavimas amžinas, kitokios kainos nebūna214, lengva pamiršti, kad būtent nuo šitos didžiulės, 213 Klasikini s toki ų modeli ų masteli s - colis su pėda , tai yr a 1:12.

214 Valkatų išvaizdo s piliečiai, laikanty s plakatu s su parduotuvi ų reklamomi s ir praeiviu s džiuginantys rūškana veido išraiška, yra p a s a m d y d parduotuvių, kurioms pigiau m o k ė d žmogui, kad laikytų plakatą, nei g a u d miesto valdžios leidimą gatvėje įrengti nuolatinę reklamą. Net ir per ekonomikos nuosmukį reklamos skydų įkainiai L o n d o n e - vieni didžiausių pasaulyje.

2 3 2

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

prabangios ir tuomet neįtikėtinai ambicingos parduotuvės prasidėjo visa gatvė, vėliau tapusi didžiausia Londono prekybos arterija (nors ir ne pačia maloniausia).215

Nueikite į maisto skyrių, pasižiūrėkite į skanėstus iš viso pasaulio, į žuvis, išdėliotas tarp ledų kaip paveiksle, ir patyrinėkite juodųjų ikrų

kainą ant prekystalio.

Mano galva, „Selfridges" yra daug malonesnė parduotuvė nei viso pasaulio snobų mėgstama „Harrods" su vulgariomis skulptūromis, vaizduojančioms princesę Dianą ir jos draugą Dodi al Fayedą216, ir „egiptietiška" salių bei laiptų puošyba, atrodančia kaip prasto skonio milijo-nieriaus svetainė su daugybe aukso kur reikia ir kur nereikia.

(18) Nepamirškite paragauti sumuštinių, kurie visuose Anglijos miestuose yra toks pat tradicinis biuro darbuotojų patiekalas, kaip kadaise kepta žuvis su gruzdintomis bulvytėmis buvo darbo liaudies maistas.

Trikampiai angliški sumuštiniai ne visada puikūs: gali būti padaryti atmestinai, ypač jei perkami iš tos pačios parduotuvės, kuri prekiauja laikraščiais ir žurnalais; tačiau, pavyzdžiui, kavinių tinklas „Pret a Manger" juos visuomet parduoda tik šviežius ir dosniai prikemša skanaus įdaro.

Toks sumuštinis su popieriniu kavos puodeliu - nuolatiniai biuro darbuotojo pietūs, dar kartais paįvairinami maišeliu bulvių traškučių.

215 Parduotuv ę pačioj e X X a . pradžioj e įkūr ė amerikieti s Harr y Gordona s Selfridge'as , iki tol dirbęs ir ėjęs aukštas pareigas garsioje Čikagos parduotuvėje „Marshall Fields". Jis pradėjo daugelį šiuolaikinės parduotuvės tradicijų: pavyzdžiui, skaičiuoti dienas, likusias iki Kalėdų, o parfumeriją pardavinėti p i r m a m e aukšte prie pagrindinio įėjimo, kad skaniai kvepėtų jau gatvėje prie parduotuvės.

216 Parduotuvė s savininkas , D o d i al Fayedo, automobili o katastrofoj e žuvusi o su prince -

se Diana Paryžiuje 1997 m. rugpjūčio 31 d., tėvas M o h a m m e d a s al Fayedas, yra įsitikinęs, kad jo sūnus ir princesė žuvo ne dėl nelaimingo atsitikimo, bet tapo sąmokslo aukomis.

Nors tyrimų d u o m e n y s daug kartų paneigė sąmokslo teorijas, pasaulyje tebėra d a u g y b ė

tikinčiųjų piktų jėgų s u m a n y m u - kaip ir kiekvienos įžymybės mirties atveju.

