S I L U E T A I

Leonidas

Maliuginas

Irina Gitovič

ČECHOVAS

Iš rusų kalbos vertė

JUOZAS VAITKUS

P I R M A K N Y G A

PIRMAS SKYRIUS

Pavelas Jegorovičius Čechovas apie mirtį dar negal-

vojo, tačiau suprato žengiąs ne į kalną, o pakalnėn.

Senatvė stovėjo ties slenksčiu, o jis tebegyveno vil-

timis. Pragyventą jau nemažai, o kas užgyventa?

Dar j a u n y s t ė j e jį kartu su broliais tėvas išpirko laisvėn — tai buvo dvidešimt metų prieš baudžiavos panaikinimą. Broliai greitai atsistojo ant kojų. Vyresnysis, Michailas, tapo puikiu knygrišiu, turėjo dirbtuvę, visa Kaluga jį pažinojo ir gerbė. Jaunesnysis, Mitrofanas, atvyko į

Taganrogą vėliau, bet pasiekė kur kas daugiau. Jis sumaniai darbavosi bakalėjos parduotuvėje. Jį pažinojo ir

pirkliai, ir miestelėnai, ir neturtingi ž m o n ė s — j i s buvo cerkvės seniūnas, dosnus valkatoms, elgetoms ir areš-

tantams ir galiausiai įsteigė Taganroge labdarybės draugiją. Pavelas Jegorovičius žiūrėjo į jį su pavydu. Juk ir jis pats buvo pirklys ir uoliai lankė Dievo namus, tačiau ar galėjo prilygti Mitrofanui?

Pavelas Jegorovičius liūdnai mąstė, kad gyvenimas

jam nenusisekė. Devyniolikos metų jis su tėvu persikėlė

iš Voronežo gubernijos į Taganrogą, pradėjo tarnauti

kontoroje pas miesto galvą pirklį Kobyliną ir ištarnavo trylika metų.

Vedė vėlai — arti trisdešimties — ir, kaip jam atrodė, nelabai sėkmingai. Ir negali sakyti, kad žmona Jevgenija Jakovlevna buvo kokia paplaika, ne, ji buvo romi, klusni ir darbšti. Jaunutė mergina pasirodė esanti gera šeimininkė, tačiau kraičio buvo gavusi visai nedaug. Jos tėvas, ge-lumbės pirklys, nors buvo moršanskietis, prekiavo ne

gubernijos, o apskrities mieste, turėjo reikalų su prancūzų

firmomis, prancūzai jį vadindavo „mesjė Morozof". Išvy-6,

kęs kartą į Novočerkaską, kur buvo daromi dideli sandė-

riai, jis apsirgo cholera ir mirė. Našlė su dukterimis išva-

žiavo ieškoti jo kapo. Ji skubėjo — ją domino ne tik kapas, bet ir neparduotos prekės. Tačiau kol nusigavo iki Novo-

čerkasko, visas turtas buvo išgrobstytas.

Našlė apsigyveno Taganroge; ji labai apsidžiaugė, kai

Jevočkai (taip šeima vadino Jevgeniją Jakovlevną) pasipiršo Pavelas Čechovas. Jaunikis buvo nelabai solidus, tačiau bekraitei nederėjo keltis į puikybę.

Praėjus trejiems metams po vedybų, Pavelas Jegorovi-

čius užsisakė iškabą „Arbata, cukrus, kava, muilas, dešra ir kitos kolonijinės prekės" ir pradėjo savarankiškai prekiauti.

Prekiauti nesisekė — krautuvėlė buvo neišvaizdi ir

prekės prastos. Pirklys ėmė prekes kreditan, o į skolą urmininkai stengėsi iškišti kas blogesnio, kas užsigulėję.

Jis įsirengė prie krautuvėlės vyninę — čia buvo galima išgerti taurelę santuriniškojo. Tačiau pirkėjų nepadau-gėjo — pietiečiai mėgo vynines, kur galima paplepėti,

pamažėl gurkšnojant vyną. O čia pasėdėti nebuvo kur,

šeimininkas buvo žinomas kaip nešnekus, užsidaręs ir

griežtas.

Šeima didėjo kasmet. Jevgeniją J a k o v l e v n ą gimdė

kaip pagal užsakymą vieną sūnų po kito: Aleksandrą,

Nikolajų, Antoną, Ivaną, Michailą ir tik tarp dviejų jauniausiųjų atsirado dukrelė Marija. Paskui vėl gimė duktė, pavadino ją motinos garbei Jevgeniją. Bet neilgai šeimoje buvo dvi Jevočkos — mergaitė teišgyveno dvejus metus.

Trečiojo sūnaus — Antono — gimimas buvo Pavelui

Jegorovičiui atmintinas: tais metais jis buvo išrinktas Taganrogo policijos ratmanu. Pareigos buvo be atlyginimo, bet tuščiagarbiui Pavelui Jegorovičiui — garbingos, jis ėjo jas porą metų. Tokia jau likimo ironija — rašytojas, labiausiai už viską vertinęs laisvę ir nepriklausomybę, gimė Policeiskajos gatvėje Gnutovo' name.

Sis namas, beje, nepaliko ir negalėjo palikti Čecho-

vui jokių prisiminimų. Po metų, kai vėl buvo laukiama

šeimos padidėjimo, Čechovai gyveno jau kitoje vietoje.

1 G n u t (ras.) — lenkti, riesti {vert. past.).

Čechovas prisiminė Gnutovo namą jau gyvenimo saulė-

lydyje, gavęs laišką iš Taganrogo miesto valdybos nario daktaro P. Jordanovo. Šis teiravosi, kur yra rašytojo gimimo vieta. Čechovas, pasitaręs su motina, nurodė tą

namą ir pridūrė: „To namo tikriausiai jau nebėra". Čechovas nesidomėjo savo gimimo vieta ir lankydamasis

Taganroge.

Namai dažniausiai išlieka ilgiau už žmones, ir namas,

kuriame gimė Čechovas, mažas trijų langų fligelis, pana-

šus į Ukrainos kaimo drėbtinę pirkelę, ne tik stovėjo

kaip buvęs dvidešimtojo šimtmečio pradžioje — j i s tebėra ir šiandien.

Antonas Čechovas gimė 1860 metų sausio 17 dieną.

Tiesa, yra minėjęs kitą datą. 1899 metų sausio 16 dieną jis rašė Marijai Pavlovnai: „Šiandien mano gimtadienis: 39 metai. Rytoj vardinės". Tačiau šio kategoriško teigimo neparemia faktai. Mums belieka tikėti išrašu iš Dangun ėmimo cerkvės metrikų knygos, kur „parašu ir antspaudo prispaudimu" pažymima, kad „Antonijus pagimdytas Sausio 17". Kuriozai tykojo būsimąjį rašytoją jau krikšti-jant -«- krikštatėviu metrikų knygoje buvo įrašytas pirklio brolis Titovas — titulas, vertas humoristinio apsakymo.

Prekyba vis labiau nesisekė. Pavelas Jegorovičius

manė, kad visų nelaimių priežastis - nevykusi vieta. Jis išsinuomojo kitą krautuvę, prie stoties, paskui prie turgaus. Bet ir j u d r i o j e vietoje komercija nepagerėjo. Pavelas Jegorovičius nemokėjo vilioti pirkėjų, nemėgo pataikauti ir meilikauti, girti savo prekę.

Namą turgaus aikštėje Čechovas gerai prisiminė —

ir ne tik todėl, kad jam tada sukako jau devyneri metai.

Pro šitą namą buvo vežami n u s i k a l t ė l i a i — j u o d a i s vežimais, dundant būgnams. Aikštėje buvo v y k d o m o s ir eg-zekucijos. Į aikštę tokiomis dienomis tėvai vaikų neleisdavo, tačiau jie viską matydavo pro langus. Būdavo baisoka, tačiau smalsumas įveikdavo baimę.

Namas buvo didelis, dviejų aukštų, pirmame buvo

krautuvė. Kai Pavelas Jegorovičius eidavo viršun, par-

davėju palikdavo kurį nors iš vaikų, net devynmetį An-

toną.

Dėl nepriteklių teko priimti du išlaikomus nuominin-

7

kus — teismo valdininką Selivanovą ir gimnazisLą Pav-

lovskį. Pavlovskis gyveno pas juos, kol baigė gimnaziją —

dvejus metus, bet visi prisiminė jį ilgai. Prisiminė ilgai todėl, kad visiems gimnazistams buvo griežčių griežčiausiai įsakyta jį užmiršti. Gimnazijos direktorius, nuolat kėlęs Pavlovskį pavyzdžiu, paskui sakydavo gimnazistams, kad juo labai nusivylęs. Baigęs gimnaziją, Pavlovskis įstojo į Peterburgo medicinos akademiją, užmezgė ryšius su revoliucionierių būreliais, buvo patrauktas atsakomybėn 193 revoliucionierių narodnikų byloje, nuteistas ir pabėgo į užsienį. Įsitaisęs dirbti Niujorko kirpykloje, Pavlovskis atsiuntė gimnazijos direktoriui laišką. Direktorius sutriko gavęs tokį laišką. Čechovams, ačiū dievui, Pavlovskis nerašė, tas vardas buvo uždraustas minėti.

Pavelas Jegorovičius labai norėjo praturtėti, tačiau

suprato, kad praturtėti galima tik tuomet, kai yra pinigų.

Pinigas, kaip žinoma, pinigą traukia ir aplenkia vargšus.

Pavelas Jegorovičius buvo trečios gildijos pirklys ir su pasididžiavimu įrašydavo savo titulą į sūnų metrikus.

Tačiau netrukus šis titulas ėmė jam atrodyti kaip pasity-

čiojimas iš varganos jo padėties. Pirklys taip nusiprekiavo, kad neturėjo iš ko mokėti gildijos mokesčio — teko grįžti į miestelėnų luomą.

Metams bėgant, Pavelas Jegorovičius darėsi vis niūres-

nis, uždaresnis. Tokio charakterio jam geriau būtų buvę eiti ne į pirklius, o į sargus arba eigulius!

Vienintelis džiaugsmas ir viltis jam buvo vaikai. Jausdamas, kad gyvenimas nenusisekė, jis nuolankiai, niekam nesiskųsdamas, kovojo su nepritekliais ir stengėsi išleisti vaikus į žmones. Nors jo broliai, Michailas ir Mitrofanas, kuriems verslas puikiai sekėsi, galėjo būti jam pavyzdžiu, savo vaikams jis planavo kitokį kelią. Turtingieji broliai savo sūnus nuo mažumės nukreipė į komerciją kad jie taptų prekybos arba kontoros tarnautojais. Neturtingas Pavelas Jegorovičius, rašantis savo tarnybos lape — „iš-

silavinimą įgijau namuose", svajonėmis skriejo kur kas aukščiau ir toliau. Vaikų auklėjimo pavyzdys jam buvo

ne broliai, o turtingiausi Taganroge. pirkliai — graikai, leidę savo sūnus į mokslus Atėnų universitete.

Slapčia svajodamas apie Atėnų universitetą, Pavelas

Jegorovičius atidavė v y r e s n į j į — A l e k s a n d r ą — į gimnaziją, o Nikolajų ir Antoną — į graikų parapinę mokyklą.

Nikolajus buvo pora metų vyresnis už Antoną, tačiau tai neturėjo reikšmės, nes viename tos mokyklos k a m b a r y j e tilpo šešios klasės. Kartu mokėsi ir šešiamečiai mažyliai, ir dvidešimtmečiai išstypėliai.

Čechovas visam gyvenimui įsiminė mokytoją Vučiną,

įsiminė ne tai, ką jis kalbėjo, mokytojas buvo didelis nemokša, o jo rėkimą, grasinimus, įžeidinėjimus, mušimą.

Nei jis, nei Nikolajus niekad nesiskundė tėvui, kaip šitai juos skaudino ir žeidė. Bet Pavelas Jegorovičius netrukus pats suprato: m o k y k l o j e vertinami ne tiek moksleivių

atsakymai, kiek tėvų dovanos; jis negalėjo pakęsti, kad su jo sūnumis elgiamasi blogiau negu su kitais, ir po me-tų perkėlė juos į gimnaziją. Mokestis gimnazijoje buvo daug didesnis, tačiau Pavelas Jegorovičius, gana taupus žmogus, mokymui nešykštėjo. Negana to, jis pasamdė

prancūzę madam Sopen (ji mokė vyresniuosius — Alek-

sandrą ir Nikolajų) ir muzikos mokytoją — banko valdi-

ninką. Nikolajus, sujaudinęs tėvą tuo, kad pamėgo smuikuoti, turėjo dar pamokų pas italą dirigentą Roką.

Pavelas Jegorovičius svajojo matyti savo sūnus išsila-

vinusius ir išmintingus, bet suprato, kad gyvenime vieno dalyko per mažai. Dar j a u n y s t ė j e jis buvo išmokęs pas šventįką griežti smuiku ir giedoti iš natų. Ir net dabar, sulaukęs garbingo amžiaus, nemetė mėgstamo užsiėmimo.

Su Nikolajum jiedu grieždavo smuiku duetus. O giedoda-

vo visi sūnūs — ir nebūdavo Pavelui Jegorovičiui didesnio džiaugsmo kaip tas giedojimas.

Esrniukai mėgo dainuoti. Tačiau tėvas, fanatiškai

religingas žmogus, pripažino tik bažnytines giesmes. Beje, tas pat ir su tapyba — Pavelas Jegorovičius mėgo piešti, buvo neabejotinai gabus, tačiau rinkosi tik bažnytinius siužetus (viena jo ikona — „Joanas Teologas" — išliko ir yra Čechovo name Jaltoje). Berniukai buvo linksmi,

iš mažumės mėgę j u o k i n g u s dalykus, ir rimtas bažnytinis giedojimas netrukus ėmė juos varginti.

Repetuojant prabėgdavo ištisi vakarai. O paskui —

speiguotais žiemos rytais dar su tamsa jie eidavo į rytmetinęs pamaldas giedoti cerkvės chore. Giedojo Čechovai graikų vienuolyne, Mitrofano cerkvėje ir net rūmuose,

kur gyveno ir mirė Aleksandras I. Parapijiečiai žiūrėjo į mažuosius giedotojus su grauduliu, o į Pavelą Jegorovi-

čių su pavydu. Bet Čechovas vėliau prisipažino, kad jis ir broliai jausdavosi tuo metu kaip maži katorgininkai.

Kai nemokša ir papaikėlis graikas mokytojas Vučina iš

peties tvodavo liniuote per delnus — būdavo ir skaudu, ir apmaudu, bet tai dar galėdavai kęsti. Tačiau kai tėvas plakdavo už neišmoktą m a l d ą — š i t a i būdavo nepaken-

čiama.

Pavelas Jegorovičius mylėjo vaikus, tačiau auklėtojas

buvo nevykęs — auklėjo juos tiktai griežtumu. Berniukai, kupini neišsenkamos išmonės, išsigalvodavo linksmų žaidimų ir išdaigų, o tėvas, susisodinęs juos prie stalo, skaitydavo jiems garsiai laikraštį „Syn otečestva". Motina, maitinusi aštuonių asmenų šeimą ir du nuomininkus, viską jiems skalbusi, jam skaitant tyliai lopydavo baltinius.

Vaikams būdavo sunku sėdėti netarus nė žodžio, tuo labiau kad tėvas, liovęsis skaityti, griežtai klausdavo: „O ką aš perskaičiau?"

Laisviau paaugliai pasijusdavo pas dėdę Mitrofaną

Jegorovičių. Mitrofanas Jegorovičius buvo cerkvės se-

niūnas, tačiau, kad ir religingas, mėgo pramogas, ne taip, kaip jo brolis Pavelas. Per šventes susikviesdavo vaikus —

sūnus, dukras ir brolėnus — ir vesdavosi visą kirbinę į

teatrą. Pas dėdę visada būdavo triukšminga ir linksma.

O namie jie krėsdavo pokštus ir juokdavosi tiktai tada, kai nebūdavo tėvo. Vos tik šis pasirodydavo, visi tuoj nutildavo; atrodydavo, net ir motinos siuvamoji mašina klekena tyliau.

Čechovui vaikystėje neretai buvo sunku ir nelinksma.

Ilgos valandos krautuvėje, atidarytoje nuo ryto iki vėlyvo vakaro, labai vargino, reikia manyti, atsiliepė ir berniuko sveikatai. Kokiomis tik ligomis nesirgo Čechovas vaik y s t ė j e — ir migrena, ir kataru, ir smarkiu peritonitu, ir maliarija. Ir kitos, rimtesnės ligos, persekiojusios jį

visą gyvenimą, taip pat sėlino prie jo nuo pat vaikystės.

Bet vis dėlto vaikystė yra vaikystė — su visais jos džiaugsmais ir, svarbiausia, su greitai praeinančiais sielvartais.

Prie jūros jis pamiršdavo sėdėjimą krautuvėje. Pamiršdavo varginančias repeticijas, kai dusdamas bėgdavo aukštyn į varpinę. Čia paauglys nesitverdavo džiaugsmu, regėdamas aplink begalinę erdvę ir pakiliai jausdamas, kad iškilmingas skambus varpų gausmas sklinda po apylinkę. Tą

meilę varpų gausmui Čechovas išsaugojo visą gyvenimą.

Vasarą Jevgenija Jakovlevna veždavosi vaikus į dvarą

pas senelį, septyniasdešimt varstų nuo Taganrogo. Dva-

ras, tiesa, buvo ne senelio, o grafo Platovo, senelis tarnavo pas jį ūkvedžio padėjėju, tačiau berniukui magėjo važiuoti stepe jaučių traukiamais ratais, gyventi gamtoje.

Kartą dvaro ūkvedys pakvietė Jevgenija J a k o v l e v n a su vaikais pietų. Berniukams buvo griežčių griežčiausiai prisakyta sėdėti prie stalo tyliai. Kai visi atsikėlė nuo stalo, Antonas, apsidžiaugęs, jog baigėsi toji kankynė, ėmė strykčioti šeimininkui už nugaros, rodydamas liežuvį.

Jevgenija J a k o v l e v n a neteko žado iš siaubo — Antonas nepastebėjo, kad jo grimasas šeimininkas mato veidro-dyje. Neaišku, kuo būtų baigęsis įžūlus pokštas, jeigu nebūtų atbėgę žmonės su žinia, kad dega stepė, ir visi nebūtų išdūmę gesinti gaisro.

Dvare berniukų laukė ne tik linksmybės ir išdaigos,

bet ir nuobodžios pareigos. Antonas ištisas dienas sėdėjo prie kuliamosios, nors ji ir kurtinamai žlegėjo, o dulkės lindo į akis, šnerves, ausis, ir skaičiavo prikultų grūdų

pūdus. Jis, tiesa, j u o k a v o , jog čia jam bausmė už tai, kad susikirto per aritmetikos egzaminą ir liko trečioje klasėje antriems metams.

Tikybos m o k y t o j a s — archijerejus Pokrovskis, kartą sutikęs gatvėje Jevgenija Jakovlevna, tarė:

— Iš jūsų vaikų nieko gero neišeis.— Ir pagalvojęs

pridūrė: — Nebent tik iš Aleksandro.

Ji papasakojo apie tą pokalbį vyrui, šis susikrimto,

bet nenustebo — j i s irgi viltis dėjo tik į Aleksandrą. Dar nebaigęs gimnazijos, Aleksandras gyveno atskirai, turėjo kampą ir maistą pas gimnazijos direktorių, buvo jo vaikų

repetitorius.

Antonas liko antramečiu. Nikolajus buvo viskam tin-

gus. Tėvo svajones apie universitetą galėjo įgyvendinti tik vyriausias sūnus. N e t u r ė d a m a s vilčių, kad Antonas ir Nikolajus pasieks ko moksle, Pavelas Jegorovičius

privertė juos po pamokų gimnazijoje lankyti batsiuvių

ir siuvėjų mokyklą. Už pasiūtas kelnes ir liemenę Antonas gavo pažymį 4. Gimnazijos pažymėjime tuo metu penke-tus jis turėjo tik iš tikybos ir vokiečių kalbos. Tėvams brendo mintis, kad iš Antono gali išeiti neblogas siuvėjas.

Antonas siuvo kelnes ir liemenes, kalė atmintinai

neapkenčiamą graikų kalbą, o Aleksandras tuo metu ke-

liavo po Krymą. Tėvas skaitydavo jo laiškus garsiai — tai buvo kur kas įdomiau negu „Syn otečestva". Aleksandras rašė, kad, pamatęs Juodąją jūrą, jis nebejaučiąs pagarbos Azovo jūrai. Smulkiai aprašinėjo, kaip Feodosijoje išsimaudė už kapeiką; už tą pačią kapeiką jam davė paklodę ir rėčkelę vandens kojoms, lyg kokiam ponui. „Aš, suprantama, nepraleidau progos pasipuikuoti ir pasididžiuoti už kapeiką",— rašė jis.

— Štai ką reiškia kapeika! — tarė Pavelas Jegorovi-

čius, baigdamas skaityti laišką.

Čechovų nuomininko brolis, Ivanas Selivanovas, įgy-

vendino savo svajonę — vedė dvarininkę našlę. Nesi-

tverdamas džiaugsmu, jis pakvietė Jevgeniją Jakovlevną su Antonu į savo dvarą — n e k a n t r a v o pasigirti savo turtais.

Pakeliui nekantrus Antonas išsimaudė — diena buvo

karšta, o vanduo stepės upelyje pasirodė esąs šaltas. Jis atgulė užvažiuojamajame kieme, karščiuodamas kliedėjo.

Motina sielvartingai raudojo — arti nebuvo nei gydytojo, nei felčerio. Lovoje be sąmonės blaškėsi sūnus, Jevgeniją Jakovlevną, sėdėdama galvūgalyje, mintimis jau atsisveikino su juo ir prisiminė, kaip prieš dvidešimt metų, irgi stepėje, gimdė savo pirmagimį. Prie Taganrogo reido

priplaukė anglų eskadra ir netikėtai apšaudė miestą. Nėš-

čią Jevgeniją Jakovlevną, paklaikusią iš baimės dėl savęs ir dėl būsimo kūdikio, išvežė iš Taganrogo. Bet tada

šalimais buvo vyras, o dabar, šią baisią naktį, ji buvo viena. Sunkiai sergantį Antoną gydė užvažiuojamojo kiemo šeimininkas, senas, juokingas grimasas darantis žydas liūdnomis akimis. Gydė kaip m o k ė j o — d ė j o nakčiai garstyčių trauklapius ir kompresus — ir guodė Jevgeniją Jakovlevną.

12

Motina paliko Antoną dar neatsigavusį po ligos, silp-

ną, ant svetimų rankų, o pati grįžo į Taganrogą. Aleksandras baigė gimnaziją aukso medaliu ir važiavo stoti į

Maskvos universitetą. Kartu vežėsi ir Nikolajų. Aleksandras, tėvo nuomone, buvo ir geras, ir protingas, jam trukdė tik „kėlimasis į puikybę". O Nikolajus buvo kažkoks

„ne šio pasaulio". Mokymasis jo visai nedomino, gimnaziją netrukus metė, neturėjo potraukio ir į amatą. Jam negalima buvo patikėti ir k r a u t u v ė s — nusiprekiaus...

Antonas galvojo apie Aleksandrą su pavydu ir pasidi-

džiavimu ir apgailestavo negalįs su juo atsisveikinti. Atsisveikino su Aleksandru laišku, parašytu lotyniškai:

„Linkiu tibi optimum et maximum" („Linkiu tau visko paties geriausio").

Pavelas Jegorovičius palydėjo Aleksandrą ir pasiuntė

jam pavymui pakilų laišką: „Sveikinu tave, Saša, su tavo gimtadieniu. Koks įvykis! Tą pačią dieną ateiti į pasaulį, ir vėlgi tą pačią dieną atvykti į senąją Rusijos karalystės sostinę!"

Antonas grįžo iš dvaro sveikas, sustiprėjęs, bet pakar-totinio egzamino neišlaikė ir liko antriems metams penktoje klasėje. Jis nenukabino nosies, sakė, kad neapykantą graikų kalbai įteigęs jam visam gyvenimui Vučina. Drau-

-gai, mėgę erzinti antramečius, jo n e u ž k a b i n d a v o — j i s leido humoristinį žurnalą „Mikčius" ir galėjo suvesti sąskaitas su kuo tik nori.

Maskva sutiko Aleksandrą svetingai. Jis atvyko su

savo prašymu pavėluotai, bet jau po trijų dienų rašė tė-

vams, kad nors ir su dideliu vargu, bet prasismelkęs į

universitetą — įstojęs į fizikos-matematikos fakultetą.

Nikolajus susigalvojo stoti į Tapybos, skulptūros ir architektūros mokyklą. Jis ruošėsi egzaminui, tačiau dėjo viltis ne į save, o į Dievą — be perstojo žegnojosi ir spaudė

ikoną prie kaktos. Aleksandras manė, kad Nikolajus į tą mokyklą egzamino neišlaikys, o daugiau stoti nėra kur

ir, matyt, teks Nikolajui lindėti pirklio Gavrilovo krautuvėje, kur jau ne pirmus metus tarnavo jų pusbrolis Mi-

chailas.

„Atsiimkite Nikolajų į Taganrogą,— rašė Aleksandras

tėvams.— Kitaip jūsų pinigai ir triūsas nueis veltui. Ver-13

čiau atsiųskite Antoną, tasai žmogus darbštus ir turi galvą, pats sau pamokų susiras".

Tačiau įvyko nelauktas dalykas — į Tapybos, skulp-

tūros ir architektūros mokyklą iš šimto dvylikos stojusiųjų

buvo priimta vienuolika, tarp jų ir Nikolajus. Tą dieną šeima triumfavo. Ypač džiūgavo Antonas — Aleksandru

jis didžiavosi, o labiau mylėjo Nikolajų.

Pavelas Jegorovičius, džiaugdamasis dėl sūnų, vis dėlto prašė Aleksandrą parašyti: „Kas tai per dalykas fizikos-matematikos ir gamtos mokslai, kur jų prisireiks po to, kai jie pasibaigs po 4 metų, tai kur duoda vietas pareigoms?!"

Jis didžiavosi, kad Nikolajui pripažintas dailininko talentas, bet jam kėlė nerimą sūnaus ateitis: ar gali paveikslėliai išmaitinti žmogų? Jis rašė apie. tai, tiesa, delikačiai:

„Geriau eiti į architektus, arčiau konkretesnės profesijos, tapyba varginamai sėdimas gyvenimas". „Tačiau j u m s geriau matyti",— baigiamas tasai gimdytojo laiškas, kuriame sūnums siūloma patiems nusistatyti savo pašaukimą.