2 3 3

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Populiariausias angliškas sumuštinis, pasak statistikos — su vištiena (30 proc. visų parduodamų sumuštinių yra būtent su tokiu įdaru, labai populiarus įdaras „Karūnavimo vištiena"217: vištienos gabaliukai su ryškiai geltonu majonezo padažu, nudažytu kario milteliais, migdolais ir razinomis), antrą vietą užima sumuštiniai su sūriu (14 proc.), o po jų seka kumpis, kiaušiniai ir tunas. Sumuštiniai su rūkyta lašiša, dažnai matomi brangiose kavinėse ir baruose, tikrai retas užkandis - jie užima vos 3 proc. rinkos.218

o

(19) Jei kur nors važiuosite traukiniu ir žmonių bus ne per daug, stotyje arba net perone nusipirkite puodelį kavos ar arbatos, uždengtą dangteliu (nors dydis dažnai labiau primena mažą kibirėlį): taip dauguma anglų keliauja į darbą. Karštas gėrimas anglui - jo konstitucinė teisė.

Gerti kavą ar arbatą, atsisėdus prie vagono lango, - puikus angliškas malonumas.

(20) Pikadilio aikštė ( Piccadilly Circus) Londono centre yra vienas iš Londono simbolių - nors nei architektūra, nei istoriniu požiūriu nėra kuo nors itin pribloškianti.

Pastatyta X I X amžiaus pradžioje, ji sujungė parduotuvių gatvę Pikadilį su kita parduotuvių ir biurų arterija, Regento gatve (Kegent Street), kuri savo ruožtu nusuka puslankiu ir susikerta su pagrindine šių laikų

parduotuvių linija, Oksfordo gatve.

Pikadilio aikštė nufotografuota tūkstančiuose atvirukų, knygų ir vaizdų apie sostinę ir yra viena geriausiai atvykėliams pažįstamų vietų.

217 „Coronatio n chicken", sugalvota 1953 m. karalienės Elžbietos II karūnavim o banketui.

218 Iš ku r žina u tokia s smulkmenas ? Yr a tokia Britanijo s sumuštini ų asociacija (British

Sandwich Associatioti), jungianti gamintojus ir pardavėjus. Šios organizacijos duomenimis, Britanijoje per metus nuperkama 2 mlrd. sumuštinių, ir dar 6,2 mlrd. p a g a m i n a m a namie.

Kiekvienam Britanijos gyventojui per metus tenka per 130 sumuštinių.

2 3 4

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Šiaurės vakarų kampe ant pasta-

to šviečiantys didžiuliai reklamų

skydai labiau primena Tokiją ar

Niujorką, o ne santūrią ir pilką

Angliją; „Coca-Cola" čia rekla-

muojasi jau nuo 1955 metų, mirga

ir kitų bendrovių219 logotipai - už

tai jos moka pasakiškus pinigus

ir neabejoja juos išleidžiančios

protingai: jų ženklai bus atkarto-

ti ne tik kalendoriuose, knygose

ir atvirukuose, bet ir milijonuose

turistų nuotraukų, kurie fotogra-

fuojasi ir rašo draugams: „Aš -

Londone!"

JEI KUR NORS VAŽIUOSITE TRAUKINIU,

(21) Dažnas lankytojas miesto STOTYJE ARBA NET PERONE NUSIPIRKITE

parkuose (ypač vasarą) atkreipia PUODELĮ KAVOS AR ARBATOS.

dėmesį į moteris iš musulmonų

šalių. Jos vilki itin griežtais isla-

miškais apdarais, dangstosi nuo

galvos iki kojų ir po šydais slepia

veidą. Jos parke vedžioja vaikus,

2I<) Šiuo metu didžiuosius skydus uži-

ma dvi JAV bendrovės: „Coca-Cola" ir

„McDonald's", viena - Korėjos („Sam-

sung") ir dvi - japonų („Sanyo" ir TDK).

Kai kas sako, kad faktas, jog žymiausio

Britanijos sostinės reklaminio skydo ne-

įperka nė viena šalies bendrovė, atspindi

liūdną ekonomikos būklę.