Jis pasiuntė jiems paskutinius penkiolika rublių ir

įspėjo: „Daugiau nesitikėkite, rūpinkitės patys kaip įma-nydami, pamokomis, užsiėmimais, draugų paslaugomis".

Kiekviename laiške jis prašydavo rakinti kambarį, kad

neapvogtų, rašyti laiškus dėlei taupumo ant didelių plono popieriaus lapų ir, suprantama, melstis.

„Jeigu aš mokysiuos blogai,— rašė Aleksandras tė-

vui,— tai būsiu matematikos mokytojas, o jeigu gerai,

tai, baigęs kursą su kandidato vardu, universiteto lėšomis būsiu pasiųstas į užsienį. Grįžęs iš tenai, laikysiu egzaminus magistro laipsniui gauti, po to ginsiu (dalyvaujant publikai) matematikos daktaro disertaciją". Aleksandras prašė ir tėvą, ir brolį niekam nepasakoti apie jo planus, tegul tai būna paslaptis visiems, net buvusiems jo mokytoj am s.

Nikolajus laiškų nerašė, atsikalbinėjo, kad nesą ko

rašyti. Bet Aleksandras detaliai rašydavo ne tik apie save, bet ir apie brolį — apie tai, kaip jis pradėjo tapyti paveikslą dažais, kaip visi pamilo Nikolajų mokykloje, nors ten jis — pats jauniausias, sėdi tarp barzdočių, šie jam į senelius tiktų.

„Aš pasakiau jam,— pasakojo apie brolį Aleksan-

dras,— „Varyk, brolau! Šventuosius tapysi! Pinigo susi-t a u p y s i — į Suzdalę išsiųsiu!" Tai reiškia — stenkis, brolau, dailininku tapsi. Pinigų užsidirbsi — į Italiją va-

žiuosi" .

Antonas klausėsi laiškų, paskui pats skaitė juos ir

matė Aleksandrą tampant didžiu mokslininku, o Nikola-

jų — įžymiu dailininku.

Pavelas Jegorovičius prašė Nikolajų atsiųsti paveikslą

„savo kūrybos". „Netingėk melstis,— baigė jis laišką,—

per tai tu būsi geras pilietis ir garsus profesorius".

Būsimieji mokslininkas ir dailininkas gyveno varga-

nai — pietaudavo kas antra diena pigiausiose valgyklose, kur būdavo tik arklienos patiekalų, dažnai tenkindavosi arbata su duona, o būdavo dienų, kai ir duonai neužtekdavo. Ypač sunku buvo N i k o l a j u i — j i s sukardavo kasdien į mokyklą ir atgal dvylika varstų skylėtais pusbačiais ir su pledu, kuris atstodavo paltą. Nikolajus, tiesa, nenusi-mindavo, krimsdavosi tik dėl to, kad neužtenka pinigų

dažams. Prisirengęs pagaliau parašyti laišką, jis linksmai skundėsi tėvui: „Vakar kad ir turėjom duonos, bet nepie-tavome, o šiandien nei to, nei kito... nenusiminėme, o, priešingai, krėtėme juokus".

Kartą gavęs vietoj pinigų eilinę porciją patarimų ir

pamokymų, Aleksandras atsakė tėvui piktai: „Dėl dievo

meilės, rašykite šilčiau, širdingiau, nes jūsų, tėte, laiškuose vien tiktai pamokymai... Taip čia širdyje sunku, taip

galvoje niūru, ieškai draugiškos paguodos ir užjaučiamo žodžio, o gauni įsakymus eiti į cerkvę... Laiškas, kurį skai-tote, bus, atrodo, paskutinis".

Antonas sutaikė tėvą su sūnumi. Aleksandras dėkojo

broliui už mielą ir nuoširdų laišką ir rašė, kad pas juos įvykusi permaina į gera. Jis stojęs dirbti dėstytoju į privačią mokyklą, be to, sau paėmęs aritmetikos ir prancūzų

kalbos pamokas, o Nikolajui — algebros ir geografijos.

Jis jau nepriekaištavo tėvui dėl pamokslavimo, o siuntė

jam padėkas, ypač už tą „totorių įsiveržimą į šeimos iždą", koks buvo jų išsiuntimas į Maskvą. Jų gyvenime viskas

ėmė klostytis kaip sviestu patepta, juos gerai maitino, valgyti jiems nešdavo liokajus. Pamokos jam nekliudė

15

/

stropiai mokytis matematikos. „Šaunus dalykas universitetas,— rašė jis.— Gimnazijoje būdavau laimingas, kai iš jos ištrūkdavau, o čia esu laimingas, būdamas universitete.

Universitetas — tai antrasis krikštas". Jis viską suspėdavo: vesti pamokas už save ir už brolį, klausytis paskaitų universitete ir namie valandų valandas mokytis mėgstamos

matematikos — pratybos užtrukdavo iki gilios nakties,

o kartais ir iki ryto. Dar neseniai jis baiminosi būsiąs tokia bejausmė ir sausa skiedra kaip gimnazijoje matematikos mokytojas Dzeižinskis, bet dabar suprato, kad matematika duoda peno ne tik protui, bet ir širdžiai.

„Aš manau, kad pas mus gimnazijoje niekas nesupran-

ta, kas yra matematika,— rašė jis tėvui (bet skaitė šitai su didžiausiu dėmesiu brolis Antonas).— Pas mus tas mokslas laikomas nuobodžiu. O jis yra neginčijamų tiesų rinkinys... O kas gali būti maloniau už tiesas? Visi mokslai siekia tiesos. Visi stengiasi ją rasti. Filosofija seniai įrodė, kad tiesa begalinė. Matematiką sudaro tos pačios tiesos dalelės — vadinasi, ji gali vystytis tik žmonijos labui. O kas gali bent kiek pasitarnauti žmonijai, tasai laimingas žmogus".

Kiekvienas Aleksandro laiškas prasidėdavo himnu

mėgstamam mokslui:

„Matematika — puikus dalykas".

„Matematika — nuostabiai patraukli!"

Antonas pasigesdavo brolių — žaidimų ir pramogų

dalyvių. Pavyzdžiui, be jų nebuvo galima rengti namų

spektaklių, baigėsi tie linksmi laikai, kai statydavo juokingas ukrainietiškas pjeses ir net „Revizorių", kuriame Antonas vaidino gorodničių.

Antonas tęsė linksmus žaidimus ir iš tolo. Jis siuntinėjo broliams komiškus laiškus, humoristinį žurnalą „Mik-

čius", juokingų niekučių siuntinėlius — geležinę kilpą, riestainių, nėrimo kabliuką, „Filareto Gailestingojo" paveikslą.

Prašė Aleksandrą pasiimti jį į Maskvą. Aleksandras su

būdingu jam lengvabūdiškumu pažadėjo pasiimti iš „septy-nių soborų prakeikto Taganrogo" ne tiktai Antoną, bet ir visą šeimą, o Nikolajus rašė broliui blaiviau: „Mokykis, Antoša, o apie Maskvą nesvajok, ji to neverta".

15

Klausyti Nikolajaus patarimo Antonas negalėjo — ne-

buvo iš ko mokėti už mokslą, pusę žiemos jis nelankė gimnazijos, sėdėjo namie.

Aleksandras ir toliau liaupsino matematiką.

„Ak tėte,— rašė jis,— jeigu jūs galėtumėte pasiklau-

syti mūsų ordinarinio profesoriaus Cingerio! Aš kaip gyvas nesu girdėjęs tokio mokslo skelbėjo. Įsivaizduokite eilę skaičių. Ką jie patys gali pasakyti? Beveik nieko. Cingeris juos įkvepia, suteikia jiems gyvybę, jo dėka jie prab y l a — žodžiu, mūsų akyse įvyksta k ū r y b o s faktas". Jis pranešė kaip didelę paslaptį, kad atradęs naują matematikos dėsnį, kurį pasilaikąs ateičiai, kai rašys darbą matematikos magistro laipsniui gauti.

Laiškai buvo ilgi ir tuo buvo dar vertingesni, nes Aleksandras, pasak jo, neturėjo nė valandėlės laisvo laiko, net gerdamas arbatą mokėsi. Jo laiškai būdavo nutraukiami tokių frazių: „Palaukite valandėlę, liokajus man at-nešė stiklinę arbatos, aš išgersiu". A r b a — „ P e r t r a u k i u trumpam pasakojimo g i j ą — m a n patiekė griežinį arbū-

zo".

Antonas sekė tą fantastinį gyvenimą ir suprato, kad

jisai jam neprieinamas. Ir Aleksandras tai suprato. Nors įkalbinėjo brolį uoliau mokytis matematikos, kad paskui galėtų stoti į universitetą, jautė, kad Antonui tai ne pagal jėgas. Jis rašė pusiau juokais, pusiau rimtai: „Matematik a — tai ir „motina", ir „pamotė".

Taganroge Pavelas Jegorovičius su pasididžiavimu

pasakodavo apie vyresniųjų sūnų sėkmę. O Aleksandrui

ir Nikolajui gyrėsi jaunesniaisiais: „Visi mūsų vaikai im-lūs mokslams, turi proto ir gabumų. Antonas geras literatūrai. Maša — muzikai, ji džiugina mus grojimu".

„Antonas geras literatūrai". Pavelas Jegorovičius pa-rašė tai, pabrėždamas žodį „geras", ir kartu pasiuntė Aleksandrui žurnalą „Mikčius". Tėvas pirmasis pripažino literatūrinius Antono sugebėjimus.

Aleksandras atsakydavo tėvui: „Pasakykite „Mik-

čiaus" redaktoriui, kad jo laikraštis jau ne toks įdomus kaip anksčiau. Druskos per maža".

Pavelui Jegorovičiui malonu buvo gauti sūnaus laiškus

su adresu: Kontorskajos gatvė, nuosavas namas. Bet skurs-17

ti jis pradėjo kaip tik nuo to namo. Statomas jis buvo ilgai, sienos mūrijamos storiausios, kaip tvirtovės: rango-vams buvo mokama už tūkstantį plytų. Įkurtuvės buvo

nelinksmos — savininkui supančiojo rankas ir kojas pen-kių šimtų rublių vekselis.

Prekyba ėjo vis prasčiau, bet taip blogai kaip tą žie-

mą dar niekad nesiklostė — metai buvo nederlingi. Pa-

velas Jegorovičius kartą v a k a r e suskaičiavo savo skolas ir a i k t e l ė j o — j ų prisikaupė aštuoni tūkstančiai. Stigo lėšų atnaujinti krautuvės kontraktui — buvo grasinama

ją uždaryti. Jis rašė Aleksandrui, skųsdamasis „Dievo apleistu Taganrogu". „Aš neturiu kuo daugiau užsiimti, nemoku jokio amato. Vien nešlovė dėl skurdo kelia neviltį. Patark, ką mums daryti?"

Nesulaukęs patarimo, Pavelas Jegorovičius skubiai

susiruošė ir išvyko į Maskvą. Delsti nebuvo galima — už vekselio neapmokėjimą jam grėsė neišsimokančių skolininkų kalėjimas. Iš savo paties namų jis išvyko slapčia, naktį, neatsisveikinęs su vaikais. Žmona jo nelydėjo,

gelbėdamasis nuo kreditorių ir mėtydamas pėdas, jis vyko ne iš Taganrogo, o iš atokios pusstotės.

Jevgenija J a k o v l e v n a pasiuntė vyrui laišką per rankas:

„Parašyk mums atvirą laišką, kad tu išvyksti į Tan-

bovą, rašyk jame, kad dabar važiuoju į Tanbovą arba

kur nori, tiktai būtinai parašyk, sako, pareikalaus iš mūsų

tavo laiško — ar tikrai tavęs nėra ir kur esi".

Pavelas Jegorovičius siuntė laiškus iš Maskvos per

rankas. Mėgstantis visur kur tvarką, jis ant kiekvieno laiško rašė numerį. Laiškai skyrėsi vienas nuo kito

daugiausia tik numeriais. Maskva jam patiko tik pirmą dien ą — „žmonės gyvena taip, kaip ir turėtų gyventi: visur tvarka ir kiekvienas žino savo darbą". Maskva jį nustebino ne bruzdesiu, o tuo, kad čia „visi gyvena abejingai".

Nepatiko jam tik tas, kad sūnūs nerakina kambario. Ta-

čiau netrukus jo laiškai pasidarė liūdni. Jis ilsėjosi pirmą kartą po trisdešimties su viršum metų triūso, bet dykinė-

jimas atrodė jam nuobodus ir grasus.

„Aš be darbo tiesiog iš proto einu,— rašė jis Anto-

nui,— be darbo nusilpau, kaip gyvas dar nepatyriau tokios kankinamos padėties".

18

Antonas skaitė tėvo laiškus su kartėliu ir šypsena —

net apie sunkią savo padėtį tėvas rašė su humoru: „Tre-

čias mėnuo kaip esu įkalintas. Atsiskyrėliškas vienuo-

lio gyvenimas. Dar vienas Maskvos atsiskyrėlis, o Kolia mano nebylus vienuolyno broliukas..." „Kaip nusidėjė-

liui sunku patekti į dangaus karalystę, taip man sunku rasti Maskvoje savo vietą..."

Antonas ir Maša veržėsi į Maskvą, tėvas juos atkal-

binėjo: „Per vieną naktį blakės labiau suės nei Taganro-go kreditoriai".

Humoro jausmas buvo nesvetimas visai Čechovų šei-

mai — jie neprarasdavo jo ir sunkiausiomis aplinkybėmis.

Ant šešiolikmečio Antono pečių buvo palikta didelė

šeima. Išmaitinti penkias burnas — ne juokas! Pats vos teįveikdamas mokslus, jis pradėjo duoti pamokas. Vargas privertė antrametį tapti repetitoriumi. Tačiau įgrisdavo jam ne pamokos, o varginantys tėvo nurodinėjimai.

Kiekviename laiške Pavelas Jegorovičius ragino mels-

tis ir pasikliauti Dievu. „Stai j u m s priesakas — kai meldžiatės Dievui rytais ir vakarais, tai nusilenkite už mane po 12 kartų sakydami: viešpatie, pasigailėk tėtušio ir suteik jam vietą..." Bet tai buvo pats lengviausias iš tėvo priesakų. Sunkiau buvo eiti per kreditorius su prašymais atidėti mokėjimą. Kai kreditoriai mėgindavo įsigauti į

namus, Antonas, tėvo patartas, sulaikydavo juos prie

slenksčio ir sakydavo, kad motinos nesą namie arba kad ji serganti. Vertingesni daiktai naktimis buvo nešami pas gimines — kasdien laukiama turto aprašymo; netrukus jis ir užgriuvo.

Antonas vaikščiojo ir į tėvo skolininkų namus, bet

reikalauti buvo dar sunkiau, negu prašyti.

Čechovas niekada nebuvo patyręs tiek kančių ir pa-

žeminimų, kiek per tuos tris mėnesius, kai jam teko kasdien prašinėti, maldauti, meluoti, išsisukinėti, gintis nuo kreditorių. Niekas net nenumanė, kiek dvasinių kančių

visa tai j a m kainavo,— jis nuo vaikystės buvo slapukas.

Tėvas rašė jam labai smulkiai apie skurdą, apie tai, kad jis su sūnumis pamiršęs jautienos, žuvies, net bulvių skonį, kad jie gyveną švento Antano maistu — vis grybų sriu-ba. Antonas niekuo nesiskundė, tėvas tik per pažįstamus 19

sužinodavo, kaip jis sublogęs. „Nenusiminkite ir laikykitės, būkite budrus ir melskitės",— rašė sūnus tėvui.

Tėvas buvo sujaudintas. „Gerasis ir jautrusis mano sūneli Antoša!" — t a i p jis pradėdavo laišką. Dėkojo sūnui, kad šis gerai tvarkosi namie ir šeimoje, moka parūpinti pinigų ir leidžia juos su protu. Bet padėkojęs būtinai užbaigdavo griežtais pamokymais: „Sergėk mamutę, jeigu kas

atsitiks, tu atsakysi".

Antonas sergėjo motiną nuo skurdo ir nuo kreditorių.

Ir lengiau atsikvėpė, kai motina su jaunesniais vaikais —

Maša ir Miša — susiruošė į Maskvą. Antonas irgi svajo-

jo apie Maskvą, tačiau motina nesiryžo važiuoti su visa šeimyna; Ivaną ir Antoną paliko Taganroge. Antonas iš-

pirko užstatytus sidabrinius ikonų aptaisus, atidavė jai tas paskutines vertybes, o pats liko be kapeikos.

Pratęs gyventi didelėje šeimoje, Čechovas netikėtai

liko vienas (Ivanas gyveno pas tetą). Jam buvo nuobodo-ka, tačiau netrukus pajuto, kad laisvė gali praskaidrinti net vienatvę.

Jeigu tiktai nebūtų kamavę mokiniai! Jie visi kaip

vienas buvo bukagalviai ir tinginiai. Žinoma, tai neišvengiama — sumaniam ir darbščiam mokiniui nereikia re-

petitorių.

Bet daugiausia nemalonumų teikė nuosavas namas.

Čechovas žiūrėjo į jį su neapykanta. Reikėjo ieškoti nuomininkų, išprašyti, kad būtų atidėtas vekselių mokėjimas, išparduoti namų mantą. Rasti pirkėjų nesisekė — niekas nesigviešė į namą, stovintį pelkėje.

Beje, Čechovui viskam užteko laiko — ir asistuoti gim-

nazistėms, ir redaguoti žurnalą „Mikčius", kurį Aleksandras dabar jau pagirdavo, net duodavo pasiskaityti pa-

šaliniams. Dar pavasarį Taganroge buvo atidaryta miesto biblioteka, ir Čechovas tapo dažnu jos lankytoju. Aleksandras vadovavo brolio skaitymui, patarė jam perskaityti Giujo „Gamta ir žmogus" ir „dieviškąją knygelę" — Hum-bolto „Kosmosą". „Dieviškoji knygelė" pasirodė esanti penki storiausi tomai, parašyti su vokišku išsamumu, bet Čechovas juos įveikė, nors ir manė, kad „liko toks pat ir perskaitęs „Kosmosą".

Maskvoje Čechovai skurdo dar labiau negu Taganro-

20

ge. Pavelas Jegorovičius tik vaikščiojo į biržą ir cerkvę.

Biržoje jį prašydavo — j a u kelintas mėnuo — ateiti rytoj. Iš cerkvės jis parsinešdavo spausdintų pamokslų ir garsiai skaitydavo juos šeimai.

Jevgenijai Jakovlevnai jau brendo mintis grįžti į Ta-

ganrogą, ji prašė sūnų neparduoti virtuvų, dubenių ir

puodų.

Norėdamas užsidirbti pinigų, Čechovas išmėgino vis-

ką— net gaudė paukščius giesmininkus ir pardavinėjo

juos turguje.

Motina pyko, kad sūnus rašo laiškus su juokeliais, kai jiems duonai ir šviesai likusios keturios kapeikos. Ji prašė, kad jis nusipirktų šiltą paltą, jeigu parduotuvėje nebūtų už nedidelę kainą, tai bent sendaikčių turguje.

Rašė, kad ji neturinti šiltų batų, Maša — kailinių, ir kad nesą už ką juos nusipirkti — būtų galima užsidirbti siu-vimu, bet siuvamoji mašina likusi Taganroge. Čechovas

suprato, kad žiema M a s k v o j e šaltesnė negu Taganroge ir kad reikia iš pradžių šiltų daiktų motinai ir seseriai, o paskui jau rūpintis savimi. Motina prašė parduoti komodą, „neleisti sielvarte mirti", tačiau komodos ir kitų

baldų, kuriuos teisingiau būtų buvę vadinti šlamštu, niekas nenorėjo pirkti.

Čechovui nieko daugiau ir nebeliko tokioje sunkioje

padėtyje, tik nuleisti viską juokais. O motina vis dar jį

laikė lengvabūdžiu. Kažin, ar ji žinojo, kad ir Maša rašė

broliui tuo pat metu: „Gyvenam linksmai, aš tavęs pasi-ilgau" .

Maša ir Miša tuo metu sėdėjo namie, nebuvo iš ko

mokėti už mokslą. Kailinių Maša neturėjo, tačiau neveid-mainiavo rašydama broliui linksmai g y v e n a n t i — j i lankydavosi vaikų baliuose. Tėvas, nors šiaip niūrus, iš-

manė humorą ir rašė sūnui: „Mes žavėdamiesi skaitom

tavo laiškus!"

Čechovas siųsdavo kiekvieną sutaupytą kapeiką į Mas-

kvą; netikėtai jis gavo piniginę perlaidą iš Aleksandro.

Aleksandras pradėjo uždarbiauti perrašinėdamas. Jis kvietė Antoną Kalėdų atostogų į Maskvą ir atsiuntė jam pi-

nigų nusipirkti bilietą. Savo sumanymą prašė laikyti paslaptyje nuo visų, ir abu susimokėliai nekantraudami lau-21

kė dienos, kai Antonas kaip iš dangaus nukritęs pasirodys Maskvoje. Tačiau, deja, šilto palto nebuvo už ką nusipirkti net sendaikčių turguje, važiuoti žiemą į Maskvą lengvai apsirengęs Antonas pabijojo, kelionę teko atidėti iki Velykų.

Aleksandras įkalbinėjo brolį apsigyventi pas jį Mas-

k v o j e — jis gyveno atskirai, bet Čechovas apsistojo pas tėvus. Po Taganrogo gatvių, gairinamų jūros vėjo, Čechovas atsidūrė purvinuose, prastai grįstuose, tamsiuose Sretenkos skersgatviuose. Čechovai dar niekada nebuvo

gyvenę taip ankštai ir varganai kaip pirmaisiais metais Maskvoje. Visa šeima — penki žmonės ir dar šuo — gyveno susigrūdę dviejuose kambariuose.

Tėvas kaip ir anksčiau neturėjo d a r b o — v a i k š č i o t i į

cerkvę buvo vienintelis jo užsiėmimas ir džiaugsmas.

Bet čia, Maskvoje, ir cerkvė neteikė jam tiek džiaugsmo kaip Taganroge. Ten į jį buvo žiūrima su pagarba, kaip į kantorių, čia jis kiūtojo parapijiečių minioje. Čia jo niekas nepažinojo, net kaimynai, tuo labiau kad jie vis keitėsi: butai pasirodydavo esą vienas už kitą šaltesni, sunku buvo rasti padorų būstą už menką pinigą.

Šeštadieniais užsukdavo giminaičiai ir kraštiečiai. Jie tarnavo Šiltojoje p r e k y v i e t ė j e pas pirklį Gavrilovą, su šeimininko maistu, dirbo jo sandėliuose nuo ankstyvo

ryto iki vėlyvo vakaro ir galėjo padykinėti tik šeštadieniais ir sekmadieniais. Šeimininkas buvo griežtas, ir jie pasilinksminti ateidavo čia, pas Čechovus, atsinešdavo ketvirtį degtinės, o Jevgenija Jakovlevna padėdavo ką

nors užkandos. Jie gerdavo ir dainuodavo — pasaulieti-

nes dainas sumišai su bažnytinėmis giesmėmis: po „Kaip yra tauru" ir „Dabar atleidi" užtraukdavo „Balanėlę".

Paskui susiruošdavo miegoti tame pačiame kambaryje,

v a d i n a m o j o j e salėje, ant grindų suvirtę kaip pakliuvo.

Čechovui skaudino širdį netgi ne skurdus būstas, o

namai kaimynystėje — su linksmais salonais ir mebliuo-

tais kambariais; greta jų vaikštinėdavo pigios prostitutės.

Čechovas su nerimu galvojo apie trylikametę Mašą.

Maša buvo vienintelė mergaitė šeimoje, tačiau jos ne-

paikino. Antonas siųsdavo jai iš Taganrogo siuntinėlius: kavos, alyvuogių ir mėgstamo skanėsto — chalvos.

22

Dabar, susitikusi su broliu, Maša prisimindavo Tagan-

rogą su ašaromis. Ten ji mokėsi gimnazijoje ir skambino fortepijonu. Tiesa, paskutiniu metu pas ją buvo nustojęs lankytis muzikos mokytojas, ir ji skundėsi laiške Nikolajui, kad esanti to Įžeista. Bet tėvas ją guodė, žadėdamas nupirkti jai Maskvoje fortepijoną ir gaidų, kad ji taptų

„tikra artistė". Ką j a u čia kalbėti apie fortepijoną, kai duonos nėra už ką pirkti. Maša negalėjo stoti gimnazijon —

nebuvo iš ko mokėti už mokslą, o dykai nepriimdavo.

M a s k v o j e jai teko vien dirbti.

Maša susipažino su mergaite, kuri mokėsi Filaretų

vyskupijos mokykloje. Naujoji draugė įkalbinėjo Mašą,

kad ir ji stotų ten. Tačiau prasimušti į vyskupijos mokyklą buvo ne taip paprasta. Gavusi neigiamą atsakymą, Maša sugebėjo patekti pas patį metropolitą. Šis išklausė

mergaitę, suprato, kad jos drąsa iš nevilties, tačiau tik skėstelėjo rankomis: mokėti už ją jis neturįs iš ko.

Aleksandras puikavosi su pirštinėmis ir cilindru, ne-

prisipažindamas broliui, kad jo reikalai visiškai blogi —

jis neteko pamokų, perrašinėti nebuvo ko, jam kilo grės-mė būti išmestam iš universiteto dėl nesumokėto mokes-

čio. Velykų atostogos jau baigėsi, bet Aleksandras įkalbinėjo brolį neskubėti į Taganrogą, pasisvečiuoti Maskvo-je; jis negalėjo gauti pinigų bilietui atgal.

Labiausiai Antoną nudžiugino Nikolajus. Į universi-

tetą gali įstoti kiekvienas protingas žmogus. O į dailės mokyklą patenka tik išrinktieji, talentingieji.

Nikolajus su šypsena pasakojo, kaip tėvas pykstąs, kad jis daug pinigų išleidžiąs dažams, išvadinęs jį „veltėdžiu", kai jis atsisakęs piešimo pamokų, vejąs „teplioti" iš „sa-lės" į virtuvę. Tėvas nustebo, kai Aleksandras nunešė

Nikolajaus paveikslą „Mieganti mergaitė" parduotuvėn, ir ten už jį pasiūlė 25 rublius. Dar labiau jis nustebo, kai Nikolajus uždraudė broliui atiduoti paveikslą už tokią kainą, sakydamas, kad jis jam pačiam atsiėjęs brangiau.

Po to tėvas pradėjo žiūrėti į Nikolajų pagarbiai, nors ir reiškė nepasitenkinimą dėl dailininko ševeliūros — rodos, imk ir kasas pink!

Nikolajus parodė Antonui didelį paveikslą „Karanti-

nas Taganroge" — Antonas atpažino gimtąsias vietas. Pa-23

veikslas buvo nebaigtas — Nikolajus dirbo priešokiais, bet jis pasakojo jau apie kitus paveikslus, kol kas esančius tik jo vaizduotėje. Apskritai jį domino tik menas, daugiau nieko jis nepastebėjo — nei tėvo priekaištų, nei motinos nusiskundimų, nei skurdaus būsto, nei apdriskusių

savo drabužių. Broliukas Miša, nelankantis gimnazijos, prišnekino Nikolajų, kad šis mokytų jį prancūzų kalbos, tai buvo vienintelė dailininko duoklė šeimai. Motina skundėsi Nikolajaus nerūpestingumu. Su motina Antonas ne-

siginčijo, bet Nikolajaus nesmerkė. Jis manė, kad talentui atleistina viskas, kad jis neturįs atitraukti dėmesio nuo meno.

Čechovas grįžo į Taganrogą liūdnai mąstydamas apie

motiną. Jai sunkiau už kitus, ji negali gyventi be moralinės atramos. O kas ja pasirūpins?! Aleksandru ir Nikolajum nėra ko kliautis, o tėvu — tuo labiau. Maskvoje

Čechovas spėjo susidraugauti su savo pusbroliu Michailu, tarnaujančiu pas pirklį Gavrilovą, jiedu greitai suartėjo, nors šis buvo vyresnis už Antoną beveik dešimčia metų.

Būtent jį Čechovas prašė pasirūpinti motina — „leisgyve, sugniuždyta fiziškai ir morališkai". Jis rašė Michailui:

„Motina mums užvis brangiausia šiame nepaprastai tul-

žingame pasaulyje". Jis siuntė motinai laiškus slapčiomis, adresuodamas Mišai, ir prašė perduoti juos „ne prie visos kompanijos". Tikriausiai iš visos kompanijos jis labiausiai baiminosi tėvo: šis nemėgo, kad kiti žinotų apie varganą jo padėtį.

Gyvenimas darė Pavelą Jegorovičių vis niūresnį ir

rūstesnį, tačiau Antonas nesmerkė tėvo.

„Tėvas ir motina,— rašė jis pusbroliui,— vieninteliai

man žmonės visame Žemės rutulyje, jiems niekad nieko

nepagailėsiu. Jei iškilsiu aukštai, tai čia jų rankų darbas, šaunūs jie žmonės, ir vien jau beribė jų meilė vaikams verta didžiausio pagyrimo, nustelbia visus jų trūkumus, kurių gali atsirasti dėl blogo gyvenimo".

Ivanas išvyko į M a s k v ą pas tėvus, ir septyniolikmetis Antonas liko Taganroge vienas. Dvejus metus jis bendravo su saviškiais tiktai laiškais.

Tėvas kaip ir anksčiau kamavosi be darbo. Atsirado

laisva vieta kontoroje, ir Pavelas Jegorovičius, ruošda-24

masis ją užimti, ištisas dienas pratinosi rašyti raštus; visi vaikščiojo ant pirštų galų ir kalbėjo pašnibždomis. Jo rašysena buvo aiški ir įskaitoma, į kontorą jį priėmė, ta-

čiau jau pirmomis dienomis paaiškėjo, kad Pavelas Jegorovičius rašto turinį užmiršta anksčiau negu spėja ateiti nuo viršininko iki savo stalo. Tarnyba trako neilgai.

Sirsdamas, kad niekais eina tokia puiki rašysena, ir

norėdamas bent kiek palaikyti savo autoritetą šeimoje, jis sukūrė kaligrafijos š e d e v r ą — „Darbų ir namų prie-

žiūros tvarkaraštį" ir pakabino jį ant sienos.

Vyresniesiems — Nikolajui ir Ivanui — tvarkaraštis

teikė šiek tiek laisvių, o Mašai ir Mišai viskas buvo su-rašyta pavalandžiui, pradedant nuo atsikėlimo ir ėjimo į cerkvę. Beje, pastaboje kliuvo ir vyresniesiems: „Nesi-laikantys šio tvarkaraščio iš pradžių gauna griežtą pa-peikimą, o paskui bausmę, kurią atliekant rėkti drau-

džiama" .

Tiktai Antonui Pavelas Jegorovičius galėjo pasiskųsti

savo gyvenimu. Pavelą Jegorovičių slėgė ir skurdas, ir nieko neveikimas. Jis jau persirito per šešias dešimtis ir tik dabar suprato, kad gyveno neteisingai,— neišmoko

jokio verslo nei amato. Pavydėjo visiems amatininkams.

Norėjo atidaryti daržovių krautuvėlę — pareikalavo už-

stato. Į tarnybą jo neėmė, kad buvo pagyvenęs, su juo reikia elgtis mandagiai ir delikačiai, o M a s k v o j e mėgstama apšaukti ir iškeikti visokiais žodžiais. Antonas manė, kad į prekybą Pavelo Jegorovičiaus neima dėl sąžiningum o — ten reikia tokių, kurie moka apgaudinėti. „Sąži-

ningų ir teisingų niekur nemėgsta,— pritarė tėvas.— Ma-ne laiko kvailiu už tai, kad aš neužgyvenau turto negarbingai" .

Tėvas rašė Antonui, kad vaikai buvo nuvažiavę į

Kalugą, į vestuves pas giminaičius. Vestuvės buvo tokios, kad visas miestas stebėjosi. „Viena Čechovų pusė nusižemino iki pačių žemybių,— filosofavo jis laiške,— o kita iškėlė save iki aukščiausio taško tarp turtingųjų". Ir davė

sūnui priesaką ateičiai: „Antoša! Tu gyvensi, būk geradarys visiems, prašantiems tavo pagalbos, niekada nenusi-gręžk nuo neturtingųjų. Pavyzdys — t a v o tėvai".

Čechovas skaitė laišką ir galvojo apie tėvą su gailes-

25

čiu ir su pagarba, net su pasididžiavimu. Michailas Jegorovičius iškėlė vestuves, kad visa Kaluga stebėjosi, o jo sūnus Michailas, baigęs keturklasę mokyklą, stojo dirbti parankiniu pas Maskvos pirklį Gavrilovą (Gavrilovo

sandėlyje jis ištarnavo iki gilios senatvės). O Pavelas Jegorovičius, pats vargdamas, net visai nuskurdęs, suteikia vaikams išsimokslinimą ir išveda juos į žmones.

Katras turtingesnis?! Katram pavydėti?!

Taganrogiškiai kreditoriai aptiko Pavelo Jegorovi-

čiaus pėdsakus Maskvoje. Teismo antstolis atvyko apra-

šyti turto. Jam, tiesa, teko iškeliauti namo, aprašyti nebuvo ko, tačiau jis grasino dar seksiąs turtinę jų padėtį.

Ir tuomet, gal pačią sunkiausią gyvenime valandą, Pa-

velas Jegorovičius rašė sūnui:

„Tu ir tavo broliai negalite mūsų paremti todėl, kad

pasukote mokslo keliu, o jūsų mokymasis taip ilgai trun-ka... Mums tik viena paguoda pasaulyje, jeigu jūs būsite geri, sąžiningi ir kilnūs; jei jūs pasirodysite esą apsileidę ir nedėmesingi sau ir mums, tuomet sudie ir gyvas gulk į

kapą".

Jis ne tik neprašė sūnaus palikti gimnaziją ir eiti tarnauti, kad galėtų padėti nuskurdusiai šeimai, bet net patarė jam, kai baigs gimnaziją, stoti į medicinos fakultetą.

Iki gimnazijos baigimo — dar pora metų, tačiau Če-

chovas jau galvoja apie universitetą. Mokytis nusprendė

ne Maskvoje, o Ciūriche. Kodėl būtent Ciūriche? Tik-

riausiai todėl, kad ir Aleksandras kadaise svajojo apie Ciūricho universitetą.

Pavelo Jegorovičiaus svajones apie Atėnų universi-

tetą suprasti galima — ten mokėsi sūnūs pirklių graikų, gyvenančių Taganroge. Tačiau iš kur atėjo broliams Čechovams mintis apie Ciūricho universitetą?! Ne apie Sor-boną, ne apie senuosius Vokietijos universitetus, kur gaudavo išsimokslinimą ir rusai, o būtent apie Ciūrichą?! Gal todėl, kad tuo metu, aštuntajame dešimtmetyje, Ciūriche įsikūrė rusų kolonija — universitete mokėsi ne tik jaunuoliai, bet ir merginos, kas Rusijoje buvo negirdėtas dalykas. (1875 metais Aleksandras II išleido į s a k ą — gra-sindamas griežta bausme, pareikalavo, kad studentės rusės grįžtų į Rusiją.) Ciūriche gyveno nemažai emigrantų revoliucionierių, čia veikė studentų draugijos ir politiniai būreliai, čia buvo galima skaityti literatūrą, uždraustą Rusijoje.

Ciūricho universitetas viliojo ne savo moksliniu au-

toritetu, o laisvu gyvenimu.

Nikolajus irgi užsidegė noru stoti į universitetą. „Sa-vo ribotu menku proteliuAsumečiau,— rašė jis Antonui,—

kad aukštasis išsilavinimas dailininkui būtinas kaip pia-nistui pirštai arba girtuokliui — degtinė". Kelią Nikolajus pasirinko sunkų ir i l g ą — j a m reikėjo išlaikyti egzaminus už gimnazijos kursą. Jis studijavo Humboltą ir Kantą, vertė lotynų klasikus, uoliai mokėsi matematikos.

Antonas skaitė brolio laišką su pasitenkinimu. Jis, tiesa, liko nebaigtas — Aleksandras padarė prierašą, kad gerbiamas autorius išvyko į klubą, iš kur grįžo girtas.

Tėvas laiškuose Antonui atsiliepdavo apie vyresniuo-

sius sūnus su karčiu humoru: „Nežinau, kodėl Maskvoje

mokymasis lėtai juda, gal dėl to, kad klimatas šaltas".

Humoras neapleido šito niūraus žmogaus. „Mes gyvi,—

rašė jis,— o sveikata, ačiū dievui, ne per geriausia, o reikalai dar blogesni". Kitame laiške: „Gyvenam kaip šarkos ant tvoros, pabaido, jos ir skrenda. Atrodo, pačiai Maskvai mes įgrisome savo buvimu".

Antonas kartą uždelsė atsakyti į laišką. Tėvas priekaiš-

tavo jam dailiai: „Kaltas ne tu, o tavo lengvai pasigauna -

mas tingumas".

Tėvas kreipėsi į sūnų, prašydamas padėti: „Nors ir esi užsiėmęs, Antoša, pasistenk turėti pamokų, kad gautum

pinigų ir bent po truputį atsiųstum mums kas mėnesį. Mes žūstam neužsidirbdami pinigų". Antonas suprato, kad namuose kiekviena kapeika skaičiuojama, pasiuntė tėvui

viską, ką turėjo,— rublį, ir prisiėmė dar trečią pamoką.

Antoną pagavo nenumaldomas, viską slopinantis troš-

kimas praturtėti.

„Praturtėsiu, o kad praturtėsiu — tai tiesa kaip dukart du keturi",— rašė jis pusbroliui.

Pagaliau pavyko parduoti namą. Netikėtai jį nupirko

jų nuomininkas Gavrilas Selivanovas. Iš kur tas valdininkėlis ėmė pinigų?! Tiesa, Selivanovas ėjo kas vakarą į

klubą lošti, gyrėsi, kad jam kortuoti sekasi, bet lošė ten 27

smulkiomis sumomis. Matyt, pinigų susikaupė ne vien tik lošdamas kortomis. Selivanovas buvo nors ir nedidelis, bet visgi teismo valdininkas, o iš šių tiktai kvailiai gyveno iš algos.

Už kambarį ir maistą Čechovas rengė Selivanovo gi-

minaitį į junkerių mokyklą. Nelengva buvo ambicingam

jaunuoliui iš šeimininko pasidaryti nuomininku, be to, dar nuomininku pas savo buvusį nuomininką. Tačiau jis

dėjosi, kad niekas nepasikeitė.

Namo pardavimas nedavė Čechovams nė kapeikos —

Selivanovas tik sumokėjo pagal vekselį penkis šimtus

rublių, ir namas atiteko jam. Tiesa, jis tikino, kad pirki-nys fiktyvus, paskui namą bus galima parduoti už tikrą kainą, tačiau kada bus galima gauti tuos tikruosius pinigus, buvo neaišku, o kažin ar iš viso bus galima gauti?

Kaipgi praturtėti?

Ar nepradėjus rašyti?

Taganrogo gimnazistai leido žurnalą „Laisvalaikiu".

Čechovas parašė jam straipsnį „Iš seminarijos gyvenimo".

Autorių visi gyrė.

Atėjo pagyrimas ir. iš Maskvos, ir kas svarbiausia —

ne iš giminaičių. Pavelui Jegorovičiui pavyko pagaliau susirasti darbą. Sūnėnas Michailas įtaisė jį kontoros tarnautoju pirklio Gavrilovo sandėlyje — paskyrė Pavelui

Jegorovičiui atlyginimo keturiasdešimt rublių per mėne-sį ir šeimininko maistą. Norėdamas pasigirti sūnumi, Pavelas Jegorovičius parodė šeimininkui Antono žurnalą

„Mikčius": šiam patiko.

Gimnazistas Čechovas žavėjosi Bakliu ir Šopenhaueriu,

tačiau taip pat neatsitraukdamas skaitė ir humoristinę literatūrą. (Reikia pasakyti, kad rimti žurnalai — „Sovremennik" ir „Otečestvennyje zapiski" — kartu su Belinskio ir Gerceno kūriniais iš miesto bibliotekos buvo išim-ti.) Humoristiniuose žurnaluose daugiausia į akis krito slapyvardžiai, vienas už kitą juokingesnį, tačiau Čechovui labiau patiko apsakymai ir scenelės, pasirašyti ne slapyvardžiu, o pavarde — Leikinas. Kad išmokus taip

rašyti, kaip rašo Leikinas!

Čechovas sukūrė keletą apsakymų ir humoreskų ir

pasiuntė jas Aleksandrui.

Atsakymas atėjo negreitai. Apsakymai buvo skaitomi

ilgiau, negu rašomi. Pasirodo, Aleksandras neturėjo pinigų ženkliukui, laiškas laukė progos būti išsiųstas per rankas. Aleksandras išpeikė visus apsakymus, pavadinęs j u o s bespalviais, o dvi h u m o r e s k a s pasiuntė į žurnalą „Budilnik". Čechovas su ypatingu dėmesiu skaitė dabar tą žurnalą, tačiau savo humoreskų jame aptikti, deja, nepavyko.

Jis nesutriko po pirmos nesėkmės ir ėmė rašyti pjesę,

tuo labiau kad teatrą Čechovas mėgo ne mažiau negu li-

teratūrą. Jis vaidindavo mėgėjiškuose spektakliuose pas dėdę Mitrofaną Jegorovičių ir gimnazijos draugo Drosio namuose, imdavosi įvairiausių vaidmenų, net komiškos

senutės vaidmens. Jis buvo uolus Taganrogo teatro žiū-

rovas. Apie nuostabią Taganrogo teatro praeitį, kai jo scenoje ėjo operos su italų dainininkais, gimnazistas Čechovas žinojo, tiesa, tik iš senųjų teatralų pasakojimų, bet iki kelionės į Maskvą ir šis teatras atrodė jam nepaprastas — čia buvo vaidinamos ir melodramos (Jau y i e n n u 0

jų pavadinimų apmirdavo širdis — „Pašto apiplėšimas",

„Paryžiaus elgetos", „Už vienuolyno sienų"), ir rimtas repertuaras — Gogolio, Gribojedovo, Ostrovskio.

M a s k v o j e Aleksandras nusivedė brolį ne tik į traktierių, bet ir į Mažąjį teatrą, ir po to Čechovas ėmė žiū-

rėti į Taganrogo spektaklius jau kitokiomis a k i m i s — n e žavėdamasis, o pašaipiai. Pjesę jis rašė, suprantama, ne vietinei trupei, o Maskvos scenai.

Rašė greitai, plunksna aplenkdavo mintį, ir per trum-

pą laiką parašė ne vieną, net tris pjeses. Kaip azartiškas lošėjas, trokšdamas išlošti, stato išsyk už kelis arklius, jis išmėgino įvairius žanrus. Pasiuntė broliui didžiulę dramą „Betėviai", komediją „Atsitrenkė dalgis į akmenį"

ir vodevilį „Ne veltui karkino višta".

Nors prie laiško buvo pridėtas ženkliukas, atsakymas

taip pat atėjo negreitai. Aleksandras neatsakė ilgai ne dėl t i n g ė j i m o — j i s jau pats pradėjo rašyti ir suprato, kaip brangu rašančiajam jo kūdikis ir kaip lengvai pažeidžiama autoriaus savimeilė. „Betėviuose", jo nuomone, dvi scenos buvo parašytos genialiai, bet iš viso tai neatleistinas, nors ir nekaltas melas. „Atsitrenkė dalgis į akmenį" pa-29

rašyta puikia kalba, bet siužetas lėkštas". Komediją, kaip savą, Aleksandras perskaitė bičiuliams, tarp jų ir drama-turgui S. Solovjovui, populiarių vodevilių autoriui. Literatūrinio teismo nuosprendis buvo toks: „Stilius puikus, rašyta su išmanymu, tačiau per maža pastabumo ir nėra

gyvenimo patirties. Laikui bėgant, kas žino, gali išeiti neblogas rašytojas".

Čechovas suprato, kad žodžiais „genialu", „puiku",

„nuostabu" brolis saldina karčią piliulę.

Praradęs viltį tapti rašytoju, jis tapo uoliu skaitytoju.

Nepanoro skaityti S. Solovjovo vodevilio ir ėmėsi „Ham-leto", p a s k u i — „ D o n Kichoto" ir „Fregatos „Paladės". Dabar jau ne vyresnieji broliai duoda jam patarimus ir

rekomendacijas, ką skaityti, o Antonas rašo jiems. Tarp kitko, jis labai greitai suprato: jiems storos knygos ne galvoj — M a s k v o j e per daug pagundų ir pramogų.

Antonas nešykšti patarimų tik jaunesniajam broliui —

Mišai. Sis atsiuntė jam entuziastingą laišką apie „Dėdės Tomo trobelę", knygą, kuri kažkada patiko ir Antonui (jis buvo matęs jos inscenizaciją teatre). Čechovas parašė broliui: „Kadaise ją skaičiau, perskaičiau ir prieš pusmetį

moksliniais sumetimais ir pasijutau nemaloniai, kaip mir-tingasis, be saiko prisivalgęs razinų arba korintukių".

„Moksliniais sumetimais"— tai skamba ir naiviai, ir rimtai, tačiau ir šiltai, ir ironizuojamas sentimentalumas rodo, kaip formavosi jaunuolio skonis.

Antonas patarė broliui įprasti skaityti. Tačiau būdavo laiškuose ir svarbesnių patarimų. Miša pasirašė savo laiš-

ką— „Menkas ir niekuo neišsiskiriantis broliukas". Čechovas pasipiktino: „Savo menkybę suvok žinai kur? Die-vo, galbūt proto, grožio, gamtos akivaizdoje, bet ne žmo-nių. Tarp žmonių reikia suvokti savo vertę".

Mišai tada buvo trylika metų, ir vargu ar berniukas

teikė reikšmės tiems žodžiams.

Čechovas rašė tai ne tiek broliui, kiek pačiam sau —

jam reikėjo pasidalyti su kuo nors savo mintimis.

Prasidėjo svarbūs jam metai: jis baigs gimnaziją, atsisveikins su Taganrogu, jau mąsto apie pašaukimą.

Naujieji metai prasidėjo Nikolajaus laišku, rimtu, net iškilmingu: „Ką, broli Antonai?! Stai ir septyniasdešimt 30

devintieji. Tikriausiai daugybę vilčių šieji su tuo skai-

čiumi? Kurso baigimas, universitetas, naujas gyvenimas; ne moksleivio, o laisvas gyvenimas, nukreiptas žmonijos gerovei ir 1.1, ir 1.1. Aš irgi turiu vilčių gyvą galą".

Naujieji metai jau p a d o v a n o j o Nikolajui siurprizą —

viešoje parodoje išstatytas jo paveikslas. Jis rašė apie sumanytus paveikslus, apie įdomias pažintis, apie tai, kad yra kviečiamas į daugelį šeimų. „Į tris vietas kviečia sutikti Naujuosius metus — nors persiplėšk! Atvažiuok, puikus man būsi pozuotojas".

Čechovas galvojo apie mylimą brolį su džiaugsmu ir

pavydu — Nikolajus yra žavus ir talentingas, kas gali bū-

ti puikiau už tokį derinį?

Nikolajaus patrauklumas ištirpdė net tėvo niūrią nuo-

taiką. Jis rašė Antonui: „Mes linkime, kad tu būtum tokio būdo kaip tavo brolis Kolia. Jis neieško žodžio, kalba išmaningai, ir visi jį myli ir namie, ir visuomenėje".

Charakterį tikriausiai galima formuoti ir keisti, ta-

čiau talentas duotas Dievo.

Kadangi literatūrinis talentas jam nebuvo pripažintas, Čechovas nusprendė paklausyti tėvo patarimo — stoti į

medicinos fakultetą, kaip į praktiškiausią.

Abitūros egzaminai gimnazijoje prasidėjo rašiniu te-

ma: „Nėra didesnio blogio kaip valdžios nebuvimas". Čechovas atidavė rašinį paskutinis ir gavo už jį ketvertą.

Per matematiką žodžiu jis vos nesusikirto — susipai-

niojo daugindamas trupmenas. Kadangi jau buvo užsisė-

dėjęs gimnazijoje, gailiaširdis egzaminatorius parašė jam trejetą. Trejetų iš viso pasirodė esą daugiau negu penketų, labai geri pažymiai buvo tik trys — iš geografijos, vokiečių kalbos ir tikybos.

Čechovas gimnazijoje mokėsi nekaip — iš dvidešimt

trijų mokinių išleidžiamojoje klasėje pagal pažangumą

buvo vienuoliktas. Uoliai mokėsi tik tuos dalykus, kuriuos dėstė įdomūs ir talentingi mokytojai, visus kitus atsėdė-

davo kaip prievolę.

Čechovas įstojo į Taganrogo gimnaziją po metų, kai

ją buvo aplankęs liaudies švietimo ministras grafas D.

Tolstojus. Tais nelemtais Čechovui metais, kai jis liko antriems metams penktoje klasėje, ministras vėl susipažino 31

su gimnazija ir pareiškė, kad ji padariusi ryškią pažan-gą. Laimėjimų iš tikrųjų buvo pasiekta nemažų — nau-

jasis direktorius išvaikė opoziciškai nusiteikusius mokytojus. Kovodami su „kenksmingomis įtakomis", mokytojai privalėjo lankyti gimnazistus ir namie, griežtai žiū-

rėti, kad šie nepasirodytų teatre. Lotynų kalbos mokytojas Urbanas ypač uoliai ieškojo tarp jaunuolių politiškai nepatikimų. Jis buvo panašus į Sčedrino Judušką, kamavo klausimais ir užuominomis. Graikų kalbos mokytojas

Ziko ėmė iš mokinių kyšius. Kramsakovas nesiimdavo

aiškinti aritmetikos — kam čia vargintis,— užduodavo

mokiniams „nuo čia iki čia". Algebros ir fizikos mokytojas Ostrovskis mėgaudamasis rašydavo vienetus.

Buvo gimnazijoje ir šviesių asmenybių. Geografiją

dėstė Stulis. Čechovas pažinojo jį ne vien tik iš mokyklos, vienu tarpu Stulis buvo jų nuomininkas. Mokytojas visam gyvenimui įdiegė Čechovui meilę kelionėms. Tai

buvo įvairiapusiškų interesų žmogus, talentingas pedagogas ir literatas: jo apysakos buvo spausdinamos Peter-

burgo žurnale „Vestnik Evropy".

Linksmiausias pedagogas buvo tikybos mokytojas —

archijerejus F. Pokrovskis. Jis giedodavo sobore kaip tikras artistas. Per p a m o k a s ne per daug žavėdavosi biblinė-

mis legendomis, o mėgdavo pakalbėti apie Šekspyrą ir

Gėtę, apie Puškiną ir Lermontovą. Gimnazistai žinojo, kad mokytojas p r e n u m e r u o j a žurnalą „Otečestvennyje zapiski", tą patį, kuris buvo neįsileidžiamas į miesto biblioteką.

Į Čechovą Pokrovskis žiūrėjo pašaipiai, kaip, beje, ir į

kitus mokinius. Jis vadino jį ne pavarde, o sugalvojo jam pravardę — Čechontę, neįtardamas, kad juokais sumanyta pravardė pateks į literatūros isl ori ją. Draugai erzindavo Čechovą, vadiiul.nni i v. K >n j.i, l.iip buvo vadinama vietinė žuvis, supianlainn, n> aukščiausios rūšies, nes pravardėms niekad nelimpu lai, kas yeia ir kilnu.

Ir štai pagali.ui yaulas ln,nulos atestatas ir bilietas —

miestiečiui A. IV Čechovui leidžiama gyventi įvairiuose Rusijos miesluo.se. Tani <ilve|m, jei miestietis Čechovas sumanytų slapslyhs nuo p n h i l|os, biliete buvo tiksliai ap-rašytos visos j o žynu", II ' .n'.Inai'.) verškai, plaukai ir antakiai rusvi, akys rudos, burna, nosis ir smakras — vidutiniški, veidas — pailgas ir glotnus. Kaip ypatinga žymė

buvo nurodytas randas ant kaktos, po plaukais. Maudy-

damasis vaikystėje Čechovas nesėkmingai nėrė ir prasis-kėlė kaktą į akmenį, toji žymė liko visam gyvenimui.

Čechovas veržėsi į Maskvą, tačiau reikalai užlaikė

jį Taganroge. Tėvas prašė jį parduoti visą turtą — nieko neatiduoti veltui, motinai ir dvigrivinis yra pajamos.

Su namu teko atsisveikinti — Selivanovas reikalavo

sumokėti jam už vekselio išpirkimą, o paskui jau paskelbti, kad jis parduodamas. O iš kur Čechovai galėjo paimti pinigų? Namas atiteko Selivanovui pusvelčiui.