2 3 5

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

šnekučiuojasi tarpusavyje ir taip

apsidariusios mieste atrodo keistai,

lyg aktorės iš keisto vaidinimo.

Kai kurios - nuolatinės mies-

to gyventojos, tačiau dauguma jų,

turtingų arabų žmonos, atvyksta

čia visai vasarai, nes tėvynės smėly-

nuose slegia nepakeliamas karštis, o

Londono vasara dažniau būna šilta

nei karšta ir maloni negu tvanki.

(22) Londono Haid Parke (Hyde

Vark), lygiagrečiai su ilgu Serpen-

taino (gyvačiukės) tvenkiniu, lan-

kytojai mato plačius smėlio takus.

Tai specialūs jodinėjimo takai:

arklį galima išsinuomoti iš greta

KAŽKADA ANTRAME IR TREČIAME DENGTO

esančių arklidžių. Takais keturko-

PASAŽO AUKŠTUOSE, SUSIGRŪDĘ SU PREKIŲ

jams mankštinti naudojasi ir raitoji

ATSARGOMIS, GYVENO JŲ SAVININKAI.

policija bei Karališkosios kavaleri-

jos kariškiai.

(23) Jei nori neskubėdamas ap-

žiūrėti parduotuves ir išvengti di-

džiosios dalies turistinio šurmulio,

patarsiu pereiti Burlingtono arka-

da {Burlington A rcade).

Dengtas pasažas (pirmasis toks

šalyje, atidarytas 1819 metais), nors

2 3 6

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

ir jungiantis dvi judrias senąsias parduotuvių gatves - Pikadilio ir Bondo, — niekada nebūna perpildytas žmonių.

Dviejuose šimtuose metrų - apie pusšimtį parduotuvėlių. Kažkada antrame ir trečiame dengto pasažo aukštuose, susigrūdę su prekių atsar-gomis, gyveno jų savininkai.

Cia pigumo tikėtis neverta, prekės daugiausia skirtos tiems, kas jau viską turi: kašmyro skaros, brangenybės, tradicinė angliška parfume-rija221', rašikliai aukso plunksnomis ir brangakmeniais inkrustuotais kamšteliais, brangūs kanceliariniai reikmenys ir rankinės. Bet atsipūsti ir paganyti akis net ir nepinigingam pirkėjui labai smagu.

. o

(24) Memorialinis paminklas fontanas princesei Dianai atminti Haid Parke - tikrai ne mano skonio vieta, bet viena populiariausių tarp turistų, todėl neatkalbinėsiu. Jei įdomu, aplankykite.

Fontaną sudaro apskritimas iš dviejų akmens latakų (nuo 3 iki 6 m pločio), susijungiančių baseine. Pagal kūrėjo sumanymą, paminklas turėjo būti visiems prieinamas, tačiau jau po atidarymo 2004-aisiais keli žmonės vandenyje paslydo, o trys iš jų atsidūrė ligoninėje, todėl dabar po memorialą vaikščioti nevalia.

O man Londone daug labiau patinka mažai turistams žinomas paminklas XX amžiaus karuose kritusiems Kanados kariams, sukurtas skulptoriaus iš Kanados Pierre'o Granche'o.

Jis yra Žaliajame parke ( Green Park) - atsistoję veidu į Bakingamo rūmus, pasisukite dešinėn, pereikite per gatvę, ir paminklas čia pat už parko tvoros: dvi pasvirusios granito plokštės, per kurias iš lėto čiurlena 220 Nor s parfumerij a daugeliu i pirmiausi a susijusi su Prancūzij a (na, ga l da r Italija), X I X a. pabaigoje ir XX a. pirmojoje pusėje angliškas odekolonas buvo prabangos viršū-

nė ir gero g y v e n i m o standartas. Senieji gamintojai tebegamina ir tebesiūlo kvapiuosius vandenis „Yardley", „Penhaligon", „ H o u s e of Creed", tačiau pagal ž i n o m u m ą , reklamai skiriamus pinigus ir tarptautinį platinimą jie negali lygintis su didžiųjų Prancūzijos ir Amerikos parfumerijos bendrovių produkcija.