Pavelas Jegorovičius gavo dešimties rublių priedą, ta-

čiau šeima vos suvedė galą su galu. Čechovas rūpinosi

gauti miesto valdybos stipendiją, ieškojo, tėvų prašomas, nuomininkų.

Rugpjūčio pradžioje jis atvyko į Maskvą. Atgabeno

ikonas, didžiulę s u m ą — šimtą rublių stipendijos už keturis mėnesius — ir du išlaikomus nuomininkus, gimnazijos draugus. Šeimoje išsyk pasidarė linksmiau.

ANTRAS SKYRIUS

Dar žiemą Jevgenija J a k o v l e v n a rašė sūnui: „Greičiau baik mokytis Taganroge ir atvažiuok, labai prašau, grei-

čiau, nėra kantrybės laukti, ir būtinai į medicinos fakultetą eik, pagodok mane, pats geriausias užsiėmimas... Dar pasakysiu, Antoša, jeigu tu darbštus, tai M a s k v o j e visada darbo rasi ir užsidirbsi pinigo... man taip ir atrodo, kad jei tu atvažiuosi, tai man lengviau bus".

Atvažiavęs antrą dieną Čechovas nuėjo į universi-

tetą— jį palydėjo Aleksandras.

Aleksandras mokėsi jau ketverius metus, tačiau iki

universiteto baigimo buvo dar toli. Jis atšalo nuo matematikos, susižavėjo chemija ir perėjo į kitą fakultetą.

Bet ir apie naują susižavėjimo objektą jis pasakojo jau ne su entuziazmu, kaip anksčiau apie matematiką, o skeptiš-

kai ir su ironija.

Aleksandras patenkintas pasakodavo ir apie tai, kad

poetas Fetas, važiuodamas pro universitetą, vis nusisp-2. „Čechovas"

33

j a u n a jo pusėn, ir vežėjas taip prie to priprato, kad visada sustabdo karietą prie rūmų. Čechovas nesuprato, kas taip šmaikštaujant yra apsimesta, bravada, kas tikra, bet apie Fetą vėliau užsirašė dienoraštyje. Jis tarsi iš naujo susipažino su broliu, kuris per tuos metus tapo puikiu žmogumi — jo šmaikštumas dabar buvo susiliejęs su erudicija.

Aleksandras davė broliui suprasti, kad jo interesai

dabar skiriasi ne tik nuo tėvų interesų, bet ir nuo jo — Antono. Jis pradėjęs rašinėti, ir kadangi, jo nuomone, keliai į literatūrą Antonui neprieinami, pritarė šio norui rinktis medicinos sritį.

Tą patį išdidų atlaidumą, net gailestį, Čechovas paju-

to ir iš Nikolajaus pusės. Dar Taganroge prieš abitūros egzaminus Antonas gavo brolio laišką: „Aš labai gerai

žinau, kad tu žiūri į tapybą kažkokiomis keistomis akimis, kaip ir daugelis... šis keistas požiūris atsiranda dėl meno nesupratimo, nežinojimo, ko siekia jį studijuojantis žmogus... Kas per j ė g ą šiaip taip surezga eilėraštį, dar nėra rašytojas. Tu buvai neteisus, galvodamas, jog aš stoju į

universitetą dėl to, kad noriu rasti kelią, teikiantį gali-mybių materialiai apsirūpinti... labai norisi būti išsilavi-nusiu dailininku, o koks aš būčiau buvęs medicinos daktaras?"

Eilėraščių Čechovas per jėgą nerezgė, bet apsakymus

ir pjeses pamėgino. Jis suprato, kad jo pretenzija tapti rašytoju pripažinta neturinti pagrindo, net manoma, jog jis nesuprantąs meno. Broliai žiūrėjo į jį palankiai, tačiau stūmė toliau nuo meno.

Kas beliko Čechovui — tiktai paklusti tėvams ir pasi-

rinkti praktiškąjį medicinos fakultetą.

Čechovas padavė prašymą, ir buvo priimtas. Uoliai

studijavo, nepraleisdamas nė vienos paskaitos — fizikos, neorganinės chemijos, zoologijos, religijos.

Universitetas atimdavo daug laiko, tačiau jis nebuvo

vienintelis Čechovo rūpestis. Pripratęs gyventi vienas, Antonas jau nuo pat pirmų dienų M a s k v o j e tapo šeimos galva. Ir šitaip buvo iki gyvenimo pabaigos!

Kaip tai atsitiko?

Pavelas Jegorovičius tarnavo vienoje Šiltosios preky-

34

vietės krautuvėje, Zamoskvorečėje, tarnyba prasidėdavo anksti rytą ir baigdavosi vėlai vakare. Tarnavo „su šeimininko maistu" ir šeimoje būdavo tik šeštadieniais ir sekmadieniais. Jam esant namie, viskas klostydavosi kaip

seniau. Būdavo tylu, visi atsistodavo jam skaitant maldą prieš valgį. Tačiau jo valdžia šeimoje jau ėjo į pabaigą.

Aleksandras gyveno atskirai — tėvai pyko ant jo už

tai, bijojo, kad jis susituoks be tėvų palaiminimo. Vesti Aleksandras, tiesa, neketino, jam buvo prie širdies laisvas viengungio gyvenimas, tačiau tapo aišku, kad į šeimą jis niekada negrįš. Iš Nikolajaus laukti paramos nebuvo k o — j u o j > a č i u reikėjo rūpintis kaip mažu kūdikiu. Antonui neliko nieko kita, kaip prisiimti šeimos rūpesčius.

Jis pradėjo nuo to, kad išsyk pakeitė butą. Motina

maldavo — M a s k v o j e jie kraustydavosi iš vieno buto j ki-tą dažniau negu Taganroge, per trejus metus pakeitė dvylika butų! Bet Čechovas n e n o r ė j o taikstytis su gyvenimu rūsyje, matyti pro langus tik praeivių kojas. Be to, prie dviejų išlaikomų nuomininkų taganrogiečių netrukus prisidėjo trečias — irgi studentas medikas, Korobovas, iš Viatkos.

Naują butą susirado čia pat, Trubnajos aikštės rajo-

ne. Butas buvo prastas, bet pasidarė erdviau. Nuomininkai gavo atskirus kambarius, šeimininkai gyveno ankš-

tai, bet motina su Maša vis dėlto irgi gavo sau kambarį.

Šeimininkui teko glaustis kartu su broliais — Nikolajumi ir Miša. Kaip dažnai jis prisimindavo dabar palaimingą vienatvę Taganroge!

Tačiau ištrūkti iš smuklių ir linksmybės namų aplinkos vis dėlto nepavyko. Čechovas ypač nerimavo dėl Mašos,

nors ji ir nekreipė dėmesio į girtų šūkaliojimus, keiksmus, blevyzgų dainas, sklindančias pro pasilinksminimo salonų langus kartu su muzika.

Maša padėdavo motinai šeimininkauti ir megzdavo

vilnones skareles parduoti. Atvykus broliui, Mašai pasidarė ne lengviau, o sunkiau, darbo naujame bute buvo

antra tiek daugiau, menki juokai —.trys išlaikomi nuomininkai, reikia visus pamaitinti, apskalbti, sutvarkyti kambarius.

Čechovui norėjosi padėti motinai, Nikolajui, Mašai

ir pačiam turėti atliekamo pinigo. Aleksandras supažindino jį su Maskvos pramogomis. Jos jam patiko, bet grei-

tai Čechovas liovėsi lankęs parkus ir traktierius — nepanoro vaišintis iš turtingų Aleksandro draugų kišenės.

Aleksandras, tiesa, savo globėjams nepadlaižiavo, elgėsi kaip globotojas, pasišaipydavo iš jų.

„Ne aš jų, o jie manęs laikosi! — tikino jis brolį.—

Juk jie mėgsta, kad prie vyno būtų linksma. Įsivaizduoji, kaip būtų nuobodu prie stalo, jeigu ten nebūtų mudviejų!"

Bet Čechovui neteikė smagumo už vakarienes atsimo-

kėti šmaikštavimais. O kaip užsidirbti pinigų? Duoti pamokas? Menkučiai uždarbiai, tinkantys gimnazistui, o ne studentui, atsipyko jam dar Taganroge.

Gal perdirbti dramą „Betėviai"? Juk Aleksandras pagyrė dvi jos scenas. Čechovas perskaitė savo dramą ir

atidėjo. Ne, pjeses rašyti j a m dar per sunku, reikia ra-

šyti humoristinius dalykėlius, čia jau šiek tiek įgudęs.

Tuo labiau kad Aleksandras galėtų padaryti protekciją —

jis retkarčiais spausdino savo kūrinėlius ir yra užmezgęs pažintis su redakcijomis. Tačiau kreiptis į brolį neleido išdidumas.

Čechovas ėmė rašyti apsakymą slapčia nuo visų. Ak,

kaip jam reikėjo vienumos! Dabar jis ypač atjautė Nikolajų. Ilgai galvojo, kokį duoti pavadinimą, ir pagaliau pasirinko antraštę „Nuobodžiaujantys filantropai", dar labiau suko galvą, kaip pasirašyti, pasirašė „Antoša Čechontė" ir kiek pasvarstęs pasiuntė apsakymą į tą patį žurnalą „Budilnik", kuris prieš porą metų buvo atmetęs sąmojin-gus jo vaizdelius. Vis dėlto tai solidžiausias, seniausias humoristinis žurnalas.

Autoriams būdavo atsakoma pačiame žurnale. Leidė-

jai vienu šūviu nušaudavo du zuikius — sutaupydavo paš-

to ženklų ir padidindavo žurnalo paklausą. Čechovas iš-

leisdavo paskutinį dvigrivinį žurnalo „Budilnik" numeriui — kiekvieną kartą p e r v e r s d a v o jį jaudindamasis.

Viešas atsakymas būdavo ypač didelis smūgis auto-

riaus savimeilei; negana to — būdavo atsakoma su kan-

džiu sąmojumi, reikėjo pralinksminti skaitytojus.

1879 metų žurnalo „Budilnik" pašto dėžutė Nr. 45

prasidėjo tokiais juokeliais: „ M a s k v a — R u s i n u i — Pati-36

kėkite, Rusija nepasidarys galingesnė nuo jūsų pagyrų.

Nik Sovokosumskiui — Ne itin gerai, nors pakankamai raštingai. Laimingajam — Ir telydi jus laimė!"

Čechovui pasisekė — jo nepersmeigė sąmoju. „Nuobo-

džiaujantys filantropai" buvo palaidoti broliškame kape, kur po rubrika „Nebus spausdinami" buvo suguldyta aš-

tuoniolika kūrinių!

Jam prieš akis akimirką iškilo Taganrogo skaitykla,

kur gimnazistai mėgdavo vartyti humoristinius žurnalus.

Juk jie žino, kas toksai Antoša Čechontė!

Sunku prasibrauti nežinomam autoriui į solidų žurna-

lą. „Budilruk" buvo satyros žurnalas, leidžiamas spalvotas, didžiavosi tokiais populiariais autoriais kaip Leikinas ir Viktoras Krylovas. Čechovas nusprendė pamėginti laimę

peterburgiškame žurnale „Strekoza" — šis buvo kuklesnis, nespalvotas, taip pat humoristinis. Gal jis bus maloningesnis pradedančiajam?

Apsakymas „Dono dvarininko Stepano Vladimirovi-

čiaus N laiškas mokytam kaimynui dr-ui Fridrichui" bu-vo pasirašytas jau ne lengvai suprantamu slapyvardžiu.

Po juo buvo: „...as". Čechovas pasiuntė savo kūrinį motinos gimimo dieną, ir tą Kūčių dieną — 1879 metų gruo-džio 24-ąją — įsiminė visam gyvenimui. Apsakymas buvo

išspausdintas po dviejų su puse mėnesio, bet Čechovas

laikė savo literatūrinės veiklos pradžia ne debiutą spaudoje, o apsakymo pasiuntimo dieną.

Savo gimtadienio išvakarėse (jam sukako dvidešimt

metų) jis nusipirko eilinį žurnalo „Strekoza" numerį. „Paš-

to dėžutėje" pamatė eilutes, kurios jam buvo vertingiausia dovana gimtadienio proga: „Visai neblogai. Atsiųstą kūri-nėlį patalpinsim. Laiminam tolesniam pasiaukojimui".

Čechovą nustebino žodis „pasiaukojimui", neįprastas ir humoristiniam žurnalui, ir komiškam parodijiniam

apsakymui, ir jo ketinimams. Jis apsidžiaugė ir kartu pasijuto nejaukiai: redakcija pažiūrėjo į apsakymą rimčiau negu jis pats.

N e t r u k u s atėjo redaktoriaus I. Vasilevskio laiškas —

j a u n a m autoriui skiriamas honoraras penkios kapeikos už eilutę! Pasiaukojimas už tokį pasakišką honorarą — kas gali būti geriau?! Įkvėptas būsimų pajamų, Čechovas, ne-37

laukdamas, kol bus atspausdintas pirmas apsakymas, pa-

siuntė naują ir dar nedidelę humoreską.

Kaip puikiai prasidėjo tie metai!

Žurnalas „Budilnik", atstūmęs Antoną Čechovą, pri-pažino Nikolajų. Sausio mėnesio „Kaleidoskope" žurnalas antrąją tapybos ir skulptūros mokyklos mokinių dar-bų parodą pavadino nuostabia. Feljetono autorius, prisidengęs slapyvardžiu „Senas vilkas", pagyrė p. Čechovo paveikslą „Vaikštynės Sokolnikuose": pagal komponavi-mą ir manierą jis primenąs jam Repino paveikslą „Pary-

žiaus kavinė".

Čechovas nežinojo, dėl ko jam labiau džiaugtis — dėl

savęs ar dėl brolio. Jis seniai jautė, kad Nikolajus — t a -

lentingas. Ir džiaugėsi, kad dabar jo talentas viešai pripažįstamas.

Čechovas rašė, tačiau — ne taip, kaip Aleksandras,—

labiau linko ne prie literatų, o prie dailininkų.

Dailininkai skurdo, ko gero, dar labiau negu litera-

tai, bet jie darbavosi linksmiau ir visų mažiausia kalbė-

davo apie uždarbį.

Iš Nikolajaus bičiulių Čechovui labiausiai patiko Levitanas. Levitanas turėjo tai, ko trūko Nikolajui — aistringą atsidavimą savo darbui ir susikaupimą. Nikolajus tu-rėjo lakią vaizduotę, tačiau dirbdamas greitai išsikvėpdavo, jo paveikslai dažniausiai likdavo nebaigti.

Levitanas dirbo su užsidegimu. Jis tapė g a m t ą — ir tiktai gamtą, šia aistra jį buvo uždegęs mokytojas Savrasovas.

Savrasovas buvo laikomas mokykloje iš pasigailėjimo —

jis dažnai imdavo gerti, klasėje beveik nepasirodydavo.

Vaikščiodavo nuavėtais batais, kažkokia moteriška pa-

laidine — meno mokyklai nelabai tinkamu drabužiu. Pra-

tybų klasėje jis nemėgo.

— Vis natiurmortus piešiate,— sakydavo jis pašai-

piai.— O įsigilinkite — ką reiškia natiurmortas? Negyva natūra! Negyva!

Levitanas nutapė „Rudens dieną Sokolnikuose". Savrasovas apsiašarojo ir tarė jaunuoliui:

— Tu — ne mokinys! Tu — dailininkas! Tu atstosi Ru-

sijai Vasiljevą.

38

Jis dažnai prisimindavo Vasiljevą, neseniai mirusį Kry-me nuo džiovos dvidešimt trejų metų amžiaus.

Savrasovas pasiūlė Levitanui duoti paveikslą į paro-

dą. Bet ne visiems meno žinovams paveikslas patiko. Prianišnikovas pavadino jį „margaspalvėmis kelnėmis".

Apskritai peizažai m o k y k l o j e buvo nemėgstami. Tas pats Prianišnikovas Korovino peizažą pavadino „jūros

kiaulyste". Peizažo nebuvo galima pateikti kaip progra-minio kūrinio baigiant mokyklą.

Levitanui buvo pasiūlyta peizažą pagyvinti žmonėmis,

gamtą padaryti fonu. Levitanas ilgai priešinosi, tačiau te-ko nusileisti. Jis nusprendė nutapyti vieną f i g ū r ą — m o -

ters. Bet ji Levitanui nenusisekė. Nikolajus Čechovas, žinoma, .slapčia nuo dėstytojų, pagelbėjo draugui — nutapė moterį Levitano peizaže, ir paveikslas pateko į parodą. Jauni dailininkai gyveno draugiškai, dalijosi vienas su kitu viskuo, net šlove.

Po pasikėsinimo prieš Aleksandrą II žydams buvo

uždrausta gyventi Maskvoje. Levitanas gyveno Saltykov-

koje, į M a s k v ą tik trumpam užvažiuodavo. Vaikščiojo apdriskęs, gyveno pusalkanis. Bet jis nenuleido rankų

ir toliau dirbo su entuziazmu. Į jo paveikslą parodoje atkreipė dėmesį pirklys kolekcionierius TretJakovas ir nupirko už šimtą rublių. Nikolajus džiaugėsi bičiulio

sėkme.

Nikolajus nustebęs žvelgė, kaip Antonas su godžiu

smalsumu apžiūrinėja jo ir jo draugų kūrinius.

Antonas žavėjosi Nikolajumi. Jam patiko, kad brolis

iki šiol neatsisako svajonės studijuoti universitete. Nikolajus domėjosi tapyba, mokslais, muzika. Jo numylėtinis buvo Glinka, jis mokėjo atmintinai beveik visus jo kūrinius.

Nikolajaus darbai m o k y k l o j e buvo vieni iš geriausių, bet jis dažnai praleisdavo užsiėmimus ir medalio negavo.

Jam trūko šviesos, tylos, vienumos. „Iš prigimties

esu tylus,— skundėsi jis broliui,— ir dirbdamas turiu

susikaupti. Tik subrandinta mintis gali suteikti sėkmę, o čia triukšmas, šūkaliojimai". Nikolajus aiškino broliui, jog kuriąs paveikslą tokį sudėtingą, kad apgalvojant figūrų

išdėstymą, judesius, p e r s p e k t y v ą jam net galva svaigs-tanti. J 9

Antonas suprato Nikolajų — jis pats nors ne daili-

ninkas, bet ir jam labiausiai trūko vienumos.

Pagaliau praslinko du ilgi mėnesiai, ir atėjo naujas

žurnalo „Strekoza" numeris su „Dono dvarininko laiš-

ku"2.

Literatūrinio pirmagimio gimtadienis Čechovui buvo

džiaugsmingas ir šventiškas, tačiau jis negalėjo pasidalyti savo džiaugsmu su šeima — pernelyg abejotini pie-

šiniai buvo spausdinami žurnale.

Aleksandras reagavo į „Laišką" santūriai — keletas sąmojo blykstelėjimų skęsta monotoniškame plepėjime.

Jam labiau patiko išspausdinta tame pačiame n u m e r y j e brolio humoreska — „Ką dažniausiai aptinkame romanuose, apysakose ir pan." Žmogus, dar pats neišmokęs rašyti, linksmai ir piktai tyčiojosi iš beletristų štampų ir banalybių. Aleksandras įspėjo debiutantą, kad vengtų paro-

dijų, patarė kreipti dėmesį į tai, kas j u o k i n g a gyvenime, ne kitų kūriniuose. Rašytojui svarbiau būti geru stebė-

toju, ne skaitytoju.

Tikro džiaugsmo Čechovo debiutas suteikė, be paties

autoriaus, suprantama, jo dėdei Mitrofanui Jegorovičiui.

Čechovas parašė jam apie savo pasisekimą, ir dėdė skaitė

tą „nepaprastą laišką" visiems giminaičams ir archijere-jams Taganroge. Kaip rašė dėdė, šventikai gėrėjosi laiško stiliumi ir protingu jo turiniu. Dėdė žadėjo saugoti tą laiš-

ką visą gyvenimą.

Debiutas sužadino žvalumą ir viltis.

Čechovo b i o g r a f a s — j o brolis Michailas — buvo tos nuomonės, kad „Dono dvarininko laiškas" žodis žodin p a k a r t o j ę s Čechovo pasakojimą: Antonas parodijavęs senį profesorių, skaitantį paskaitą. Tačiau šis biografas 2 Č e c h o v a s , t a p ę s b r a n d ž i u r a š y t o j u , n e g a i l e s t i n g a i p a s i e l g ė s u s a v o l i t e r a t ū r i n i u d e b i u t u — r e n g d a m a s Pilną r a š t ų r i n k i n į , j i s i š m e t ė viską, kas b u v o s u k u r t a per p i r m u s t r e j u s m e t u s , s u p r a n t a m a , i r „Laišką".

M e s n e g a l i m e su t o k i a pat n e t o l e r a n c i j a ž i ū r ė t i į Č e c h o v o literatū-

rinį p i r m a g i m į . Kaip m a ž a s šaltinėlis, iš k u r i o p r a s i d e d a diding.i V o l g o s u p ė , v i s a d a bus l a n k o m a v i e t a , t a i p ir m u s v i l i o j a d e b i u t a s — kad ii kuk-liausias — d i d e l i o r a š y t o j o k e l i o p r a d ž i a .

R e n g d a m a s 1882 m e t a i s p i r m ą j į s a v o r i n k i n į , Č e c h o v a s į t r a u k ė | jj

„Dono d v a r i n i n k o laišką". T a č i a u k n y g u t ė n e i š ė j o , i r Č e c h o v o d e b i u t a s , d i n g ę s k a r t u s u ž u r n a l o „ S t r e k o z a " n u m e r i u gan ilgam l a i k o t a r p i u i , t a p o ž i n o m a s p l a č i a m s k a i t y t o j ų r a t u i t i k p o r a š y t o j o m i r t i e s .

40

prieštarauja pats sau, sakydamas, kad forma apsakymui

pasitarnavęs Pavelui Jegorovičiui siųstas Čechovo senelio laiškas, kurį Čechovas buvo persirašęs metai iki apsak y m o sukūrimo.

Apsakymas, suprantama, negalėjo pažodžiui pakartoti

seno profesoriaus paskaitos, ir parašytas jis ne paskaitos forma, o kaip neišpruselio laiškas (nekalbant jau apie tai, kad dešimtmetis Michailas nebūtų galėjęs įsiminti žodis žodin tokio nemažo teksto). Vargu ar Čechovas

galėjo, būdamas Taganroge, žinoti ir apie senelio laišką Pavelui Jegorovičiui.

Nėra reikalo prisiminti tai, ko nebuvo, ir iš viso ieškoti taip toli! Juokingas provincialas, apimtas skaitymo aist r o s , mėgstantis įmantrius posakius, bet apie mokslą kalbantis nemokšiškai ir primityviai — šio paveikslo Če-

chovui nereikėjo kurti ar nusižiūrėti iš svetimų laiškų.

Sis paveikslas stovėjo jam prieš akis, kai Pavelas Jegorovičius savaip k o m e n t u o d a v o laikraščio „Syn otečestva"

straipsnius, ir sūnūs tik pašaipiai mirkčiodavo vienas kitam. Ir nebuvo reikalo persirašinėti senelio laiško, kai Pavelo Jegorovičiaus laiškuose Antonui buvo pilna pompastiškų posakių. Ir Mitrofanas Jegorovičius buvo toks pat skaitytojas bei komentatorius ir rašydavo laiškus pa-našiu iškilmingu stiliumi.

Įmantrus, tačiau nuoširdus dėdės laiškas parėmė de-

biutantą. Jo pabaiga buvo tokia: „Tau persikrausčius į

Maskvą, ir šeimoje jūsų, man regis, pasidarė geriau ir mažiau vargo... Džiaugiuosi kartu su tavo tėvais. Pasėtas grūdas dygsta ir bręsta".

„Rublis — štai devynioliktojo šimtmečio burė". Taip rašė Dono dvarininkas!

Gavęs pirmąjį honorarą, Čechovas, vis taip pat prie-

šokiais, greitosiomis kūrė naujus dalykėlius žurnalui

„Strekoza". Buvo spausdinama toli gražu ne viskas, bet Čechovo tai nejaudino. Dėdės laišką jis skaitė su šypsena; pats nežiūrėjo rimtai į savo literatūrinius opusus, tiesiog šitaip buvo įdomiau užsidirbti pinigo, negu duoti pamokas bukagalviams antramečiams.

Kitą a p s a k y m ą — „Du kiškius besivaikydamas, nė

vieno nepagausi", atspausdintą praėjus dviem mėnesiam 41

po „Laiško", jis pasirašė: „Čechontė". Cechontė pasidarė

nuolatinis jo slapyvardis.

Vasarą Čechovas gavo redaktoriaus I. Vasilevskio

laišką: „Redakcija su prielankumu žiūri į Jūsų gana sėkmingą bendradarbiavimą".

Per metus „Strekoza" atspausdino dešimt jo kūrinėlių.

Gavęs vieną redakcijos atsakymą, Čechovas susimąs-

tė. Apie apsakymą „Portretas" buvo pasakyta taip: „Jis skirtas ne mums. Jūs tikriausiai rašėte jį kitam žurnalui".

Čechovas t a i s — 1880-aisiais — metais savo kūrinėlių

nesiūlė nė vienai redakcijai, tik žurnalui „Strekoza". Tikriausiai „Portretas" netiko redakcijai dėl savo krypties. Bet Čechovas jau buvo išspausdinęs šiame žurnale apsakymą

„Už obuoliukus", kuris taip pat netiko humoristiniam žurnalui. Žurnale „Strekoza" buvo j u o k a u j a m a neužgau-liai, tačiau žurnalas turėjo tvirtą kryptį. Ji buvo suformuluota net kaip devizas: „Lengvabūdiškumas, laki mintis ir geri ketinimai". Žurnalas vengė visuomeninių temų, apsakymai buvo mėgstami trumpi ir juokingi, pirmenybė

teikiama žaismingiems siužetams. Ir, suprantama, pikan-tiškiems piešiniams.

Čechovas žinojo, ko vertas leidinys, kuriame spaus-

dina savo kūrinėlius, bet neturėjo pasirinkimo. Tačiau, būdamas nežinomas literatas, jis anaiptol nesistengė pri-siderinti prie žurnalo krypties, rašė, kaip norėjo. Jis nesilaikė p a g r i t d i n i ų t a i s y k l i ų — r a š ė netrumpus ir nejuokingus dalykus. Negana to, net ironizavo žurnalą, tik-

riau pasakius — jo skaitytojus.

Apsakymo „Už obuoliukus" herojus — dvarininkas

Trifonas Semionovičius — autoriaus pavadintas tikru galviju, o intelektiniai jo interesai apibūdinami tuo, kad jis skaitinėja žurnalą „Strekoza".