2 3 7

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

vanduo, o granite - bronziniai klevo lapai, kritę kaip kariai. Rudenį ant paminklo prikrenta ir tikrų klevo lapų - tai vienas subtiliausių šiuolai-kinio meno kūrinių.

(25) Kas skundžiasi, kad šalyje brangūs muziejai, sako tiesą, tačiau pamiršta pasakyti, kad ir nemokami Londono ir kitų miestų muziejai yra tarp pasaulyje geriausių.

Nacionalinė galerija (The National Gallery), esanti Trafalgaro aikštėje, yra vienas puikiausių pasaulio meno lobynų. Naujasis sparnas, kur slypi Italijos meistrų tapyba, yra ypatinga palaima visiems meno gerbėjams (o pavargusiems turistams - dar ir galimybė užeiti į tualetą bei pailsinti kojas).

Britų muziejus (. British Museum) primena, kaip plačiai pasaulyje buvo pasklidusi imperija. Senovės Egipto lobynai, laikomi čia, ne kartą su-laukdavo protestų ir reikalavimų turtus grąžinti į Egiptą, iš kur juos išvežė kolonistai.221

Nemokamas ir nepaprastai didelis Gamtos istorijos muziejus (Natūrai Historj Museum), jame vaikams itin patinka didžiuliai dinozaurų griau-

čiai - tik venkite ten eiti per mokinių atostogas, nes eilė prie įėjimo ir grūstis prie eksponatų gero įspūdžio nepalieka. Arba eikite anksti iš ryto, kol turistai dar neprasikrapštė akių.

221 L o n d o n e T e m z ė s krantin ė da r papuošt a „Kleopatro s adata" , egiptietišk u obelisku , kurį 1819 m. Britanijai padovanojo Egipto ir Sudano valdovas, tačiau Britanijos vyriausybė, matyt, nebuvo itin sujaudinta ir atsisakė mokėti už senovinio obelisko transportavi-mą į Londoną. Obeliskas Egipte išbuvo beveik šešis dešimtmečius, kol privatus turtingas entuziastas apsiėmė jį atplukyti už savo pinigus. Pakeliui į Angliją obeliską plukdęs laivas vos nenuskendo, audra pasiglemžė šešių žmonių gyvybes, bet galiausiai 2 000 metų se-n u m o egiptietiška p u o š m e n a sostinę pasiekė. Panašūs obeliskai iš Egipto X I X a. buvo atplukdyti ir į Paryžių bei Niujorką.

2 3 8

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Mokslo muziejus ( Science Mu-

seum), Imperinis karo muziejus222

(Imperial War Museum), Viktorijos

ir Alberto muziejus ( V i c t o r i a <&

Albert Museum, dažnai sutrum-

pinamas iki V&A) - čia viena

geriausių pasaulio taikomosios

dailės kolekcijų223; Nacionalinė

portretų galerija ( 'NationalPortrait

Gallerj) sostinėje; Jorke esantis

Nacionalinis geležinkelių mu-

ziejus ( National Raihvay Museum);

Nacionalinis muitų ir akcizų tar-

nybos muziejus (HM Customs and

Excise National Museum) Liverpu-

lyje, kurio lankytojai viską sužino

apie apmokestinimą ir kovą su VIENAS SUBTILIAUSIŲ ŠIUOLAIKINIO MENO

kontrabandininkais, namudinio KŪRINIŲ - PIERRE'O GRACHE'O PAMINKLAS

alkoholio varytojais ir kitokiais XX A. KARUOSE KRITUSIEMS KARIAMS.

muitų bei akcizų numuilintojais

anksčiau ir dabar; ir populiariau-

sias šalies muziejus už Londono

222 Viena muziejininkė iš Lietuvos, rašydama

kolegoms į Londoną, užsispyrusi jį vadino

Imperialistinio karo muziejumi, matyt, ma-

nydama, kad ir patys anglai vartoja griežtą ir

smerkiantį terminą savo praeičiai apibrėžti.