Tarp lakios minties ir geranoriškų istorijų atsirado

dramatiškas, net tragiškas pasakojimas apie despotą dvarininką, kuris tyčiojasi iš vaikino ir merginos. Ponas užklupo prasižengėlius nusikaltimo vietoje — vaikinas

pavaišino savo numylėtinę obuoliuku nuo pono obels. Despotas dvarininkas tyčiojasi iš prasikaltusiųjų rafinuo-

čiausiais būdais. Iš pradžių jie linksmina jį — sekei pasakas ir kalba „Tėve mūsų", paskui jis priverčia j u o s mušti 42

vienas kitą. Kaip tikras sadistas mėgaujasi, kai mergina muša savo sužadėtinį, o vaikinas, pagautas azarto, sužvė-

rėjęs smarkiai prilupa savo sužadėtinę. Dvarininkas nueina, pažadėjęs pažemintiesiems ir įžeistiesiems atsiųsti vestuvėms obuoliukų. Tragiška istorija baigiasi tyliu

pasakotojo atodūsiu — vaikinas ir mergina daugiau nebe-susitiko.

Keistas likimas to apsakymo, niaurumu primenančio

Dostojevskio kūrybą. Jis buvo paskelbtas humoristiniame žurnale, o po dvidešimties metų — autoriui sutikus —

perspausdintas rinkinyje „Juoko ir pokštų pasaulyje".

Čechovas jau buvo pratęs, kad daugelis jo rankraščių

eina į krepšį. Bet jis niekaip n e n o r ė j o priprasti prie j u o -

kavimų savo paties adresu „Pašto dėžutėje". Net numeryje, kur jis debiutavo, neapsieita be pasišaipymo: „Baisus sapnas" tiktai tuo ir baisus, kad ramiausiai kartoja visiems nusibodusias temas".

Tą piliulę jis, kaip pradedantysis autorius, nurijo. Ta-

čiau kai redaktorius pripažino jį bendradarbiu, jis jau nesitaikstė su kandžiais pašaipiais atsakymais: „Kelios šmaikštybės neišperka visiškai tuščio malimo liežuviu".

„Labai ištęsta ir pilka: kažkas panašaus į baltą popieriaus juostą, kino traukiamą iš burnos".

Šitaip kalbama ne su bendradarbiais, o su prašytojais

ir grafomanais, kuriais norima nusikratyti. Be to, redaktorius jį gyrė laiške, o viešai ironizavo atmesdamas.

Kūčių dieną, per savo literatūrinio darbo metines, jis perskaitė štai ką: „Vystate nepražydęs. Labai gaila. Juk negalima rašyti be kritiško požiūrio į darbą".

Sis atsakymas reiškė ir apgailestavimą, ir patarimą —

rimčiau ruošti rankraščius, bet įžeistas autorius įžvelgė

čia tik nuoskaudą. Pakaks literatūrinių išdykavimų, reikia mokytis! Kokia nauda iš jo rašinėjimo? Uždarbis menkas, o pažeminimų pernelyg daug.

„Strekoza" nesuteikė j a m nei šlovės, nei turto. Po iš-

tisų literatūrinio darbo m e t ų — „vystate nepražydęs"!

(Tuos žodžius jis įsiminė ilgam, ne sykį juos kartojo.) Universitete pirmas kursas baigėsi nekaip: vienos

svarbiausių disciplinų — anatomijos — trejetas!

Kaip čia neprisiminsi pasakėčios „Žiogas ir skruzdė-

lė"! 43

Su literatūra — baigtas kriukis! Čechovas rimtai nu-

sprendė: jokių nukrypimų, tik medicina.

„Strekoza" daugiau negavo nė vieno jo dalykėlio. Į

kitas redakcijas jis taip pat nesikreipė.

Čechovas nusprendė imti pavyzdį ne iš Aleksandro,

taip pat rašinėjančio literatūrinius mažmožius, o iš Ivano.

Iš to paties Ivano, kurį jie ironiškai vadindavo prozišku žmogumi. Ivanas — vienintelis šeimoje neturėjo j o k i o talento, jis nerašė, nepiešė, nejautė potraukio muzikai.

Nusprendė tapti m o k y t o j u ir niekur n e n u k r y p o iš pasirinkto kelio.

Kai iš jo imdavo kas nors šaipytis, jis atsakydavo:

„Ne visi juk turi rašyti, reikia kam nors ir perrašinėti!"

Jis dirbo perrašinėtoju pas garsųjį Boborykiną.

Antonas godžiai klausinėdavo jį apie Boborykiną —

pats bendravo tik su dailininkais ir nebuvo pažįstama*

nė su vienu literatu.

Žurnale „Budilnik" buvo rašoma apie Boborykiną

pašaipiai: „Toksai rašytojas B. neseniai boboriktelėjo".

Literatūriniuose sluoksniuose jis buvo vadinamas „Pjeru Bobo".

Ivanas pasakodavo apie rašytoją su pagarba. Jis eidavo pas Boborykiną vos išaušus, šis jau laukdavo perrašinė-

tojo, mat keldavosi europietiškai anksti.

Boborykinas buvo panašus ne į rašytoją, o į moksli-

ninką, profesorių, mokėjo daug užsienio kalbų, ilgai gyvenęs užsienyje, pašnekovus stulbino savo erudicija.

Jis buv;> aistringai atsidavęs literatūrai. Dirbdavo kasdien — arba diktuodavo, arba taisydavo kas parašyta.

Ivanas niekad n e a p t i k d a v o jo blogai nusiteikusio, niekad neišgirdo: „Šiandien kažkodėl nesiseka rašyti". Ivanas įsiminė jo žodžius: literatūra kuriama ne su įkvėpimu, o darbu, prakaitu.

Ivano pasakojimai sukurstė Čechovą, j a u apsinuodi-

jusį literatūra.

Jis, žinoma, į žurnalą „Strekoza" nebegrįš. Ir iš viso daugiau nesiims humoristikos! Jis nusprendė tapti Boborykinu — rašyti kasdien. Ir stambų dalyką! Sumanė

parašyti romaną. Tačiau koks redaktorius ims skaityti

nežinomo autoriaus romaną?! Reikia rašyti pjesę!

Pirmos jo pjesės herojai buvo tie, kurių jis gyvenime

niekad nebuvo sutikęs, žinojo apie juos tik iš nuogirdų —

dvarininkai, bajorai. Tai jo n e t r i k d ė — j u k ir pirmo jo apsakymo herojus buvo dvarininkas. Jaunystėje mažiausiai jaudina menkas gyvenimo pažinimas.

Jis nusprendė išjuokti ir pasmerkti visus — ir tėvus,

ir vaikus! Vaikams jo pjesėje kliuvo net smarkiau — tė-

vai gyvena bent jau praeities prisiminimais, o jaunimas neturi nei praeities, nei dabarties. Generolo našlės Voinicevos sūnus — tipiškas nesubrendėlis bajoraitis, gyvenantis be užsiėmimo ir jokių interesų. Dvarininko Gla-

golevo sūnui galvoje tik Paryžius su jo „elegantiškiausiomis kokotėmis". Atsargos karininko sūnus Trileckis buvo kadaise neblogas gydytojas, tačiau nusmuko ir, taip pat kaip ir Voinicevas ir Glagolevas, nugrimzdo į girtuoklia-vimo ir paleistuvavimo liūną.

Tačiau dramatiškiausias likimas buvo prasišvilpusio

dvarininko Platonovo. Vienas iš pjesės personažų va-

dina jį „geresnio, deja, dar neparašyto šiuolaikinio romano herojumi". Platonovas mokėsi universitete, tačiau metė jį ir išvyko m o k y t o j a u t i į k a i m ą — apie tokius žmones, nusprendusius skleisti tai, kas protinga, gera, amžina, parašyta nemaža apysakų ir romanų. Jis mėgsta savo

darbą, myli savo mokinius, kreipiasi į j u o s sunkiausiomis gyvenimo akimirkomis. „Lik sveika, mokykla! Sudie, mano vaikučiai!"

Maištingas jo protas pasiekia neregėtų vaizduotės

aukštybių — jis įsivaizduoja esąs čia Baironas, čia Ko-lumbas, net naujai apsireiškęs Kristus. Platonovas, kaip ir Čackis, stoja į kovą su dvasiškai skurdžiais žmonėmis, bet nenugali jų ir nežūva garbingoje ir nelygioje kovoje.

Jis pereina į cinikų ir ištvirkėlių stovyklą. Iš aukos Platonovas greitai virsta piktadariu. Su vilkais gyveni —

vilku ir stauk! Pradėjęs — į sveikatą, Čechovas baigė —

už amžinatilsį.

Platonovas nuo kitų cinikų skiriasi tik tuo, kad smar-

kiai išgyvena dėl savo smukimo, pats vadina save nepaprastu nenaudėliu. „Būti j a u n a m ir nebūti šviesia asmenybe!" — kamuojasi jis, bet tai nekliudo jam suvedžioti moteris. Jis žūsta nuo apgautos moters kulkos ir, atsis-45

veikindamas su gyvenimu, sako: „Suprantu aš karalių

Edipą, kuris išsidūrė akis! Koks aš niekšas ir kaip giliai suvokiu savo niekšybę".

„Ką daryti?" — t o k s klausimas pasigirsta prie jau nebegyvo Platonovo, taip puikiai pradėjusio gyvenimą

ir taip negarbingai jį baigusio.

„Laidoti mirusius ir taisyti gyvuosius",— atsako gydytojas Trileckis.

Ką tik stojęs j linksmą humoristo kelią, Čechovas

parašė nepaprastai liūdną kūrinį.

Čechovas rašė pjesę vienu a t o k v a p i u — j i n a i jam patiko. Savo humoreskose jis linksmino skaitytojus, pjesėje pasakojo apie amžiaus ligą... Jį jaudino tik viena: ar pjesė kartais ne per ilga? Trumpinti sekėsi sunkiai —

viskas atrodė svarbu. Iš kaltinimų Platonovui jis išmetė, pavyzdžiui, tokias eilutes: „Ak, jaunimas, jaunimas! Iš vienos pusės sveikas kūnas, gyvybingos smegenys, visiš-

kas dorumas, drąsa, laisvės meilė, šviesa ir didybė, o iž kitos — panieka darbui, begalinis švaistymasis frazėmis, blevyzgojimas, paleistuvavimas, melas... Iš vienos pusės Šekspyras, Gėtė, iš kitos — pinigai, karjera, nešvankybės!

O mokslas ir menas? (Juokiasi.) Vargšai našlaičiai! Nėra nei pašauktųjų, nei išrinktųjų! Laikas atiduoti juos į archyvą arba užrakinti nesantuokinių vaikų prieglaudon. (Kvatoja.) Šimtas milijonų žmonių su galvomis, su smegeni-mis ir du trys mokslininkai, pusantro dailininko ir nė vieno rašytojo. Baisiai daug! Nei pašauktųjų, nei išrinktųjų!

Linksminki;ės, gerieji žmonės! Mokslas ir menas — tai

triūsas, idėjų pergalė prieš raumenis, tai evangeliškas gyvenimas... o kam mums gyvenimas? Mes ir negyvendami

mokėsim mirti!"

„Puiku!" — p a g a l v o j o jis ir išbraukė visą tą gabalą —

jis įsiminė, kaip publika nemėgsta monologų, net „Ham-

leto" monologų. Ne veltui Skribas sakydavo: „Tai, kas išbraukta, nebus nušvilpta".

Jis ilgai negalėjo sugalvoti pavadinimo. Jam labai

būtų tikę tokie puikūs ir tikslūs pavadinimai kaip „Bajorų

gūžta" arba „Tėvai ir vaikai", bet jie, deja, jau panaudoti.

Pavadinimas niekaip nėjo į galvą, o jis jau degė ne-

46

kantrumu ir nunešė savo pjesę į Mažąjį teatrą, Jermolovai: ji, suprantama, pasičiups jaunos generolo našlės

Voinicevos vaidmenį. Pjesę iš jo paėmė, bet pas Jermolo-vą neįleido.

Pjesę davė skaityti sufleriui. Šis sėdo prie storos pjesės, aptiko pietietiškų provincializmų ir suprato, kad nepajėgs jos įveikti. Pjesė neperskaityta buvo atmesta.

Apie tą pjesę niekas nežinojo. Pirmą kartą ji buvo

perskaityta beveik po pusės šimtmečio — paskelbta tre-

čiajame dešimtmetyje.

Čechovas slėpė dramą nuo visų, bet ją prisiminė. Pjesė

silpnutė, menkavertė, tačiau kartais autoriui n e v y k ę kūriniai taip pat brangūs kaip ir šedevrai.

Čechovas prisiminė savo ankstyvąją pjesę, kai rašė

„Ivanovą", kurio herojus, kaip ir Platonovas, taip pat yra auka ir kankintojas, kai rašė „Girinį" ir „Dėdę Vanią".

Prisiminė ir po dvidešimties su viršum metų — rašydamas

„Vyšnių sodą". Našlės Ranevskajos dvaras šiek tiek pa-našus į generolo našlės Voinicevos sodybą, panašus, pavyzdžiui, keistaA švente — gresia varžytinės, o lengva-būdė šeimininkė suruošia puotą nelaimės metu.

Į Ivaną broliai žiūrėjo iš aukšto, o jis pirmiausia stojo į savo kelią: gavo vietą parapinėje m o k y k l o j e ir ne kur nors užkampyje, o netoli Maskvos, Voskresenske. Jam

priklausė valdiškas butas, ir Jevgeniją Jakovlevna su Maša nuvyko pas jį visai vasarai. Čechovas irgi atvažiuodavo pasisvečiuoti į Voskresenską. Jis matė, kokia motina laiminga — pirmą kartą per šešerius metus ji išvyko vasarnamin ir ne pas giminaičius ir pažįstamus kaip anksčiau, Taganrogo laikais, o pas sūnų. „Jos turtas — kinderiai"5,—

sakydavo apie motiną Aleksandras. Jevgeniją Jakov-

levna džiaugėsi, kad Ivanas tapo savarankiškas, ir nerimavo dėl vyresniųjų sūnų — kada jie atsistos ant kojų?

Čechovas perėjo į trečią kursą. Jis prisižadėjo neuž-

siimti literatūra, tačiau vargas privertė jį vėl nueiti į redakciją.

Pavelas Jegorovičius niekad nesiskundė net Antonui,

su kuriuo buvo atviresnis negu su kitais sūnumis, bet

D i e K i n d e r — v a i k a i (vok.).

47

Čechovas suprato, jog tėvą slegia skolos, kurių jis negali atiduoti. Pavelas Jegorovičius ir toliau gaudavo kreditorių laiškų su prakeiksmais, krintančiais ant jo ir ant niekuo nekaltų jo vaikų galvų. Jis suprato kol gyvas nestengsiąs išmokėti skolų — skolingas buvo tūkstantį, o išmo-kėjo per penkerius metus — dvidešimt penkis rublius.

Pavelas Jegorovičius skųsdavosi tiktai broliui. „Pra-

ėję metai,— rašė jis Mitrofanui Jegorovičiui,— buvo man sunkūs ir nesėkmingi. Kolia nepardavė savo paveikslo.

Antošai sulaikė stipendiją. Aš po metinės apyskaitos negavau iš Gavrilovo apdovanojimo". Jis ir toliau daug meldėsi, tačiau jo maldos liko neišklausytos.

Jis jau neaprašinėjo broliui prašmatnių pamaldų Mas-

kvoje, o skundėsi, kad jaučiasi išsekęs po ilgų cerkvės apeigų. Vienintelis džiaugsmas per visus gyvenimo Maskvoje metus buvo Aleksandro II vainikavimo iškilmės. Pavelas Jegorovičius matė viską savo akimis ir rašė bro-

liui: „Viskas susiliejo į vientisą iškilmingumą. Dangus ir žemė palinko pažvelgti į būsimąjį carą, tautų valdovą.

O, didis tai įvykis buvo pasaulyje!" *

Vyresnieji Čechovai mėgo rašyti iškilniai ir didingai.

Antonas Čechovas visą gyvenimą neapkentė to pompas-

tiško ir išpūsto stiliaus. Jis pradėjo nuo jo parodijavimo.

Paskutiniame savo k ū r i n y j e „Vyšnių sodas" vis dar šai-pėsi iš jo. „Tai jūsų vaizduotės vaisius, apdengtas nežinomybės rūku",— kalbėjo apgirtęs Lopachinas.

M a s k v o j e pradėjo eiti naujas ž u r n a l a s — „Zritel".

Aleksandras įsidarbino redakcijos sekretoriumi. Jis labai didžiavosi savo pareigomis, rašė Antonui laiškus redakcijos blanke.

Atsikvietė į žurnalą Nikolajų, o po jo ir Antoną. Če-

chovas žurnalą „Zritel" v a d i n o — „Prekybos namai „Broliai Čechovai".

Aleksandras buvo redakcijos siela. Teisybę pasakius,

žurnalas gimė Aleksandro Čechovo dėka, būtent jis įtikino spaustuvininką Davydovą pradėti naują biznį: netinka

jam gyventi iš žmonos — madingos dirbtuvės savinin-

kės — pajamų, kai galima imtis didelio, solidaus biznio.

Popieriaus galima įsigyti kreditan, bendradarbių yra, ir reikia leisti naują ir iki šiol neregėtą žurnalą — jis eitų

48

tris kartus per savaitę, skaitytojai priprastų prie jo kaip prie laikraščio. Aleksandras pranašavo naujam žurnalui mažiausiai dvidešimt tūkstančių prenumeratorių.

Broliai į Aleksandro idėją pažiūrėjo taip pat entuzias-t i n g a i — nusibodo būti prašytojais, kęsti pažeminimus, norisi vaikščioti į savo redakciją. Aleksandras pasiūlė

jiems dirbti kartu: Nikolajus pieš iliustracijas, Antonas kurs jų parašus.

Antonui idėja patiko, tačiau dirbti su Nikolajumi

pasirodė daug sudėtingiau negu vienam. Dailininkas buvo tingus ir atmesdavo bet kurį Antono pasiūlytą siužetą.

Be to, pirmą bendrą darbą jie pradėjo netikusią dieną: iš vakaro buvo lankęsi su giminaičiais iš Šuisko — sto-rakapšiais pirkliais — užeigoje „Salon de varjetė", ir drumstose smegenyse sunku buvo gimti naujai idėjai.

Kai keletas siužetų buvo atmesti, Čechovas pasiūlė: „O

gal pavaizduoti vakar vakarą?! Tai būtų boborykiniška!"

Tuomet net flegmatiškas Nikolajus užsidegė, ir jie greitai sukūrė siuitą „Salon de varjetė", kuri baigėsi taip: „Jei būčiau „Salon de varjetė" savininkas, imčiau ne už įėjimą, o už išėjimą".

Siuita visiems patiko, ir jie, patyrę sėkmės skonį, nusprendė taip pat boborykiniškai pavaizduoti vestuves

Taganroge, kur vasarą abiem teko būti pajauniais. Broliai patys daug prisijuokė, rengdami savąjį „Vestuvių sezoną" — karikatūros buvo j u o k i n g o s ir nuostabiai panašios į giminaičius, o kandžiuose parašuose po jomis mirgėjo giminaičių ir pažįstamų pavardės. Šmaikštumo dėlei Antonas nepagailėjo net savo dėdės, vestuvių išlaidų sąskaitoje buvo: „Policininkui už išvedimą iš apartamentų įsisiautė-

jusio Mitrofano Jegorovičiaus — 25 kapeikos".

„Vestuvių sezonas" pridarė triukšmo visame Taganro-g e — Aleksandras nuvyko tenai po metų, o karikatūros

dar nebuvo pamirštos. Labiausiai įsižeidė ne dėdė, o buvusio jų namo savininkas — Selivanovas. Iki tol jis rašydavo Čechovui dažnai: dėkodavo už puikų jo sūnėnų mokymą,

džiaugėsi, kad Čechovo laukianti didelė neeilinio daktaro ateitis. Laiškai baigdavosi taip: „Taganroge oras geras, naujienų nėra". Po „Vestuvių sezono" Antono laiškai likdavo be atsako. Įžeistas Selivanovas neatsakydavo net į

49

Mašos sveikinimus. Literatūra nesuteikė Čechovui dar

nė vieno gerbėjo, tačiau davė jau pirmuosius priešus.

Žurnalo „Zritel" r e d a k c i j o j e — j i buvo Strastno bulvare — susikūrė linksmas klubas; čia būdavo užsisėdima iki vėlyvos nakties, dešimt kartų per dieną geriama arbata, siuntinėjama raguolių, jie atstodavo pietus, buvo rū-

koma, pasakojami anekdotai. Labai dažnai jie užsisėdė-

davo laukdami pinigų, laukdavo, kol sugrįš laikraščių

pardavėjai su įplaukomis. Čechovas rašė labai j u o k i n g ą reklamą, tačiau prenumeratorių žurnalas daug nesusilaukė, gyveno tik iš to, kas parduota. Kad nedaugelis prenumeratorių nepasijustų pakliuvę ant meškerės, kvitus išra-

šinėjo ne nuo pirmo numerio, o nuo tūkstantis pirmojo.

Čechovas sakydavo, kad kapitalo Davydovas turi dvi

grivinas: vieną laiko po pamušalu, o kita saugoma pas

žmoną.

Honorarą mokėdavo nereguliariai ir dažniausiai lai-

kraščių pardavinėtojų surinktais pinigais — grivinomis ir penkiakapeikiais. Gavę pinigus, traukdavo į vyninę, tačiau Antonas ryžtingai eidavo pro š a l į — n e todėl, kad jam nesinorėdavo pasėdėti su broliais prie butelio alaus. Jis suprato esąs šeimos galva, kad reikia pinigų ir turgui, ir už Mašos ir Misos mokslą. Jis atiduodavo motinai

monetas, o ji manydavo, kad jis atiduoda jai ne honorarą, o kas liko po vyninės.

Leidėjas Davydovas iš paskutiniųjų kratėsi kredito-

rių: šie maldavo, prašė, reikalavo, grasino; kadangi niekas nepaveikė, liovėsi tiekę popierių. Davydovas kamavosi: kokiu pretekstu nustoti leisti žurnalą „Zritel"? Aleksandras susimąstė valandėlę ir sukūrė skelbimą: „Žurnalas laikinai nebus leidžiamas, dailininkui Čechovui ėmė

skaudėti akys".

Aleksandras sunkiai išgyveno šią katastrofą: tai buvo

jo idėjos krachas. Jam dabar teko staigiai keisti gyvenimą. Teisybę pasakius, viena svarbi permaina jo gyveni-

me jau buvo įvykusi. Tėvai labai bijojo, kad Aleksandras, gyvenantis atskirai, greitai ves. Vesti jis nevedė, bet —

dar blogiau — suartėjo su moterimi, palikusia savo vyrą ir cerkvės pasmerkta gyventi be santuokos.

Viengungis Aleksandras iškart virto šeimyniniu žmo-

50

g u m i — j o žmona turėjo kūdikį nuo pirmojo vyro. Turė-

damas šeimą, Aleksandras jau negalėjo gyventi iš atsi-

tiktinių literatūrinių uždarbių: žurnalo „Zritel" uždarymas kirto jam nepakeliamą smūgį. Be to, žurnale atlyginimą gaudavo ne tik jis, bet ir jo žmona — ji buvo redakcijos techninė darbuotoja.

Vos sudurdamas galą su galu, jis baigė universitetą,

prasimokęs j a m e septynerius metus. Išvažiavo į Taganrogą tarnauti muitinėje. Antonas labai išgyveno išsiskyrimą su broliu — jis buvo jo literatūrinis auklėtojas, su juo visada buvo įdomu, Antonas žavėjosi jo žiniomis ir erudicija. Čechovą buvo apėmęs toks jausmas, kad atsisveikina su broliu visam gyvenimui: šis tikras sostinės žmogus žūsta provincijoje! Mažam Taganrogo muitinės valdi-ninkui universiteto išsilavinimas — nereikalinga pra-

banga!

„Važiavo su mumis Pjeras Bobo,— rašė Aleksandras

broliui,— su kažkokiom dviem šliundrom. Aš paprašiau

jį, Antoša, kad padarytų tau protekciją redakcijose".

Čechovas suprato, kad tai įprastinis brolio gyrimasis; jis ne tik kad negalėjo kalbėtis su Boborykinu, bet net prieiti prie jo. Važiavo jie tuo pačiu traukiniu, tačiau skirtingų klasių vagonuose. Ir literatūroje Čechovai su Boborykinu buvo skirtingų klasių. Boborykinas, suprantama, aukštesnėje.

Aleksandras net neįtarė, kad jo protekcijos Antonui

baigėsi, kad netrukus Antonas jį proteguos ir jam padės —

ir taip bus visą gyvenimą.

Redakcijose Čechovas buvo jau ne prašytojas, jį pra-

dėta kviesti.

1882 metais pradedantis literatas, trečiojo kurso stu-

dentas Čechovas savo kūrinius publikavo šešiuose žur-

naluose, o metų pabaigoje pradėjo bendradarbiauti ir

septintame — atgijusiame žurnale „Zritel".

Čechovas nesvarstydavo, kuriam teikti pirmenybę.

Žurnalų buvo daug, tačiau visi panašūs vienas į kitą.

Redaktoriai reikalavo ne tik juokingų rašinių, bet ir

juokingų parašų. Aleksandras savo kūrinėlius spausdino Agafopodo Jedinicyno slapyvardžiu. Be nuolatinio savo

51

slapyvardžio Čechontė — Čechovas pasirašinėdavo „ M a n o brolio brolis", tuo pabrėždamas Aleksandro p r i o r i t e t ą , vėliau — „Žmogus be blužnies", „Gydytojas be p a c i e n t ų " ,

„Omus žmogus", „Dilgėlė", n e t — „Iškvėšėlis".

Bendradarbiauti keliuose žurnaluose buvo p a t o g u : niekas nenueidavo veltui, kas būdavo atmetama, p a k e i t u s slapyvardį, p a v y k d a v o įkišti kitai redakcijai.

Čechovas nebuvo geros nuomonės apie savo m a ž m o -

žius ir blaiviai žiūrėjo į naujus pakvietimus. Rusijoje tuo metu kartu su naujais fabrikais, gamyklomis, šachtomis, geležinkeliais, laivininkyste, akcinėmis b e n d r o v ė m i s , bankais radosi naujų laikraščių ir žurnalų.

Leidėjai nekėlė sau jokių kitų tikslų, tik k o m e r c i n i u s .

Leidėjas Klangas suviliojo Čechovą savo pianais.

Davydovas buvo spaustuvininkas, o Klangas — litogra-

fas; jį domino visų pirma iliustracijos. Žurnalui p a s i r i n k o rimtą pavadinimą— „Moskva", pakvietė bendradarbiauti dailininkus — Nikolajų Čechovą ir Isaaką Levitaną.

Nikolajus patalpino žurnale spalvotą didelio savo

paveikslo „Vaikštynės Sokolnikuose" reprodukciją ir nepaprastai j u o k i n g ą karikatūrą „Jis kauštelėjo" — j o j e buvo pavaizduotas brolis Aleksandras,

Antonas vienoje humoristinėje apžvalgoje užsiminė

apie dailininką Čechovą — viskas buvo šeimyniška, kaip žurnale „Zritel".

Naujame žurnale nebuvo reikalaujama trumpumo kaip

kitose redakcijose, ir Čechovas atspausdino jame kūrinį

su tęsiniu—„Žalioji nerija", jis pavadino jį mažuoju romanu. „Žaliojoje nerijoje" mirgėjo pavardės pažįstamų ir giminaičių, buvo minimas Čechovo universiteto draugas

Korobovas ir jo žmona Jekaterina Ivanovna. Vasarnamio

„Žalioji nerija" svečias buvo ir dailininkas Čechovas.

Nikolajus nupiešė puikių iliustracijų, sakė, kad iš tikrųjų

norėtų pagyventi tame apsakyme, jaukiame svetingame

v a s a r n a m y j e Juodosios jūros pakrantėje. Visą vasarą „Žaliojoje nerijoje" gyveno bohema, draugiška, linksma kompanija, leidžianti laiką laimingai dykinėdama. Nerū-

pestingam gyvenimui iškilo grėsmė — vasarnamio šeimi-

ninkė, kunigaikštienė, nusprendė išleisti savo dukrą Olią už gruzinų kunigaikščio. Vestuves pavyko išardyti. Atėjo 52

kunigaikštienės kvietimas atvažiuoti į „Žaliąją neriją", o iš paskos atkeliavo Olios laiškas, linksmas, kupinas įdomiausių planų.

„Gegužės mėnesi vėl važiuosiu į „Žaliąją neriją". Tokia fraze baigėsi mažasis romanas.

Čechovas su kartėliu galvojo apie brolį: kodėl jis turi švaistyti savo talentą karikatūroms? Jis — dailininkas, o dailininko gyvenimas be gamtos, be nuolatinio bendravimo su ja, varganas, beprasmis ir' bevaisis. Kodėl jis turi piešti Sokolnikus, kur gamta žmogaus sumaitota ir išniekinta? Kodėl jam leista pamatyti tik Azovo jūrą?

Juodoji jūra netoli Taganrogo, bet ji yra nepasiekiama kaip vandenynas. Čechovui ir pačiam norėjosi pagyventi savo vaizduotės sukurtame vasarnamyje.

„Žalioji nerija" buvo atspausdintas gegužės mėnesį —

kaip tik tada, kai jo herojus ruošėsi prie Juodosios jūros.

Kiekvieną pavasarį Čechovas ypač stipriai j a u s d a v o nenumaldomą troškimą leistis į keliones.

Jūra buvo neįgyvendinama svajonė, jam nepavyko

net atsiimti honoraro už „Žaliąją neriją" — leidėjas prašė

palaukti. Čechovas kamavosi laukdamas ištisas valandas, kol paaiškėjo, jog leidėjas paspruko pro antrąsias duris.

Klangui stigo pinigų reklamai, o prasidėjo tokie lai-

kai, kai be reklamos neturėjo paklausos net gera prekė, ir žurnalas pradėjo sparčiai silpti. Iš nevilties leidėjas žurnalui „Moskva" davė naują pavadinimą „Voina", ta-

čiau ir šitai tik trumpam prailgino žurnalo gyvavimą.

Puškariovas leido du žurnalus — humoristinį „Svet i

teni" ir rimtą „Mirskoj tolk". Jis buvo įvairiapusiškas žmogus — pirmas leidėjas, su kuriuo Čechovui buvo iš

tikrųjų įdomu. Nuo savo kolegų komersantų Puškariovas

skyrėsi tuo, kad kadaise buvo literatas: demaskuojami

jo eilėraščiai vis dar buvo deklamuojami koncertuose,

jis rašė ir pjeses. „Mirskoj tolk" vadinosi visuomeninio gyvenimo, politikos ir literatūros žurnalu. Pirmą kartą Čechovas bendradarbiavo tokios paskirties periodiniame leidinyje.

Po Aleksandro II nužudymo ir susidorojimo su revo-

liucionieriais „Mirskoj tolk" išspausdino piešinį su kar-tuvėmis ir užrašu „Mūsų ginklas opiems klausimams

53

spręsti" ir susilaukė už tai rūsčios bausmės. Žurnalui iš-

kart teko keisti toną, bet jis vis tiek ir toliau buvo įtariamas — tai sustabdomas pusmečiui, tai uždraudžiamas

mažmeninis pardavimas, p u š k a r i o v a s jaudinosi dėl tų

suvaržymų, tiesa, nelabai, n e s jam kildavo naujos idėjos.

Jis ėmė leisti naują žurnalą — „ Jevropeiskaj a biblioteka", kas savaitę ketino publikuoti po naują Vakarų Europos

romaną. Tačiau tasai leidinys užgeso taip pat greitai, kaip ir gimė.

Čechovas ne tik s u g a l v o d a v o j u o k i n g u s savo humoreskų pavadinimus, bet ir pastiprindavo juos linksmomis paantraštėmis.

Vaikydamasis juokingumo, jis nežinojo saiko: „Nau-

jametinis barškaliukas" „Malonus atsiminimas", „Verti-mas iš vaikystės kalbos", „Nuskurdėlio verksmas", „Sis tas iš Velykų", Bergždi smigt-junkerio Krokodilovo samprotavimai"... Kurdamas j u o k i n g a s pavardes, dažnai panaudodavo paprasčiausius kalambūrus — muzikantas

Smyčkovas, kirpėjas Grebeškovas, prancūzai Sampūnis

ir Padekua, djakonai Otlukavinas ir Vonmiglasovas.

Čechovas į ,, „ „ rašinius žiūrėjo atsainiai. Kartą at-nešė į žurnalą „Svet i teni" gana žaismingą apsakymą

„Bjauri istorija" su paantrašte „Kažkas panašaus į romaną". Apsakymą išspausdino, nors redaktorius N. Putiata atsiliepė apie jį nepalankiai.

Apsakyme ,jį, „ jį", išspausdintame žurnale „Mirskoj tolk", kalbama apie' rimtus dalykus — a p i e talento žuvimą. „Jei jįn,, „ b ū t ų gėrusi, būtų aukščiau Pati, bent jokiu būdu ne žemiau. Ji pragėrė pusę savo k a r j e r o s ir labai greitai pragers antrą pusę... Ji nieko nenori žinoti, kas yra tėvynė, jį neturi politinių didvyrių, neturi mėgstamo laikraščio, mėgstamų autorių".

Tokios graudžios mintys apie žmogaus likimą Čechovo

apsakymuose pasirodė pirmą kartą. Tame pačiame žur-

nale „Mirskoj tolk" Čechovas išspausdino apsakymą

„Vėlyvieji žiedai", paskirdamas jį universiteto draugui N. Korobovui; tasai padėkojo jam už dedikavimą, o dar

labiau — u ž perspėjimą. Apsakymas meniškai buvo dar

silpnas, tačiau kėlė temą, prie kurios Čechovas grįžo ne kartą: „Toporkov.tu prisiminė savo seminarijos laikų

54

„idealus" ir svajones universitete, ir kaip baisus neišbrendamas purvas pasirodė jam tie foteliai ir sofa, aptraukti brangiu aksomu, grindys, ištisai nuklotos kilimais, tie šviestuvai, tas trijų šimtų rublių vertės laikrodis".

Bet sąžinės priekaištai truko neilgai. „Grįžęs iš Pran-cūzijos, T o p o r k o v a s ėmė gyventi kaip ir anksčiau. Kaip ir anksčiau gydė paneles ir kaupė penkrublines".

Putiata džiaugėsi, kad jaunasis humoristas ne tik linksmina skaitytoją, bet tampa rimtu demaskuotoju. Slapy-

vardis Antoša Cechontė ima rodytis ne tik po humores-

komis.

Žurnale „Moskva" Čechovas išspausdino dramatišką

apsakymą „Ponia" — apie vežėją Stepaną, kuris kamuojasi, kad yra dvarininkės Strelkovos sugyventinis ir galų

gale sužvėrėjęs nužudo niekuo nekaltą savo žmoną.

Sis apsakymas savo antidvarininkiška dvasia panašus

į a n k s t e s n į — „ U ž obuoliukus", tiktai jo tonas dar niū-

resnis.

TREČIAS SKYRIUS

Čechovas buvo mielai sutinkamas ir žurnalo „Budilnik"

redakcijoje. Jam tai buvo ypač malonu — ir todėl, kad

jis dukart beldėsi į ją ir nesulaukė atsako, ir todėl, kad tai buvo seniausias humoro žurnalas. Žurnalas „Budilnik"

pranoko kitus jaunesnius savo kolegas — j i s buvo vienintelis spalvotas žurnalas Maskvoje.

Žurnalo redaktorius Kurepinas mėgo pasišaipyti iš

Čechovo, kad šis blogai žaidžiąs biliardą, o už akių kalbė-

davo apie jį pačius gražiausius žodžius. Kurepinas buvo puikus vertėjas, mokėjo keletą kalbų ir garsėjo kaip

liberalas, namie pas jį kabojo Gerceno portretas. Čechovui jis patiko savo delikatumu (redakcijoje tai buvo retenybė) ir atkakliu siekimu išvesti žurnalą iš užkeikto miesčionybės rato. Kurepinas prisimindavo šaunų septintąjį dešimtmetį, kai žurnalas „Budilnik" k o n k u r a v o su garsia ir grėsminga „Iskra"4, kurią labai mėgo studentija.

O paskui likimas lėmė pakeisti tą „Iskrą".

4 „I s k r a" — s a v a i t i n i s s a t y r i n i s ž u r n a l a s , ė j ę s 1859—187 3 m e t a i s P e t e r b u r g e (ver(. past.).

55

„Ir kuo visa tai baigėsi? — liūdnai sakydavo jis.— Mus skaito daugiausia aludėse!"

Žurnale „Budilnik" pasirodydavo politinių karikatū-

rų, satyrinių provincijos gyvenimo apžvalgų, tačiau visa tai buvo mažytės salelės miesčioniško skaitalo jūroje.

Kurepinas pasižymėjo neklystančiu skoniu ir gera

išmone, bet žurnalo leidėja Utkina pristabdydavo visas jo iniciatyvas. Ją gąsdino visokios naujovės, ji bijojo bankrutuoti; jos nuomone, skaitytojas mėgstąs žurnale

tai, kas jam pažįstama, įprasta. Kurepinas ginčijosi, keikė

Utkiną ir toliau leido žurnalą, kuriame daugiausia vietos buvo skiriama uošvėms ir vasarojantiems vyrams, pliažo moterims ir kurorto lovelasams. Jis dirbo darbą, kuriam nejautė pagarbos.

Čechovas pasiūlė savo paslaugas kaip romano auto-

rius. Kurepinas buvo įsitikinęs, kad žmogus, jau pripra-tęs rašyti smulkesnius dalykėlius, su stambesnės formos kūriniu nesusidoros.

Čechovas toliau laikėsi savo. Jiedu susilažino.

Pagal lažybas parašyto romano pavadinimas buvo

f e l j e t o n i n i s — „Nereikalinga pergalė". Čechovas jį sumanė kaip parodiją. Rašyti „Nereikalingą pergalę" sekėsi nuostabiai lengvai, viską buvo galima išgalvoti, romanas vaizdavo gyvenimą užsienyje. Čechovas spausdino romaną visą vasarą ir būtų tęsęs jį iki žiemos, jeigu nebūtų

gavęs Kurepino laiško: „Metas baigti!"

Parodija Čechovui neišėjo. Negana to, daugelis skai-

tytojų mistifikaciją palaikė grynu pinigu. Į redakciją pasipylė laiškai: ką slepia slapyvardis — A. Čechontė?

Vieni manė, kad tai vengrų rašytojas Moras Jokajus,

kurio keletas romanų buvo ką tik pasirodę Rusijoje, kiti vardino Špylhageną. Niekas, suprantama, neminėjo Čechovo, toji pavardė skaitytojams buvo nežinoma. Redak-

torius, paklusdamas leidėjai Utkinai, sustabdė toli pažengusį literatūrinį žaidimą.

Pirmą kartą Čechovas pajuto pasisekimą tarp skaity-

tojų, tačiau pats žiūrėjo į savo romaną nerimtai. Nereikalinga pergalė!

Nors Utkina ir labai vengė naujovių, vis tiek teko

įlįsti į skolas. Bijodama bankroto, ji pasitraukė iš žurnalo 56

„Budilnik". Autoriams honorarą kompensavo net redakcijos baldais. Čechovas už „Nereikalingą pergalę" gavo neblogų kėdžių ir net pianiną. Namuose dažnai stigdavo pinigų, bet dabar neretai skambėdavo linksma muzika.

Nikolajui už piešinius atiteko sieninis laikrodis. Jis buvo išsaugotas kaip šeimyninė relikvija ir kabo Čechovo name Jaltoje.

Žurnalo „Budilnik" redakcijoje Čechovas susipažino su Feodosijum Popudogla. Jie dažnai žingsniuodavo kartu nuo Leontjevskio skersgatvio, kur buvo redakcija, iki

Kudrino, kur gyveno Popudogla. Pakeliui kalbėdavosi

apie literatūrą. Popudogla kartais taip įsiaudrindavo, kad praeidavo pro traktierius ir alines.

Kaip ir daugelio, jo praeitis buvo gera, teikusi daug

vilčių: jo komediją pagyrė Ostrovskis.

Jį pražudė v y n a s — j i s jau nepajėgė rašyti nė vieno didesnio kūrinio, neužteko ištvermės ir kantrybės. Jis smuko vis žemiau ir žemiau — žurnalo „Budilnik" redakcijoje jį ujo, jis nesibodėjo ir bulvarinio „Moskovskij listok".

Bičiuliai šaipėsi iš Čechovo: „Nejaugi tau įdomu su

tuo pasigailėjimo vertu seniu?" Čechovas, nenorėdamas duoti dingsties šaipytis, dažniausiai lankydavosi pas

Popudogla slapčiomis, naktį. Popudoglai buvo tik trisde-

šimt šešeri metai — vynas, skurdas ir ligos jį susendino.

Kalbėtis su juo buvo nepaprastai įdomu. Popudogla turėjo puikią uoslę ir aiškindavo Čechovui, kas gerai ir kas

blogai. Paprastai redaktoriai nesikalbėdavo, jie arba priimdavo, arba atmesdavo, be aiškinimų.

Čechovas paskyrė Popudoglai didelį apsakymą „Gyva

prekė".

Jis lankydavosi pas Popudogla ne tik dėl literatūrinių

pašnekesių — ligonio žmona prašydavo užvažiuoti: Popu-

dogla manė, kad Čechovas vienintelis suprato jo ligą. Jį

gydė vos ne dvidešimt gydytojų, geriausias pasirodė esąs ketvirto kurso studentas.

Čechovas nesakydavo bičiuliams, kad su „seniu" jam įdomiau negu su bendraamžiais, kurie valandų valandas

skųsdavosi leidėjais, intrigomis, kuo tik nori, tik ne savo tingumu.

57

Poetui I l i o d o r u i , arba kaip j i s p a t s save v a d i n o — Lio-dorui I v a n o v i č i u i Palminui, n e s e n i a i b u v o s u k a k ę k e t u -

r i a s d e š i m t metų, tačiau j i s irgi a t r o d ė senas. Č e c h o v a s k a r t ą p a r s i v e d ė jį n a m o , ir M a š a baikščiai ž i ū r ė j o į ne-v a l y v a i a p s i r e n g u s į žmogų, s u s i k ū p r i n u s į ir rečiuotą, susitaršiusiais žilais p l a u k a i s , suvelta b a r z d a ir k a r š č i u o j a n -

čiomis akimis. Po p i r m o s t a u r e l ė s jo v e i d ą i š m u š d a v o r a u d o n o s dėmės. Ji n i e k o n e s a k ė , bet Č e c h o v a s matė, k a d žvelgia n u s t e b u s i ir net kiek p a s i š l y k š t ė j u s i . Jis p a k l a u s ė

ją: „O ar tu p a s t e b ė j a i , k o k i o s geros jo akys?"

P a l m i n a s ir pats laikė save seniu, ž m o g u m i , k u r i a m v i s k a s j a u p r a e i t y j e .

Č e c h o v a s laikėsi n u o š a l i a i n u o s t u d e n t ų būrelių, ta-

čiau net jis žinojo, kad j a u n i m a s m ė g s t a r e v o l i u c i n ę dainą

„ N e v e r k i t pas k a p ą n a r s i ų j ų d r a u g ų " — j ą p a r a š ė Palminas. Daina g y v a v o pusę šimtmečio, ją d a i n a v o ir 1917

metais.

Eilėraštis i š g y v e n o ilgiau už poetą, tačiau jo a u t o r i a u s n i e k a s n e ž i n o j o .

P a l m i n a s g a l ė d a v o v a l a n d ų v a l a n d a s k a l b ė t i apie šlo-v i n g ą septintąjį d e š i m t m e t į . Visa, k*as gera ir šviesu gy-v e n i m e , b u v o susiję su tais n e p a m i r š t a m a i s laikais, su P e t e r b u r g o u n i v e r s i t e t u , iš k u r i o jis b u v o p a š a l i n t a s po arešto, su g e r i a u s i a i s eilėraščiais, p a r a š y t a i s k a l ė j i m e . Jie b u v o s p a u s d i n a m i ž u r n a l e „Iskra", g a r s ė j u s i a m e v i s o j e Rusijoje. Caro v y r i a u s y b ė b i j o j o „Iskros" ne mažiau ne-gu l a i k r a š č i o „Kolokol", „Iskra" ėjo p a s a k i š k u tais laikais septynių t ū k s t a n č i ų e g z e m p l i o r i ų tiražu. Ž u r n a l e savo kū-

rinius s p a u s d i n o K u r o č k i n a s , v e r t ę s Beranžė, D o b r o l i u -

b o v a s , Glėbas U s p e n s k i s , R e š e t n i k o v a s ir pats Gercenas, r a š ę s O g u r č i k o v o s l a p y v a r d ž i u .

P a l m i n a s m a n ė , kad j o s m u k i m a s p r a s i d ė j o p e r s i k ė l u s į M a s k v ą , d a b a r j i s s p a u s d i n o savo k ū r i n i u s net l a i k r a š -

t u k e „ M o s k o v s k i j listok".

P a l m i n a s m ė g o k a r t o t i H e i n ė s žodžius: „Po riebių kar-vių eina liesos, po l i e s ų — m ė s o s n e b u v i m a s . . . " Buvo laikai, k a d a toną v i s u o m e n e i d a v ė pilietiniai eilėraščiai, j u o s p a k e i t ė lyrika, o d a b a r v i s k ą i š s t ū m ė h u m o r i s t i n i a i eilia-vimai. Kas šiandien gali p r a g y v e n t i iš lyrikos? Tik Fo-fanovasl Dabar rimti d a l y k a i — n e t u r i n t i p a k l a u s o s p r e k ė , tx>r<i eina tik tai, kas j u o k i n g a .

38

Savo humoristiką Palminas pasirašinėdavo slapyvar-

džiu Kryžių karalius. Apie ją atsiliepdavo nepagarbiai.

Palminas kartą atsiuntė pas Čechovą savo draugę su

rašteliu: vienai dienai į Maskvą atvyko Leikinas, ir jis, Palminas, rekomendavęs jam Čechovą bendradarbiauti

žurnale „Oskolki". „Žurnalas garbingas, geros liberalinės krypties",— rašė Palminas.

Leikinu Čechovas žavėjosi būdamas dar gimnazistas,

skaitydamas Taganrogo bibliotekoje. Si pavardė buvo

garsi visoje Rusijoje. Pavardė, o ne slapyvardis. Leikinas nesigėdijo humoristikos, ne taip, kaip kiti literatai, pasirašinėję pavarde tik rimtus dalykus.

Jis buvo nepaprastai produktyvus. Kasdien rašė felje-

tonus laikraščiui „Peterburgskaj a gazeta" — skaitytojai paprastai pradėdavo skaityti laikraštį nuo Leikino „trumpų pastabų",— b e n d r a d a r b i a v o žurnale „Strekoza", leido knygas, vieną po kitos. Čechovui buvo malonu, kad jis

spausdino savo kūrinius žurnale „Strekoza" greta paties Leikino.

Leikinas dirbo kaip literatūrinė firma.

Iki tol jis buvo Prekybos namų pardavėjas, ir, kaip neretai būna linkusiems į biznį energingiems pardavėjams, tapo savo firmos savininku. Nuo 1881 metų jis pradėjo

leisti žurnalą „Oskolki".

Tokių leidinių buvo daug, tačiau, kaip ir dera solidžiai prekybos firmai, Leikinas davė savo humoristiniam žurnalui rimtą kryptį ir netrukus pradėjo stumti savo konkurentus. (Jis girdavosi — vienas iš pirmųjų žurnalo prenumeratorių buvo Dostojevskis.) Jau po žurnalo pavadinimu buvo žymima: „Redaktorius N. A. Leikinas". Leikinas žinojo savo vertę ir suprato, kad tai jaukas skaitytojams. Jis papigino žurnalą penkiomis kapeikomis — „Strekoza" buvo spausdinama viena spalva ir kainavo dvigrivinį, „Oskolki" ėjo spalvotas ir buvo pardavinėjamas už penkiakapeikį. Visi žurnalai dėdavo ilgus rašinius su tę-

siniu, Leikinas spausdindavo tiktai trumpus. Naujasis žurnalas greitai populiarėjo tarp skaitytojų.

Žurnale „Oskolki" šmėkščiojo tokie parašai po straipsniais kaip Kobčikas, Chrenredkinas, j u n k e r i s Tesakovas, dėdė Mitiajus Bet žurnalas pritraukė į bendradarbius ir 59

rimtų literatų: D. Averkijevą, I. Gorbunovą, N. Leskovą, L. Palminą, A. Plešeejevą, jiems buvo leidžiama spausdinti ir nejuokingus kūrinius. Kaip antai Palminas pasirodydavo žurnale „Oskolki" ne tik slapyvardžiu Kryžių

karalius, bet ir savo pavarde. Leikinas spausdindavo net po keletą rimtų jo eilėraščių viename numeryje. Spausdinti savo kūrinius tokioje k o m p a n i j o j e glostė savimeilę, ir Čechovas, ilgam neatidėliodamas, pasiuntė Leikinui

partiją mažmožių.

Pirmas blynas įstrigo gerklėje — Leikinas mažmožius

atmetė, jie pasirodė jam per daug ilgi. Čechovas tais metais pradėjo rašyti ilgus kūrinius — neminint romano, jis išspausdino tris apsakymus su tęsiniais per tris keturis n u m e r i u s — „ Ž a l i o j i nerija", „Gyva prekė", „Vėlyvieji žiedai".

Apsakymai buvo atmesti, bet atsakymas žurnale Če-

chovui patiko: „Forma puiki. Jūsų bendradarbiavimas

mums seniai pageidautinas. Rašykite trumpiau, o mes jums mokėsime dosniau".

Čechovas suprato: į žurnalą „Oskolki" reikia ne tik rašyti, bet ir perrašyti ir visų pirma — trumpinti. Rašydamas kitas h u m o r e s k a s , J i s padirbėjo kaip reikiant, ir jos buvo išspausdintos. Tačiau kitame žurnalo numeryje, kur jis tikėjosi pamatyti apsakymą „Kalba ir dirželis", Leikino priimtą, Čechovas perskaitė: „Puikus jūsų straipsnelis — deja!" Rytojaus dieną atėjo Leikino laiškas, viską paaiškinantis: „Puikaus straipsnelio nepraleido cenzūra".

Čechovą paguodė tai, kad Leikinas stengėsi gauti leidimą cenzūros komitete. Tiesa, nieko nepasiekė, tačiau siekė.

Leikinas nustatė Čechovui honorarą po aštuonias ka-

peikas už eilutę (Maskvoje buvo mokama po penkias).

Tokiam redaktoriui vertėjo ir pasistengti. Ir Čechovas nusiunčia Leikinui apsakymą „Idilija — deja!", tarsi pa-brėždamas pavadinimu, kad cenzūra jo nė kiek nenuliū-

dino.

1883 metai Čechovui prasidėjo gerai. Jis sutiko juos su seserimi Maša pas leidėją Puškariovą.

Leikinas laiške su naujametiniais sveikinimais dėkojo

Čechovui už malonų bendradarbiavimą, prašė ir naujai-

siais metais nešykštėti jam literatūrinių į n a š ų . (Tą ko-60

mercinę terminologiją Leikinas vartojo ne tik laiškuose.

Žurnalo „Oskolki" prenumeratos skelbimuose buvo ra-

šoma: „Išvardytieji asmenys žadėjo pateikti savo įnašus į žurnalo literatūrinį skyrių...") Leikinas atsiskaitydavo ne taip, kaip Maskvos leidėjai, punktualiai, išsiųsdavo honorarą kiekvieno mėnesio pirmą dieną, žurnalą atsiųsdavo veltui.

Čechovas prašė redaktorių: padidinti, jo teisės nuo

100 iki 120 eilučių, nes kartais tenka trumpinant gadinti pabaigas. Leikinas nedelsė atsakyti: „Duodu Jums sutikimą, tebūnie ir 120 eilučių, ir 140, ir net 150, tik būtinai siųskite ką nors į kiekvieną numerį".

Čechovas spausdino savo kūrinius visuose žurnalo

„Oskolki" numeriuose, nė vieno nepraleido.

Tačiau naujametinis žurnalo numeris išėjo be Čechovo

apsakymo — kaltas dėl to buvo ne Leikinas, o pats Čechovas. Čechovas teisinosi Leikinui: jis paruošė siuntą, ta-

čiau nelauktai atėjo leidėjas Davydovas, sumanęs atgai-vinti žurnalą „Zritel", ir maldavo Čechovą gelbėti jį, duoti ką nors naujametinio. Čechovas neatsispyrė ir atidavė

Davydovui „Kreivąjį veidrodį", parengtą žurnalui „Oskolki".