Tuo ji prisidėjo prie nevykusių vertimų iš

anglų kalbos lobyno. Iš tikrųjų pavadinimas

reiškia štai ką: [Visosj imperijos muziejus,

kuriame pasakojama apie karus.

223 Viktorijos ir Alberto muziejuje sukaup-

ta didžiausia pasaulyje už Italijos ribų italų

Renesanso kolekcija.

2 3 9

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

ribų - Žiniasklaidos muziejus

(.National Medi a Museuni) Bradfor-

de. Tai vis nemokamos įstaigos,

ir daugelis jų yra vienos geriausių

pasaulyje savo srities lankytinų

vietų.

Anglai mėgsta senienas, mėgs-

ta praeitį (ir jos nevengia ideali-

zuoti), mėgsta gana sentimenta-

liai padūsauti apie tai, ko nebėra.

Jie - turbūt geriausi pasaulio mu-

ziejininkai.

(26) Madam Tiuso {M adam e

VISI KAS IŠMANO APIE CIGARUS, PRIPAŽĮSTA,

Tussaud's) muziejus. Daugelis klau-

KAD NUSIPIRKTI ŠIŲ PRABANGIŲ RŪKALŲ

sia - bilietas brangus, o viduje tik

GERESNĖS VIETOS NEI ANGLIJA NĖRA.

vaško figūros: verta ar ne? Nepai-

sydamas to, kad ten ir taip traukia,

atrodo, VISI turistai, atvykstantys į

Londoną, sakau: verta. Nė vienas

mano pažįstamas Londono lanky-

tojas nebuvo nusivylęs.

Tai ne vien tik vaško skulptū-

ros, tai ir sena Londono gatvelė

požemyje, ir kraupoki faktai apie

tai, kad anglus visada žavėjo nusi-

kaltimai, ir kuo kruvinesni - tuo

geriau.

O štai Londono požemio - siau-

bo muziejaus (. London Dungeon) —

rekomenduoti negaliu, nors pats

2 4 0

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

muziejus energingai reklamuojamas, o prie liepsnojančiais deglais papuošto įėjimo visuomet vingiuoja lankytojų eilė. Prasto skonio ir pigaus teatro ten daugiau nei įsimenančių potyrių.

• >1

(27) Jei vairuojate automobilį Anglijoje arba pažįstate ką nors, kas jį vairuoja, žinosite, kad vairuoti šalies didmiesčiuose — prakeikimas ir gryni nervai. „Heli on wheels", — sako anglai, tai yra „pragaras ant ratų"

arba „keliaujantis pragaras" (nors pasakymas šiaip mena visai ką kita, dabar jis taikomas žmonėms, kurie yra šiurkštūs, chamiški, lipa per kitų

galvas ir alkūnėmis skinasi kelią).224

Piko valandomis grūstys baisios; kitu laiku — šiaip nemalonu. Tačiau taip yra tik 363 metų dienas.

Šv. Kalėdų rytą ir sausio 1 d. po Londoną ir kitus didžiuosius miestus galima važinėtis taip, kaip buvo Dievo sumanyta: atviros, tuščios gatvės, jokio skubėjimo. Parduotuvės uždarytos, todėl nėra ir turistų.

Nevažinėja miesto transportas, išskyrus taksi; žmonės sėdi namie arba svečiuojasi pas kitus. Tai puikiausias laikas dairytis, fotografuoti, įkvėpti oro mieste, kuris paprastai perkrautas judesio ir skubos.

Bet nepamirškite, kad nors visi ilsisi, nesnaudžia tik automobilių statymo kontrolieriai: jiems šventų dienų nėra225, ir jei automobilį paliksite ne vietoje, jo ratus užrakins arba baudos taloną padovanos nepaisydami šventinių nuotaikų ir gatvių puošmenų.

224 Posakis kilęs iš Amerikos : taip XI X a. antrojoje pusėje buv o vadinam i vagonėliai, kuriuose paskui Ramiojo vandenyno geležinkelį stačiusius darbininkus per laukines vakarų

Amerikos tolumas keliaudavo „pagalbinės tarnybos": smuklės, lošimo namai ir prostitutės.

225 Daugeli o angl ų įsitikinimu , mašin ų statym o kontrolieriam s nėra n e ti k švent ų dienų , bet apskritai nieko švento gyvenime. Miesto valdžia šiam juodam darbui dažnai samdo privačias bendroves, ir jų darbuotojai gauna premijas už įvykdytus ir viršytus baudų planus. Kai kurių miestų savivaldybės iš baudų, skiriamų už ne vietoje pastatytus automobilius, uždirba milijonus.

241

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

o

(28) Visi, kas išmano apie cigarus, pripažįsta, kad nusipirkti šių prabangių rūkalų geresnės vietos nei Anglija nėra. Tai ne pigiausia vieta jiems įsigyti, tačiau kai moki tokius pinigus226, verta žinoti, kad perki tikrą daiktą.

Jau daugiau nei šimtą metų Kuboje naudojama speciali klasifikacija EMS (E nglish Market Selection - parinkta Anglijos rinkai). Be to, tradicinėse tabako parduotuvėse rasite gabalėlį senos, geros Anglijos, kokią įsivaizduojate iš knygų: pats savininkas prie prekystalio, jis žino visas savo prekes, turi laiko pasikalbėti su pirkėju, aplinkui seno medžio spintos su storu stiklu, slepiančiu prekes, ir girgždančios durys. Tai vienas puikiausių potyrių Anglijoje.

(29) Pasižvalgykite po senąsias, praeidmi alsuojančias parduotuvėles.

Rašytojas ir žurnalistas Richardas Paxmanas pastebėjo, kad Britanija iš „krautuvininkų tautos" (apie tai, kai kurių amžininkų liudijimu, su panieka kalbėjo dar Napoleonas: „L'Angleterre est une nation de bou-tiquiers", tai yra „Anglija - krautuvininkų tauta". Tuo karvedys pašiepė

šalies komercinę gyslą ir nearistokratišką^ šaltą ir išskaičiuotą finansinės naudos siekimą) tapo „kasininkų tauta".

Salyje iš tikrųjų beveik visa mažmeninė prekyba yra kontroliuojama nacionalinio masto tinklų, valdančių viską: nuo maisto prekių parduotuvių iki vaistinių ir cheminių valyklų, nuo picerijų iki fotoprekių parduotuvių; būtent todėl vienas labiausiai į akis atvykėliams krintančių dalykų

yra tas, kad istoriniai senų miestelių centrai labai dažnai atrodo beveik vienodai: kad ir kur nuvažiuosi, tos pačios bendrovės vaisdnės, drabužių

226 Piilyginti nebrangu s viena s cigara s nesunkia i kainuo s 10 svar ų sterlingų (keturiasde -

šimt litų), o dėžė didesnių kubiedškų cigarų (dėžėje - 25 cigarai) dažnai kainuoja per pusę tūkstančio svarų.

2 4 2

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

parduotuvės, maisto parduotuvės,

lažybų kontoros, kavinės.227

Vis dėlto paieškojus galima rasd

dar išlikusių senų, nepriklausomų

aludžių, optikos ir juvelyrinių dirbi-

nių parduotuvių, o didžiųjų miestų

centruose - ir drabužių bei batų

pardavėjų. Ten dažniausiai išvysi-

te tikros angliškos prekybos - pa-

slaugios, elegantiškos, neskubrios

ir be galo jaukios - pavyzdžių.

Nereikėtų stebėds, kad tų nepri-

klausomų įstaigų liko taip mažai -

pasidžiaukime, kad jų yra apskritai.