Čechovas įkalbinėjo Aleksandrą bendradarbiauti žur-

nale „Oskolki": „... užmokestis puikus ir laiku. O todėl nieko neprarasi, jeigu iš pradžių smarkiau pasidarbuosi, perrašysi 2—3 kartus".

Čechovas keikė Maskvos redakcijas ir leidinius, ta-

čiau žurnalą „Oskolki" gyrė kiekviename laiške: spausdinti savo kūrinius šiame žurnale — tai atestatas, dabar tai madingiausias žurnalas Rusijoje, iš jo persispausdi-nama visur. Žurnalas protingai sudarinėjamas ir vairuojamas, spalvingas ir per daug liberalus. Bijau, kad jo neuž-

gniaužtų!

Leikinas spausdindavo tokių dalykų, kurių publikuoti

nedrįsdavo net M a s k v o s necenzūruojami leidiniai. Žurnale „Oskolki" pasirodė labai kandi Čechovo miniatiū-

ra „Ant vinies". Leikinas ją labai gerai įvertino, jis rašė

Čechovui: „Ant vinies" visiškai prašmatnus dalykėlis. Tai tikra satyra. Saltykovu atsiduoda. Džiūgaudamas perskaičiau ją du kartus. Skaičiau ir kitiems — visiems patinka".

61

Čechovą papiktino „prašmatnus dalykėlis", taip pirkliai, net ne pirkliai, o pardavėjai giria savo prekes. Bet ar vertėjo įsižeisti — j u k Leikinas ne tik gimė pirklio šeimoje, bet ir pats, prieš tapdamas literatu, buvo pardavė-

jas. Čechovas greitai priprato, kad redaktorius vadina jo humoreskas straipsneliais, apsakymėliais, kuplečiukais. Prisitaikydamas prie jo tono, Čechovas pats j u o s taip vadino. Negana to, Leikinas vadino Čechovo mažmo-

žius malonybiniais žodžiais, o Čechovas niekinamai —

„mailius" ir net „ekskrementai".

Už palyginimą su Sčedrinu buvo galima iškęsti net

„prašmatnų dalykėlį". Pirmą kartą Čechovas susidūrė su tokiu suinteresuotu redaktoriumi. Leikinas išplėšdavo jo apsakymėlius iš cenzūros, skaitydavo juos pats, skaitydavo kitiems. Kiekviename Leikino laiške greta datos bū-

davo ir laikas — pirma arba antra valanda nakties. Ne

kiekvienas redaktorius atsisakys valandos miego, kad pa-rašytų autoriui.

Leikinas mokė jį rašyti trumpai. Jis ne tiktai girdavo

„straipsnelius", dažnai ir supeikdavo, tačiau visada pa-aiškindavo — kodėl. Jis priekaištaudavo Čechovui už neš-

vankybes, o Maskvos redakcijose Čechovo apsakymai

būdavo laikomi pernelyg šventeiviškais, prašydavo pri-

dėti riebesnių posakių.

Pirmą kartą Čechovą perskaitė namiškiai. Iki tol Ma-

ša ne kartą klausdavo brolį, ką jis spausdinąs, ir jis visada nukreipdavo kalbą į kitą temą. Jis mielai būtų pasigyręs, bet jam buvo nesmagu dėl greta talpinamų rašinių, o kartais ir dėl savo paties. Jevgenija Jakovlevna manė, kad Antoša rašo eiles, o eilėraščių skaityti jinai nemokėjo.

Žurnalą „Oskolki" šeima skaitydavo, tačiau visai ne-reaguodavo į tai, ką perskaitė.

Pavelas Jegorovičius laikė tinkama skaityti tik bažny-

tinius raštus ir laikraščius. „Oskolki" buvo jam prie širdies: reguliariai ateidavo ne tik žurnalas, bet ir honoraras — tai buvo kaip alga. Vyresnieji sūnūs tiktai skaudino Pavelui Jegorovičiui širdį, jis vadindavo juos „ponai bajorai". O Antonas ėmė patikti jam vis labiau ir-labiau.

Sūnaus vardo dieną Pavelas Jegorovičius kreipėsi į jį laiš-

62

ku: „Sveikinu tave už gerą elgesį ir gyvenimą šeimoje, kurioje tu visada būni, padedi ir guodi. Atleisk, kad neturiu ką padovanoti".

Maša p a v a r t y d a v o žurnalą „Oskolki", tačiau nieko nesakydavo. Čechovas neklausinėjo, suprasdamas, kad jai

nepatinka. Jis nesistebėjo, net nesikrimto, greičiau —

džiaugėsi.

Maša visą laiką buvo šalia, tačiau kažkaip Čechovui

nepastebint subrendo.

Naujametiniame baliuje pas Puškariovą ir pas jį patį

per hipnozės seansą Maša buvo dėmesio centre; apie ją

sukosi ne tik žvitrūs jaunuoliai, bet ir solidūs literatai.

Čechovas džiaugsmingai rašė Aleksandrui: „Ji sulig

kiekviena diena darosi protingesnė".

Mylimą seserį — jie mylėjo ją — jis paprastai vadin-

davo laiškuose Ma, o dabar — Marija Pavlovna.

Čechovas rašė broliui apie devyniolikametę Mašą, kad

ji ėmė bręsti. O bręsti ši ėmė seniai, daug anksčiau už brolius. Jie laikė ją mergyte, o ji buvo jau maža didelių

namų šeimininkė — supirkdavo maistą už menkučius gra-

šius, derėdamasi turguje iki devinto prakaito, padėdavo motinai tvarkyti penkių kambarių butą, skalbti ir lopyti baltinius, virti didžiulei šeimai ir nuomininkams. Jai teko grumtis, kad galėtų mokytis.

Aleksandras mylėjo seserį, prasiskolino, tačiau prieš

išvykdamas į Taganrogą nupirko j ai laikrodį ir darbo sta-lelį. Bet kaip ir anksčiau elgėsi su ja kaip su mergyte, o Antonas seniai jau su nerimu ir džiaugsmu stebėjo, kaip ji darosi suaugusi.

Čechovas labai mėgo Mašos vardines, jos būdavo rug-

pjūčio viduryje — j a m tai būdavo svarbiausia metų šventė. Praėjusios vasaros pabaiga buvo ypač svarbi Mašai, jai sukako aštuoniolika metų, ji baigė mokyklą, į kurią taip atkakliai veržėsi.

Tos vardinės buvo kažkokios liūdnos, Maša atrodė

susirūpinusi. Čechovas pagalvojo, kad jos panašios į merg-vakarį. Tikriausiai tai paskutinės vardinės — apie Mašą sukinėjosi daug garbintojų, turbūt ji greitai ištekės. Iš-

važiavo Aleksandras, išeis jau visam g y v e n i m u i — M a -

ša, ir liks jis liūdnas ir vienišas.

63

Bet Maša galvojo ne apie ištekėjimą, ji prisipažino

broliui norinti mokytis toliau, stoti j Aukštuosius moterų kursus.

Brolis nusistebėjo, o tėvas suglumo. Nė viena taganro-

giečių merginų nenuėjo į kursistes, nė viena! Jevgeniją Jakovlevna aimanavo: neturi Maša nei kraičio, nei gro-

žio, reikia jai tekėti, kol nepraėjo jaunystė. Kas paskui ims senmergę bekraitę?! Ir iš kur paimti pinigų mokslui?

Antonas ir taip plūkiasi iš visų jėgų.

Juodžiausių minčių apnikta, Maša laukė to rudens.

Tačiau jinai įveikė viską: tėvo pyktį, motinos nusimini-mą, net brolio nepasitikėjimą. Tą rudenį ji išties susidraugavo su broliu visam gyvenimui.

Čechovo nusistebėjimas virto džiaugsmu. Jis gyrė Ma-

są, sakė, kad ji ne blogesnė už bet kurią Turgenevo heroję. Jis sumokėjo mokestį už mokslą, ir Maša pradėjo mokytis Gerjė Aukštuosiuose moterų kursuose. Čechovui

padaugėjo rūpesčių, bet jis džiaugėsi dėl sesers — pa-

daryti tokį posūkį gyvenime: iš vyskupijos mokyklos —

į kursistes!

Čechovų namuose dabar vakarais būdavo g i r d ė t i . n e tik bravūriški motyvai, bet ir karšti ginčai:, kursuose Ma-

ša tuoj susirado draugių.

Čechovas Mašai sakydavo, kad draugės aplink ją dygs-

ta kaip grybai apie kelmą. Jis žvelgė į Mašą su pavydu —

ką iš savo draugų jis galėtų parsivesti į namus?

Čechovas negalėdavo Maša atsidžiaugti, o Nikolajus

vis dažniau ir dažniau teikdavo jam sielvarto.

Nikolajus turėjo gerų mokyklos laikų d r a u g ų — Čechovui susitikinėti su jais būdavo įdomiau negu su savo kolegomis literatais.

Levitanas, Simovas, Janovas, Korovinas — visi buvo

šaunūs vaikinai, m o k a n t y s ir linksmintis, ir dirbti. Iš tapybos jaunieji dailininkai pragyventi negalėjo, visi ieško-jo uždarbio iš šalies. Levitanas skyrėsi nuo savo brolio Adolfo, paskyrusio visą gyvenimą karikatūroms, jis nemė-

go karikatūros, vengė redakcijų. Teatro antreprenerio

Lentovskio užsakymu jis tapė dekoracijas fejerijoms. Levitanas ir Nikolajus padėdavo vienas kitam. Dabar jie

susitikdavo rečiau — Levitanas dirbo be perstojo. Jis pri-64

siėmė iš Lentovskio užsakymų ir sau, ir draugams, suprantama, nepamiršo ir Nikolajaus. Tačiau Nikolajus nesitei-kė net atsakyti Lentovskiui ir prarado didelį užsakymą.

Žurnalas „Russkij teatr" pasiūlė jam iliustruoti Dostojevskį. Nikolajus sutiko ir, suprantama, nieko nepadarė: jis nepajėgė įveikti knygos. Neturėjo ištvermės, jos už-

tekdavo nebent karikatūrai. Jis neretai piešdavo brolį —

besilinksminantį Sokolnikuose, siuitoje „Tatjanos diena Maskvoje", kur Čechovas pavaizduotas su taure rankoje.

Sakydavo, kad esąs gimęs tingiai užsiiminėti menu ir jam įgrisę dirbti Utkinams ir Lentovskiams.

Čechovas didžiai vertino Nikolajaus talentą ir todėl

labai graužėsi dėl tokio jo gyvenimo. Nikolajus negerbė

savo darbo, negerbė bičiulių, su kuriais leido laiką alinė-

se, šalinosi draugų, nes šie rimtai dirbo, lengvai keitė

bendravimą su jais į alinės draugužius, negerbė savo sugyventinės, vadino ją drimba!

Čechovui labai trūko Aleksandro.

„Su tavim vis tiek nuobodu, nors tu ir girtuoklis",—

rašė jis. broliui pusiau rimtai, pusiau juokais.

Gerai, kad Aleksandras nešykštėjo laiškų. Čechovas

patirdavo estetinį pasitenkinimą, skaitydamas brolio laiš-

kus iš Taganrogo — nepaprastas pastabumas, daugybė de-

talių, puikus humoras. Pagal naujus įstatus, kaip asmuo, tarnaujantis valstybinėje įstaigoje, Aleksandras neturėjo teisės bendradarbiauti spaudoje. Širdies atgają rasdavo laiškuose. Matyt, pats suprato savo laiškų vertę, nes pra-

šė Čechovą saugoti juos — pravers knygai. Čechovas iš-

saugojo visus laiškus, tačiau knygos iš jų neišėjo.

Nikolajus kartą su pasididžiavimu parodė broliui už-

jaučiamą Aleksandro laišką.

Tasai laiškas nuliūdino ir įžeidė Čechovą — kam tie

graudūs, liūdni žodžiai, kam tie ašarojimai?

Jis rašė Aleksandrui ilgą piktą laišką: „Kito didesnio balalaikininko kaip mūsų brolelis sunku būtų rasti..."

Jis rašė apie dailininką su sarkazmu ir skausmu: „Žūs-

ta geras, stiprus ruso talentas, žūsta per niekus... Dar metai kiti — ir mūsų dailininko dainelė bus sudainuota. Jis išnyks alinių lankytojų minioje".

Gerokai kliuvo tame laiške ir A l e k s a n d r u i — j u k jis 3. „Čechovas"

65

taip pat menininkas, literatas ir privaląs perprasti žmones.

Jis neperpratęs Nikolajaus ir pro pirštus žiūrįs į jo tinginiavimą. Jis manęs, kad nuo Mašos galima atsipirkti

dovanomis, ir nepastebėjęs, kokios permainos joje vyks-ta. Jis piktinąsis, kad tėvas blogos nuomonės apie jo žmo-ną, o kas jam darbo, kad tėvas pagal savo įsitikinimus —

sentikis, rūkymo priešas, Domostrojaus šalininkas. Ne

tėvas čia svarbu, juk Aleksandras pats varžosi sugyventinio padėties. Tai jo džiaugsmas, jo poezija, o jis laksto su savo poezija kaip su vogtu arbūzu!

Apie Aleksandro santykius su žmona Čechovas sako:

„Tai gera tema apysakai. Apysakos rašyti nėra kada".

O argi visas Aleksandro gyvenimas — ne siužetas apy-

sakai?

Kaip ir Nikolajus, jis gerai pradėjo, bet pasitraukė atgal po pirmo susidūrimo su gyvenimu. Jo laiškuose humo-rą greitai pakeitė nusiskundimai ir priekaištai. Čechovas mėgino ištraukti brolį iš Taganrogo muitinės — surado

jam sekretoriaus vietą žurnale „Budilnik", bet šis nesiryžo grįžti į Maskvą.

Dar neseniai Aleksandras globėjiškai skaitė Antono

kūrinius ir protegavo juos redakcijose, o dabar viskas pasikeitė. Čechovas suprato psichologinę brolio būseną, jis manė, kad A l e k s a n d r a s talentingas, kad jo pašaukimas — rašyti. Jam buvo skaudu, kad šeima ir tarnyba

muitinėje atitraukė brolį nuo literatūros. Pavelas Jegorovičius didžiavosi, kad vyriausias sūnus išėjo pagaliau į

žmones — tarnauja, dėvi uniformą, per valstybines šventes stovi tarp v y r e s n y b ė s cerkvėje, o Čechovui buvo apmaudu, kad gabus žmogus taip beprasmiškai eikvoja die-

nas, mėnesius ir tikriausiai metus.

Bet labiausiai Čechovą liūdino kitkas. Brolis rašė puikius laiškus su provincijos papročių pasakojimais, su nuostabiais giminaičių ir pažįstamų, Taganrogo miesčionių, bendradarbių valdininkų apibūdinimais. O tai, ką jis rašė

redakcijai, neatspindėjo realaus gyvenimo — buvo pa-

našu į kitus humoristinius kūrinius. Laiškai dvelkė pyk-

čiu, sarkazmu, ironija, o literatūriniuose kūrinėliuose bu-vo jaučiamas noras pralinksminti, pakutenti skaitytoją.

„Tu ir kūriniuose iškeli menkystas,— rašė broliui Če-

66

chovas.— O juk nesi gimęs subjektyviu rašeiva... Tai ne įgimta, o įsigyta... Yra tavo apsakymas, kur jauna sutuok-tinių pora per visus pietus bučiuojasi, burkuoja, pliauškia niekus. Nė vieno protingo žodžio, vien tik mėgavima-sis!.. Tau malonūs tie plepalai... O aprašyk pietus, kaip valgė, ką valgė, kokia virėja, koks vulgarus tavo herojus, patenkintas tingia laime, kokia vulgari tavo herojė, kokia ji juokinga savo meile tam servetėlę pasirišusiam, sočiam, nusipenėjusiam žąsinui... Subjektyvumas baisus dalykas".

Niekada dar Čechovas nebuvo rašęs broliui taip karštai ir piktai. Jis galvojo ne tik apie brolį, bet ir apie save —

argi maža ir jo paties kūrinėliuose tuščių plepalų ir mė-

gavimosi?

Jis skaudžiai išgyveno dėl to, kad Nikolajus žudo sa-

v y j e dailininko, o Aleksandras — literato talentą, kad jie lengvabūdiškai žiūri į savo gabumus ir pašaukimą. Pačiam Čechovui literatūra buvo tik laikinas ir šalutinis užsiė-

mimas, uždarbiavimas, jis ketino mesti ją baigęs universitetą. Jis mokėsi jau ketvirtame, priešpaskutiniame kurse, jam paskaitas skaitė garsūs, žinomi visoje šalyje medikai: Sklifosovskis, Zacharjinas, Ostroumovas. Jis daug laiko praleisdavo vaikų ligų klinikoje.

Čechovas nusiuntė dėdei į Taganrogą fotografiją. „Fo-

tografijoje tu atrodai tikras studentas,— rašė Mitrofanas Jegorovičius,— darbštuolis, kruopštuolis, nuo ko veidelis sublogęs, lyginant su Taganrogo laikais". Čechovas svaj o j o apie tuos laikus, kai taps gydytoju ir jam nebereikės imtis literatūros,— taip svajoja studentai, baigę universitetą, išsivaduoti nuo privačių pamokų dėl uždarbio.

Žurnalas „Oskolki" buvo skaitomas Maskvoje, Peterburge ir provincijoje. Taganrogiečiai — draugai ir pažįstami — sekė savo kraštiečio sėkmę, o ką slepia Antono

Čechontės slapyvardis, žinojo visi, kurie domisi spausdintu žodžiu.

„Vėlyvuosius žiedus" tu sklandžiai suklostei",— rašė

Antonui Mitrofanas Jegorovičius.

Atėjo dvarininko Kravcovo laiškas iš Ragozina Bal-

kos kaimo — ten Čechovas kadaise leido vasarą, derindamas poilsį su uždarbiavimu, ruošė egzaminams būsimąjį

67

j u n k e r į Petią Kravcovą. Laiške nestokojo pagyrimų, ir baigėsi jis save žeminančia fraze: „Galbūt mes jau nesame j u m s tinkamo plauko?"

Nikolajus apsidžiaugė: bajoras gerinasi miestelėnui!

Bet Čechovas supyko: „Tokius žodžius nuodėmė rašyti!

Nejaugi jūs manote, kad aš jau spėjau virsti galviju?" Apie savo gyvenimą, kuris provincialams atrodė viliojantis ir palaimingas, jis rašė Kravcovui: „Gyvenu pakenčiamai,

tačiau sveikata jau — deja ir ak! Dirbi kaip koks tarnas, eini miegoti penktą ryto. Rašau į žurnalus pagal užsakymą, o nėra nieko blogiau, kaip stengtis suspėti laiku".

Leikinas punktualiai siuntė honorarą, bet ir pats reikalavo punktualumo. Jis iašė kasdien po feljetoną ir nesuprato (kaip sveikas žmogus nesupranta ligonio), ką reiškia —

nesiseka rašyti, nėra nuotaikos. Jis nustatė Čechovui ne tik dieną, bet ir valandą, kada išsiųsti eilinę humoristikos porciją. Paketą reikėdavo nuvežti į stotį ekspreso kon-duktoriui, Peterburge jį pasitikdavo redakcijos pasiun-tinukas. Čechovą nervino tokia kūryba pagal geležin-

kelio tvarkaraštį.

Leikinas atsiuntė d o v a n ą — s a v o knygas. Jis kasmet išleisdavo po knygą, kartais ir po dvi. Pavadinimai buvo patrauklūs ir d r ą s ū s — „Mūsų pokštininkai", „Nenusi-menantys rusai", „Nuoširdūs vyruką*", „Nežaboti pramuštgalviai", „Karosai ir lydekos". Leikinas, kaip ir dera solidžiai firmai, neapgaudinėjo pirkėjų. Kas vitrinoje, tas ir l e n t y n o j e — k n y g o j e su, linksmu pavadinimu viskas buvo juokinga. Leikino posakiai tapdavo priežodžiais. Jam padarius gerą pradžią, apgavikus imta vadinti „profesoriais". Vietoj „įpilk dar taurelę" sakydavo „kliukstelk dar lempelėn".

Taganroge jaunuolis Čechovas skaitydavo Leikiną ne-

atsitraukdamas, dabar jį skaitė vargais negalais. Nejaugi Leikinas taip pasikeitė? Pasikeitė ne rašytojas, o skaitytojas. Čechovas skaitė kitomis akimis. O Leikinas liko koks buvęs.

Čechovas atsiversdavo naują Leikino knygą, ir jam

atrodydavo, kad jis jau seniai ją skaitęs.

Čechovas pradėjo suprasti Leikino p r o d u k t y v u m o paslaptį. Rašyti jam buvo nuostabiai lengvas d a r b a s — j i s 68

surado savo herojus, savą toną ir savą skaitytoją, nelabai reiklų ir griežtą, ir riedėjo su jais kaip gerai suvaži-nėtu keliu.

Kai jaunas Leikinas išspausdino žurnale „Sovremennik"

apybraižą „Biržos artelininkai", Nekrasovas patarė jam rašyti taip, kad būtų daugiau įniršio.

Kadaise Leikinas parašė dramą „Molio ir ugnies ka-

ralystėje", bet dabar jis buvo ištikimas humoristikai — '

pelningiausiam literatūros žanrui.

Po Leikino mirties apie jį buvo išspausdintas straips-

nis pavadinimu „Romus humoristas".

Kartą jis smulkiai aprašė Čechovui, kaip buvo renka-

ma žindyvė augintiniui (jo žmona negalėjo turėti vaikų).

Toji ceremonija jam buvo panaši į vergių turgų: moterys apžiūrimos be ceremonijų ir skrupulingai — žvelgiama

j o m s į dantis, spaudomos krūtys, apčiupinėjami klubai.

„Aš sėdėjau kaip renkamosios tarnybos asmuo,— rašė

jis,— tikrinant naujokus, ir man nebuvo taip klaiku.

Parašysiu apsakymą „Žindyvės parinkimas".

Tačiau to apsakymo Leikinas neparašė.

Komiškos Leikino knygos Čechovui sukėlė liūdesį.

Nuo jų dvelkė ta pačia palaima, už kurią Čechovas ką tik buvo išbaręs brolį ir kurią su liūdesiu aptikdavo ir savo kūriniuose. Kaip gerai, kad jo „mailius" išbarstytas po žurnalus, o nesurinktas į k n y g ą , — k o k s tai būtų buvęs pasigailėjimo vertas laimikis!

Leikinas, būdamas praktiškas žmogus, tikėjosi gauti iš savo padovanotų knygų naudos ir prašė Čechovą tarti

apie jį „mažą spausdintą žodelį". Čechovui nepatogu buvo atsisakyti patronui, jis prižadėjo parašyti recenziją. Ta-

čiau nei tuo metu, nei vėliau jokių Čechovo recenzijų apie Leikiną nepasirodė.

Čechovui staiga įgriso humoristika; jis nusprendė liautis rašęs, imtis medicinos. „Pasinėriau į mediciną, ji — ma-no išsigelbėjimas",— rašė jis Aleksandrui.

Jis niekada nesigyrė literatūriniais savo laimėjimais, bet apie mediciną kalbėjo: „Nerasi tokios ligos, kurios aš nesiimčiau gydyti".

Tačiau veltui davė įžadus, jį jau kaip girtuoklį prie

68

taurelės traukė prie rašomojo stalo. Jis pagalvojo: „O kas, jeigu sujungčiau literatūrą su medicina?"

Jis pasiūlė Aleksandrui parašyti kartu didelį veikalą —

„Autoritetų lytiniais klausimais istoriją". Tegul Aleksandras nesijaudinąs, kad jis ne medikas — tai būsianti ne speciali knyga, ji spręsianti ne medicinines, o visuomenines problemas. Čechovas parengė detalų knygos planą, ketino diskutuoti su Bakliu, kaip sąjungininku remtis po-puliariu tuo metu filosofu Spenseriu ir, žinoma, Darvinu, kuris jau seniai jį žavėjo.

Bet didelių ir drąsių planų nepalaikė net tikras brolis.

Ir kokie gali būti kapitaliniai veikalai, kai skurdas verčia būti literatūriniu padienininku; artėja pavasaris, reikia iš-

gabenti šeimą į vasarnamį.

Jis parašė apsakymą „Gluosnis". Perrašė jį, perskaitė

ir suprato, kad apsakymas niekaip netinka į žurnalą „Oskolki",— j a m e nebuvo nieko juokinga. Tačiau jeigu ne-ateitų medžiaga, Leikinui tai būtų kaip krachas, kaip traukinio katastrofa. Čechovas numojo ranka ir pasiuntė rim-tą a p s a k y m ą — t e g u l Leikinas atmeta, kad tik nepyktų

dėl nepunktualumo.

„Gluosnis", autoriaus nuostabai, buvo išspausdintas.

Čechovas įsidrąsino ir pasiuntė šiam iš paskos dar rimtesnį a p s a k y m ą — „Vagis". Šios istorijos c e n t r e — v a g i s , negana to, ištremtasis, personažas ! Mstas ir neįprastas žurnalui „Oskolki". Tasai velykinis apsakymas baigėsi visai nešventiškai: „Nejaugi šie žvėrys gali gyventi be saulės? — pagalvojo jis, klampodamas per tižų sniegą.—Linksmi, patenkinti be saulės! Beje, jie turi savo skonį!"

Leikinas išspausdino ir „Vagį", bet priekaištavo Čechovui: puikūs jo apsakymai pernelyg rimti žurnalui „Oskolki".

Čechovas teisinosi:

„Šiltas žodis, pasakytas per Velykas vagiui, kuris yra ir tremtinys, nenugalabys numerio. Teisybę pasakius, nelengva rašyti vien tik juokinga!"

Nusivylęs literatu Leikinu, Čechovas tebejaučia jam

simpatiją kaip redaktoriui: jis spausdina apsakymus, savo tonu aiškiai netinkamus žurnalui „Oskolki". Apskritai šis žurnalas, jo nuomone, esąs geriausias iš rusų humo-70

rištinių žurnalų, tačiau jis, deja, negali užtikrinti pragyvenimo; honoraras didesnis už M a s k v o s žurnalų, ta-

čiau jame spausdinami smulkūs kūrinėliai. Čechovui no-

romis nenoromis tenka kreiptis į kitas redakcijas. Bet dabar jis jau ne toks neišrankus kaip anksčiau.

Palminas nusitempė jį kartą vakarieniauti pas Tes-

tovą. Čechovas nusistebėjo — Palminas paprastai ten-

kindavosi alinėmis, Testovo traktierius buvo vienas iš brangiausių M a s k v o j e (žodis „restoranas" tuo metu dar nebuvo paplitęs). Pasirodo, vakarieniauti pakvietė laikraščio „Moskovskij listok" leidėjas Pastuchovas. Jis jau buvo prisiviliojęs į savo laikraštį Palminą, o dabar gundė Čechovą.