Nereikia pamiršti milžiniško dide-

lių tinklų komercinio spaudimo, jie

juk gali užtikrinti gerokai dides-

nius pirkėjų srautus nei nepriklau- ANGLIJOS PAJŪRIS NĖRA TA POILSIO

somos krautuvėlės, į kurias eina tik VIETA, | KURIĄ ŽMONĖS VAŽIUOTŲ IŠ

KITŲ ŠALIŲ.

jas žinantys vietos žmonės.

227 Už standartines, dažnai iš JAV atvežtas

kavines - „Starbucks", „Coffee Republic",

„Nero" bei kitas - ir turistai, ir vietos gy-

ventojai turėtų būd dėkingi. Į Angliją atvy-

kęs 1995 m. buvau priblokštas, kaip sunku

čia mieste buvo rasti žmoniškai išvirtos

kavos. Anuo metu mano miestelis Re-

dingas, gyventojų skaičiumi prilygstantis

Idaipėdai, turėjo vieną vienintelę kavinę

(„Costa Coffee Boutique", ligi šiol ji vei-

kia geležinkelio stotyje, nors kiek pakeistu

pavadinimu) - visa kita buvo aludės ir ne-

jaukios bei nesvetingos arbatinės.

243

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

(30) Londonas nuo seno buvo laikomas vyrų aprangos sosdne.

Moteriško grožio, žavesio ir elegancijos šalis - Prancūzija, o vyriškas kostiumas turi būti angliškas. Laikai pasikeitė, bet Londone liko dvi gatvės, kurių pavadinimai visame pasaulyje reiškia vyriškos aprangos viršūnę: Džermino gatvė (Jermjn Streetj, marškinių siuvėjų gatvė (ją labai lengva rasti: ji lygiagreti su Pikadiliu, judriu parduotuvių prospektu), ir Savile Row, kur siuvami brangiausi vyriški kostiumai.

Cia neieškokite ypatingų pasiūlymų ar sezoninių nuolaidų. Iš Saville Row kostiumą įsigis ne kiekvienas (pagaliau turistui ir neparanku būtų

taip ilgai laukti, nebent, kaip prezidentas ar diktatorius, po poros savai-

čių galėtų atskrisd pasimatuoti), nes retai kuris pirkėjas gauna grąžos iš tūkstančio svarų, dažniau kostiumas kainuos pusantro ar du tūkstančius, tačiau pasidairyti bet kuriuo atveju verta: kiekviena siuvykla mena savo klientus - grafus, karalius, prezidentus. Cia senovinis aptarnavimas ir senovinė aplinka.

(31) Anglijos pajūris nėra pagarsėjęs kaip poilsio vieta, į kurią žmonės važiuotų iš kitų šalių. Smėlėtų paplūdimių čia nėra daug, didžioji dalis pietinės pakrantės labai užstatyta ir užgriozdinta, o didieji kurortai -

Blakpulas arba Braitonas - dažnai brangūs ir vulgarūs. Pajūrio pramogos dažniausiai primena kaimo balaganą - žvangantys lošimo automatai ir daugybė žuvies su bulvėmis restoranų, kurie dažniausiai yra labai menko lygio.228 Skanių, šviežių, vietoje sugautų jūrų gėrybių rasite nedideliuose, turtingesniuose miesteliuose, bet prieš važiuojant apie restoranus teks pasiskaityti specialiuose vadovuose.

228 Vargu ar verta tikėtis, kad prie jūros jums bus padekta šviežesnės žuvies, tai yra dk ką sugautos. Cia jums ne Nida (kurioje irgi unguriai dažnai yra šaldyd ir išrūkomi dk iš vakaro prieš parduodant). Dideliuose kurortuose restoranai siūlys šaldytą žuvį iš tų pačių

didmenininkų, kaip ir restoranai, esantys dideliuose miestuose toli nuo jūros - nors nė

viena vieta Anglijoje nuo jūros kranto nėra nutolusi daugiau nei 70 mylių (100 km).

244

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

(32) Londone kelionės metro

vargu ar išvengsite, bet jei abejoja-

te, ar verta bandyti - neabejokite.

Tikrai verta, net ir tam, kad supras-

tum, kodėl žmonės taip stebisi, pa-

vyzdžiui, Maskvos metro praban-

ga, sietynais, marmuru ir erdve.

Londono metro yra seniausias

pasaulyje, ir jo dalys atrodo taip,

lyg nuo pirmųjų dienų 1863 metais

nelabai būtų remontuotos, bet tai

netiesa: metro tvarkomas, tiesiog

seni tuneliai ir senos stotys braš-

ka nuo miesto dydžio ir žmonių

kiekio.

LONDONO METRO YRA SENIAUSIAS

PASAULYJE IR ATRODO LYG NUO PIRMŲJŲ

SLs

DIENŲ 1863 METAIS NELABAI BŪTŲ

(33) Transporto muziejus Lon-

REMONTUOTAS.

done, įsikūręs prie Kovent Garde-

no (Covent Garden, beje, artimiausia

metro stotis taip ir vadinasi), - ne

tik ir ne tiek keistiems transporto

entuziastams. Puiki vieta visiems,

kas nori suprasti, kaip Londonas

atrodė senais laikais: čia galima

įlipti į tikrą seną autobusą, metro

traukinį ir pasijusti kaip filme apie

senąją Angliją. Anglams apskritai

gerai pavyksta kurti muziejus, o

šis - vienas geriausių Londone.

2 4 5

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

(34) Kovent Gardenas - senasis miesto turgus po stogu ir aplinkinė

erdvė XVII amžiuje buvo suprojektuoti Inigo Joneso, garsaus architekto, Britanijoje skleidusio italų Renesanso idėjas.

Kovent Gardeno turgus, iš pradžių pardavinėjęs iš įvairių pasaulio vietų atvežtas ir užsieniečių parduodamas egzotines prekes, po 1666

metų Didžiojo Londono gaisro, sunaikinusio senąjį Londono Sitį229, tapo svarbiausiu miesto turgumi.

Šiandien tai viena iš turistų susibūrimo vietų; gatvės muzikantai, žonglieriai, bedarbiai aktoriai baltai nudažytais veidais, vaizduojantys statulas ir linksminantys tuos, kam prie širdies paprastos turistinės pramogos (tiesą sakant, tokių pat esama bet kuriame didesniame Anglijos ar Europos mieste).

Daugiau dėmesio vertas pats turgaus pastatas ir jame plevenančios praeities šmėklos, o ne tai, kas ten parduodama dabar (turguje nerasi vaisių, daržovių, žuvies ar mėsos, čia daugiausia Kinijoje pagamintų

suvenyrų ir nereikalingų niekų iš viso pasaulio; labai gerų kainų tikėtis neverta). Iškabintos senovinės taisyklės, turguje draudžiančios gulėti ar miegoti, prekiauti sekmadieniais ir pjaustyti daržoves ar takuose lukš-

tenti žirnius, primena, kaip turgaus prekyba atrodė senais laikais.

229 T u o m e t sudeg ė api e 8 5 proc . vis ų n a m ų L o n d o n o Sityje. Maža i kas i š užsienieči ų

šiandien prisimena, kad tai, ką m e s vadiname Londonu, nėra dk daugelio senų miestelių

aplink sostinę junginys: net ir centre jį sudaro senasis r o m ė n ų įkurtas miestas L o n d o n o Sitis (City of Lotidon), kuriame šiandien yra finansų centras, ir į vakarus nuo jo esands Vestminsteris (City of Westmnster), kuriame ir Big Benas bei Parlamento rūmai.

2 4 6

Slapti džiaugsmai ir palaimos versmės: kuo vertėtiį pasimėgauti

Table of Contents

Kas yra teisingumas 118