Čechovas susidomėjęs žvelgė į Pastuchovą. Leidėjais

tapdavo visokiausių profesijų žmonės. Pastuchovas, ko

gero, p r a n o k o visus. Jis atėjo iš smuklės, kur tarnavo padavėju. Pastuchovas gyrėsi savo laikraščiu — jo tiražas augo su kiekviena diena. Laikraštį išgarsino bulvariniai romanai, tokie kaip „Plėšikas Čiurkinas". Laikraštį „Moskovskij listok" pirkdavo net prastuomenė, susidėjusi po kapeiką, ir raštingiausias iš jų skaitydavo garsiai.

Pastuchovas žadėjo Čechovui mokėti kapeika daugiau

negu kitos M a s k v o s redakcijos. Be to, laikraštyje buvo galima spausdinti savo kūrinius nors ir kasdien, galima duoti mažmožius, galima ir didelį romaną kaip „Nereikalinga pergalė".

Pastuchovas be reikalo išleido tiek pinigų vakarienei: lydėdamas Palminą namo, Čechovas ne tik nesiklausė jo

patarimų, bet net įkalbinėjo poetą mesti tą gatvės laikraštį.

Čechovas gyveno varganai, tačiau ryžtingai atsisakė

lengvų uždarbių pas Pastuchovą.

Aleksandras p a v y d ė j o broliui — Antonas išsisukinėjo nuo leidėjų, o Aleksandras svajojo prasimušti bent į

kokią redakciją.

Čechovas ramino brolį: „Mes, laikraštininkai, turime

l i g ą — p a v y d ą . . . Kenčiu ir viliuosi, kad anksčiau ar vė-

liau izoliuosiuosi. Aš laikraštininkas todėl, kad daug ra-

šau, bet tai laikinai. Toks nemirsiu".

Kazanės humoristas Suškovas rašė Čechovui: „Per

trumpą laiką jūs savo veikalais toli prasimušėte iš eilinių

71

triūslių ir darbštuolių, tapote, be abejonės, žinomas redakcijose kaip j a u n a s talentingas ir ateityje daug žadantis rašytojas".

„Ateityje daug žadantis rašytojas" tuo metu galvojo ne apie literatūrinę šlovę, o apie tuos laikus, kai atsisveikins su neramia laikraštininko profesija ir imsis kilnaus, rimto darbo — medicinos, gyvens ne iš atsitiktinių pajamų, o iš pastovaus uždarbio. Jis prašė brolį nužiūrėti bū-

simam sezonui, kai taps, daktaru, vasarnamį prie Taganrogo, tame pačiame Karantine, kurį kadaise buvo pavaizdavęs Nikolajus.

O kol kas teko vilkti padienininko naštą.

Čechovas, vos išsikovojęs pozicijas žurnale „Oskolki", ne tik nebijojo konkurentų, bet net r e k o m e n d u o d a v o Leikinui naujus bendradarbius. Dar netapęs profesionaliu

literatu, jis p r o t e g a v o kitus — paskui jis tai darė visą gyvenimą.

R e k o m e n d u o d a m a s j a u n ą Maskvos literatą Jevgenijų

Vernerį, Čechovas atvirai rašė Leikinui: „Mano konku-

rentas Maskvoje". Jis manąs, kad tik Peterburgas galįs išgelbėti Vernerį, kad M a s k v o j e šis žūsiąs, įstrigsiąs smuk-lininkų naguose.

R e k o m e n d u o d a m a s Suškovą, Čechovas įspėjo redaktorių: „Rašo niekelius, tačiau jeigu kas ant jo nešliūkščiotų

šaltais pašto dėžutės atsakymais, o sušildytų nuoširdžiu sutikimu, gali daug gero duoti". Čechovo atmintyje dar buvo gyvi p r i s i m i n i m a apie pašaipius žurnalo „Strekoza" pašto dėžutės atsakymus. Ir žurnalas „Oskolki" nerodė pernelyg daug dėmesio provincijos literatams. Aleksandras Č e c h o v a s — j i s dabar buvo jau provincijos literatas — brolio patartas, siuntinėjo savo rašinius į žurnalą

„Oskolki", tačiau redakcija arba juos grąžindavo, arba jie visai likdavo be atsakymo. Persekiojamas nesėkmių, Aleksandras pasiuntė paskutinį apsakymą, pavadinęs jį

gulbės giesme, bet ir gulbės giesmė neišvydo pasaulio.

Aleksandras pyko, kad atmesta jo gulbės giesmė, ne-

suprasdamas, jog kalta čia ne redakcija. Leikinas, apdairus redaktorius, iš dviejų Čechovų pasirinko geresnį, talentingesnį. Jis rašė Čechovui: „Jūsų brolis mėgdžioja jus ir rašo apie tą patį, apie ką jūs jau spėjote pasakyti sa-vo nuomonę".

72

Kadaise dar gyvendamas Taganroge, Čechovas kūrė

planus išvažiuoti į Ciūrichą. Dabar net Taganrogas buvo jam neprieinamas. „Mėgstu pavasarį, tačiau mažiausiai

juo pasinaudoju,— skundžiasi jis vienam iš draugų, literatui A. Kanajevui.— Per jėgą poetu netapsi: dievai talento nedavė, o socialinės sąlygos pavasarį pasigrobia. Vasarą po Rusiją važinėsiu".

Pavažinėti po Rusiją Čechovui p a v y k o tik po ketverių

metų. O tą vasarą jis pasiuntė į Taganrogą brolį Nikola-jų, nusprendęs, kad šiam — dailininkui — labiau reikia bendrauti su gamta.

Čechovas išlydėjo Nikolajų su džiaugsmu ir pavydu.

O Nikolajus Taganroge ilgėjosi Maskvos.

„Jeigu pragyvensiu čia dar savaitę, tai pasikarsiu iš

nuobodulio,— rašė jis broliui.— Aleksandras nėra toks laimingas, kaip maniau; tai mane žudo".

Tą vasarą Čechovui vėl teko praleisti netoli Maskvos,

Voskresenske; Ivano butas tapo Čechovų šeimai nemoka-

mu vasarnamiu.

Beje, tą vasarą Čechovas buvo ne tik vasarotojas, bet

ir zemstvos ligoninės praktikantas.

Ligoniai, suprantama, stengdavosi pakliūti ne pas praktikantą, o pas gydytoją Archangelskį, jis buvo garsūs

visoje apylinkėje. Čechovas, išklausęs ligonį, aiškiai ma-tė, kad pacientas nepasitiki juo — nepažįstamu ir j a u n u daktaru. Jauno gydytojo padėtis ne geresnė negu j a u n o literato. Tačiau Čechovas kantriai priiminėjo ligonius, vidinį netikrumą m a s k u o d a m a s ramybe. Ligonių buvo daug, ir jie, įveikę nepasitikėjimą j aunu daktaru, pasidarė nepaprastai šnekūs — apie nieką žmonės nesipasakoja taip noriai kaip apie savo ligas.

Čechovui buvo įdomu su ligoniais, o dar įdomiau su

medikais. Vakarais jie rinkdavosi pas A r c h a n g e l s k į — šis visada džiaugdavosi sulaukęs svečių. Čia jie gyvai šneku-

čiuodavo ir karštai ginčydavosi apie literatūrą. Medikai su malonumu deklamuodavo Nekrasovą, dainuodavo choru.

Toji draugiška kompanija, mėgusi ir išgerti, tačiau mokė-

jusi linksmintis ir be vyno, rinkdavosi ne tik vakarais.

Kartą Čechovas su jaunais medikais išvyko į tolimą ekskursiją pėsčiomis, už dvidešimt šešių varstų, į Sabo vienuolyną.

73

Tačiau ir linksmiausią kompaniją Čechovas galėjo mie-

lai iškeisti į vienatvę, tuo labiau kad jos taip trūko Maskvoje. Žvejojimas pasidarė Čechovui aistra — štai kur galima mėgautis vienatve; net jei pasitaikydavo kaimynų, su jais galėdavai nebendrauti: meškeriotojai privalo būti tylūs.

Netoli Voskresensko buvo senas vienuolynas — Nau-

joji Jeruzalė. Patriarchas Nikonas, norėdamas išvaduoti rusų maldininkus nuo tolimos ir sunkios kelionės į Pa-lestiną, liepė pastatyti netoli Maskvos tokią pat kaip Jeruzalėj šventovę.

Čechovui atrodė dirbtina ir visai nedieviška pati idėja kopijuoti vietas, susijusias su Kristaus gyvenimu,— Gol-gotą, Getsemanės sodą ir net biblinius kalnus. Tačiau jis mėgo lankytis senoviniame vienuolyne, kur senųjų meistrų menas atrodė ypač poetiškas toje gamtoje, kuriai labiausiai tiktų žodis „dieviška". Jo supratimu, dieviška —

tai tobuliausias grožis, ir jis pagalvojo, kad vietą vienuo-lynui parinko ne asketai, o dailininkai. Dievą jis netikėjo, bet.mėgo iškilmingą cerkvės apeigų grožį su varpų skam-binimu, su choro giedojimu, kuriam pritarė vyžoti, na-

mie austu apdaru dėvintys maldininkai, atvykę čionai

iš visų Rusijos kampų.

Vasarą sugadino Leikinas. Jis įkalbėjo Čechovą vesti

apžvalgą „Maskvos gyvenimo nuotrupos". Peterburgo apžvalgą žurnale vedė jau keletą metų — ir neblogai —

Bilibinas. O MasKvos apžvalga nesiklostė — vienas apž-

valgininkas pabėgo į aktorius, kitas susiviliojo garo ma-lūnu.

„Kalbėti reikia apie visas žymesnes M a s k v o j e pasitaikančias kiaulystes,— rašė Leikinas,— išjuokti, pliekti, bet nieko negirti ir dėl nieko nesigraudinti".

Čechovas išmėgino žurnale „Oskolki" visus žanrus: nuo sąmojo — parašų po piešiniais — iki apsakymo. Bet

Leikino pasiūlymas jį sutrikdė. Jis tiesiai prisipažino redaktoriui: „Jeigu man šį darbą pasiūlytų kita redakcija, atsisakyčiau". Apžvalgoje negalima pasikliauti vien tik iš-

mone, reikia medžiagos, faktų. Bet jam žurnalo interesai buvo brangūs, jis sielodavosi, jeigu jame kas nors nenu-sisekdavo. Ir ėmėsi darbo.

Nė vieno apsakymo jis nerašė taip varginamai ilgai

74

kaip pirmą apžvalgą ir pasiuntė ją prislėgtas nemalo-

naus jausmo, kad darbas nenusisekė. Jeigu Leikinas sub-raukysiąs jo p a s t a b a s — j i s priimsiąs tą atmetimą lengva širdimi,— įspėjo jis redaktorių.

Tam atvejui, jeigu apžvalga būtų atmesta, Čechovas

pridėjo prie jos apsakymą „Valdininko mirtis".

Leikinas atsakė kaip paprastai nedelsdamas: „Ir viena, ir kita puiku. Geresnės apžvalgos aš ir nenoriu".

„Valdininko mirtis" pradėjo Čechovo šedevrų seriją —

jau ne humoristinių, o satyrinių. Apžvalgą bet kuris vidutinis humoristas būtų parašęs ne blogiau. Bet Leikinui apžvalga buvo svarbiau, ir jis įvertino ją labiau negu puikų apsakymą.

Nors ir giriamas, Čechovas buvo nepatenkintas savo

apžvalgomis.

„Arba M a s k v o j e nėra įvykių,— skundėsi jis Leikinui,— arba aš prastas feljetonistas".

„ĮVykių yra,— guodė jį Leikinas,— tačiau tinkamų pa-

rodijuoti mažai".

Leikinas parengė Čechovui ištisą p r o g r a m ą — „tinkamą parodijuoti": „Pliekite pirklius lėbautojus ir triukš-

madarius, vadindamas juos, suprantama, pavardėmis...

Pliekite aktorius... Dūmos nereikia pliekti. Savivalda ir taip kabo ant plaukelio... Gerai būtų, kad jūs čaižiau cha-rakterizuotumėte privačius Maskvos teatrus ir Maskvos

klubus... Čia reikia parodijos, karikatūros, vingrybių ir pavardžių. Visi tie išdykavimai kuo kvailesni, tuo geriau eina. Svarbiausia, kad tai užgriebia vis naujus skaitytojų

sluoksnius".

Nuo tokios p r o g r a m o s Čechovui visai subjuro nuotaika — nuobodu traukti per dantį girtus pirklius, užsiiminė-

ti išdaigomis ir kvailystėmis. Leikinui to reikia dėl pavardžių, dėl tiražo, o jam, Čechovui, nesinorėjo rankioti literatūrinių ir teatro paskalų.

Be to, po kiekvienos apžvalgos Čechovui grėsė įgyti

naujų priešų.

Čechovas prašė Leikiną saugoti paslaptyje naują jo

slapyvardį — Ruveris.

Bičiuliai pasipiktinę pasakodavo Čechovui apie Ru-

verio rašomas pastabas.

Tiesa, neretai ir pagirdavo: „Ruveris Piteryje gyvena, 75

jam iš čia siuntinėjama medžiaga. Talentingas, bestija!"

Apžvalgoms reikėjo faktų, Čechovui dažnai tekdavo

važinėti į Maskvą. Jis prisiminė praėjusią v a s a r ą — t a d a turėjo vienintelį rūpestį: siųsti kas savaitę naują romano „Nereikalinga pergalė" skyrių. Romanus rašyti kur kas lengviau negu apžvalgas!

Rašyti tekdavo Maskvoje, be to, sunkiausiomis sąly-

gomis.

Pavelas Jegorovičius sėdėdavo namie, valandų valan-

das garsiai skaitydavo žmonai laikraščius. Pavargęs nuo skaitymo, užsukdavo muzikos dėžutę ir klausydavosi „Gra-

žiosios Elenos". Rašyti skambant tokiam akompanimen-tui buvo sunkoka. Be to, dar atvažiavo pasisvečiuoti Aleksandras su šeima, net su kūdikiu. Čechovui teko nakvoti pas pažįstamus.

Benamio gyvenimo išvargintas Čechovas n u v y k o į vasarnamį pas Palminą, šis gyveno prie pat Maskvos, Bogo-rodske. Poetas sėdėjo be marškinių, markstydamasis kaip katinas prieš saulę, pastalėj stovėjo ketvirtis5 degtinės, ant stalo greta baltosios lašišos gulėjo nebaigti eilėraš-

čiai. Jis apsidžiaugė išvydęs Čechovą, tačiau šis, liūdnai pasižiūrėjęs į ką tik pradėtą ketvirtį, paskubėjo baigti pokalbį ir išvažiavo. Nuvažiavo į vasarnamį pas leidėją Puškariovą. Šis, vos spėjęs pasisveikinti, tuoj užsipuolė

keikti paskutiniais žodžiais Leikiną. Kaip tasai drįsęs šaipytis iš jo garsiojo išradimo?

„Žiūrėkite, ką jis rašo! — siautėjo Puškariovas) pur-

tydamas naują žurnalo „Oskolki" numerį.— „Naujasis Edi-sonas daug praras, jeigu neišsiskirs su žvake ir negrįš prie mūzos". Bet juk manoji žvakė šimtą kartų svarbiau už mūzą. Ir jo mūzą! Norėčiau žinoti, kas tasai plunksna-graužys Ruveris?"

Čechovas nukreipė akis į šalį: jis dažnai nesmagiai

jausdavosi dėl savo kūrinių, bet pirmą kartą turėjo slėpti savo autorystę.

Nerami buvo vasara!

Rudenį palaidojo žurnalo „Budilnik" bendradarbį Popudoglą.

3 K e t v i r t i s — k e t v i r t i s r u s i š k o j o kibiro , s k y s č i o saika s — api e 3 1 [vert. pas t.).

76

Čechovas didžiavosi, kad iš dvidešimties Popudoglą

gydžiusių gydytojų jis vienas, būdamas dar studentas,

atspėjo tikrąją jo ligą: smegenų kietosios žievės uždegimą.

Žurnale „Budilnik" buvo išspausdintas Popudoglo portretas, apie jo mirtį buvo pasakyta neaiškiai: „Deja, sunkių

gyvenimo aplinkybių verčiamas, jis turėjo, kaip sakoma,

„iššvaistyti savo jėgas" ir pražudė savo talentą laikraštinio darbo smulkmenose". Čechovas pagalvojo apie liūdną likimą tų literatų, kurių pavardės pasidaro skaitytojams žinomos tik iš nekrologų. Nejaugi ir jo gyvenimas prabėgs pridengtas slapyvardžio?

„Man tai neatitaisomas praradimas,— rašė Čechovas

Aleksandrui.— Jis mirė nuo alkoholio ir gerų draugų...

kurių vardai kelia neapykantą. Paikas, atsainus, nerūpestingas požiūris į savo ir kitų g y v e n i m ą — štai nuo ko jis mirė, būdamas 37 metų".

Čechovas norėjo padėti draugo našlei, tačiau nežinojo, kaip tai padaryti delikačiau. Pas Popudoglą buvo likusi visa lentyna bulvarinių romanų, priklausančių jo draugo Jevstignejevo plunksnai. Čechovas juos nupirko. Našlė su-mišo dėl didelės kainos. Čechovas įtikino ją, kad tai vertingi, unikalūs leidiniai, tapę bibliografine retenybe (Suchariovkoje jie buvo pardavinėjami po penkiakapeikį)...

KETVIRTAS SKYRIUS

Leikinas atvažiavo į Maskvą kartu su Leskovu.

Jie užgriuvo pas Čechovą netikėtai, juos atvežė Pal-

minas. Namuose kilo sąmyšis — tokie įžymūs svečiai apsilankė pirmą kartą. Čechovas drovėjosi savo būsto, var-

ganų baldų, menkų vaišių. Leikinas išsyk pasijuto kaip namie. Nusivilkęs surdutą, jis kimšo kiek tik lenda neįmantrią užkandą ir tik apgailestavo, kad nėra Ugličiaus deš-

ros. O kai namiškiai prisipažino, kad Ugličiaus dešros yra, bet pasidrovėta padėti jos ant stalo kaip pernelyg paprastos užkandos, Leikinas dar labiau pagyvėjo. Jis be galo visiems patiko — garsus rašytojas, redaktorius, turtingas ir toks paprastas, patiko, kad nepanašus į rašytoją.

Leikinas gyrė Čechovą, patarė nemesti humoristikos —

77

būtent čia esanti jo šlovė. Rimtų rašytojų Rusijoje yra, bet jie visi, išskyrus Leskovą, šlykštisi humoristiniais ra-

šiniais, palieka teisę į juos antraeiliams literatams.

Čechovui buvo malonu, kad įžymus humoristas kal-

basi su juo kaip su lygiu. Leikinas Čechovą laikė ne konkurentu, o kolega.

Leikinas tikriausiai neperdėjo, sakydamas, kad jo su-

kurti dalykai patinką visiems — ir prastuomenei, ir pirk-liams, ir net valdovui.

„Mane vadina mažuoju Sčedrinu",— gyrėsi jis.

Čechovas prisiminė j u o k i n g ą vieno iš Leikino personažų frazių: „Turgenevų būna įvairių".

Pasirodo, ir Ščedrinų būna įvairių — didžių ir mažų.

Didysis Sčedrinas vargu ar būtų patikęs valdovui.

Leikinas kalbėjo be perstojo, o Leskovas sėdėjo tylus, apžiūrinėjo visus smalsiomis žvitriomis tamsiomis akimis.

Leskovas buvo dar mažiau panašus į rašytoją negu Leikinas. Jis pasirodė Čechovui panašus į grakštų prancūzą ir kartu į suspenduotą popą.

Čechovas rašė broliui, kad jiedu su Leskovu „išsisky-

rė kaip bičiuliai", sutarę susitikti Peterburge.

Leikinas ne be reikalo primygtinai Įkalbinėjo Čechovą

neišsižadėti humoristikos, jis matė, kaip dažnai šis suka į šoną. Tais metais Čechovas parašė puikius humoristinius apsakymus „Džiaugsmas", „Valdininko mirtis", „Sto-rasis ir plonasis".

Tačiau net jo humoreskose neretai buvo girdėti liūd-

nų gaidų.

Čechovas pagalvojo apie žurnalą „Budilnik", kur nebuvo laikomasi griežtų Leikino taisyklių,— kad būtinai būtų parašyta trumpai ir juokingai. Čechovo čia nevaržė

j o k i o s sąlygos. Žurnale „Budilnik" jis išspausdino ilgus ir nejuokingus a p s a k y m u s — „Artistų žmonos", „Petrinės",

„Korespondentas". O dabar žurnalo leidėjas buvo kitas, ir redaktorius Kurepinas suteikė senajam žurnalui naują toną: jis panoro atsiliepti į visuomenines temas. Žinoma, j o k i o s politinės satyros j a m e nebuvo. Kurepinas suprato, kad ji neįmanoma net Peterburge, kur cenzūra buvo libe-ralesnė. Tačiau žurnalas „Budilnik" dabar pasakojo ne tik juokingas istorijas ir pikantiškus anekdotus. Pasirodė

78

dienos aktualijos — Maskvos puslapis su profesorių, artistų, zemstvos veikėjų karikatūromis. Buvo spausdina-

mas provincijos puslapis su Čemodanovo piešiniais, tu-

rėjusiais didelį pasisekimą.

Kurepinas leisdavo Čechovui tai, kas buvo uždrausta

kitiems. Čechovas išspausdino čia liūdną istoriją „Kraitis" — apsakymą apie tris apsilankymus Čikmasovų namuose, vieną už kitą liūdnesnius — siuvamas Manečkai

kraitis, o ji mirė taip ir neištekėjusi.

Žurnale „Budilnik" Čechovas taip pat išspausdino vieną iš niūriausių savo a p s a k y m ų — „Rudenį", apie prasigėrėlį dvarininką. Jis baigiasi maudulinga, už širdies griebiančia gaida: „Pavasari, kur tu?"

Retkarčiais Čechovui p a v y k d a v o prakišti nejuokingus dalykus ir į žurnalą „Oskolki". Apsakyme linksmu pavadinimu „Narsi ponia" Lidija J e g o r o v n a visą dieną priiminėja svečius, maloniai plepa su jais, o pačią graužia niūri mintis — apie vyrą, išvažiavusį pas meilužę į Odesą. Ir čia skaitytojo nuotaiką nulemia dramatiškas finalas: „Jau nereikėjo laikytis etiketo, ir ji galėjo raudoti... Velniai žino, kam kartais eikvojamos jėgos!"

... Čechovą džiugino, kad Maša darosi ir rimta, ir linksma mergina. Ir drauges ji pasirinkdavo tokias. Čechovų

namuose pasdarė triukšmingiau — čia buvo ir j u o k a u j a m a , ir dainuojama, ir šokama, tačiau labai dažnai po pusiaunakčio įsiplieksdavo rimti ginčai filosofinėmis ir istorinė-

mis temomis. Toną šiems ginčams dažniausiai duodavo

panelės, o ne kavalieriai.

Kursistes sužadino Čechovui susidomėjimą istoriku

Kliučevskiu — į kiekvieną jo paskaitą jos eidavo kaip

į teatro premjerą. Prisiklausęs entuziastingų pasakojimų, Čechovas nuėjo pasiklausyti Kliučevskio šiek tiek neigiamai nusistatęs, o grįžo pavergtas samprotavimų drąsos ir aštraus žvilgsnio į istorinius įvykius bei įdomaus pasakojimo. Pas juos irgi buvo mokslu susidomėjusių profe-

sorių— Zacharjinas, Ostroumovas, Sklifosovskis, tačiau pirmą kartą Čechovas išvydo, kaip mokslininkas tampa

poetu, kaip mokslas gali, panašiai kaip menas, teikti estetinį pasitenkinimą.

Apie rašytojus kursistes kalbėdavosi ne kaip susiža-

79

vėjusios gerbėjos, o kaip griežtos ir suinteresuotos mė-

gėjos, jos pripažino tik pačią geriausią literatūrą.

Maša pasigyrė: pas juos namuose neseniai lankėsi

Leikinas ir Leskovas. Pokalbis apie Leskovą greitai už-

geso, o apie Leikiną viena iš draugių paklausė:

— O kas toks Leikinas? Ką jis rašo?

Čechovas pagalvojo, kad yra didelė ir maža literatū-

ra, ir jos, kaip lygiagretės linijos, niekada nesusikerta.

Ir jis nė kiek neįsižeisdavo, kad Mašos draugės niekada nekalbėdavo apie jo apsakymus, jis tai laikė natūraliu dalyku. Juk jos nesidomėjo net Leikinu!

Maša, žinoma, suprato, kad draugės lankosi jų na-

muose ne tiek dėl jos, kiek dėl brolių. Nikolajus buvo žavingas, tačiau greitai įsimylintis, ir Mašos draugės žiū-

rėjo į jį nerimtai. Antonas buvo pernelyg užsidaręs, bet visos linko prie jo — su j u o buvo nepaprastai įdomu.

Pirmos Čechovo gerbėjos (o kai kurios iš jų išsaugojo

meilę jam visą gyvenimą) nepažinojo Čechovo kaip ra-

šytojo. Jos nesidomėjo tuo, ką jis rašo ir spausdina, skaitydavo visai ką kita. Kai Maša, norėdama pasigirti broliu, r o d y d a v o draugėms humoristinius žurnalus, jos tik nusi-vildavo — gyvenime Čechovas j u o k a u d a v o kur kas subtiliau ir grakščiau negu apsakymuose.

Jis buvo gražus ne į akis krintančiu, bet tikru rusišku grožiu, būdamas neturtingas, mėgo ir mokėjo elegantiškai rengtis. Visada būdavo linksmas, tikriau pasakius, niekada nebuvo galima jo užklupti blogai nusiteikusio. Jis buvo tos nuomonės, kad atsiduoti blogai nuotaikai žmogus

gali tik likęs vienas, pats su savimi, visa kita — egoizmas ir pasileidimas.

Jis garsėjo nepaprastai linksmomis išmonėmis — bet

čia nuo jo neatsilikdavo ir broliai, ir bičiuliai. Pasitaikydavo jų k o m p a n i j o j e aštrialiežuvių, kurie krėsdavo j u o k u s ne blogiau už Čechovą, ir net dažniau. Bet prie Čechovo traukė nuostabus linksmo proto žavesys.— rečiausia,

galbūt aukščiausia žmogaus savybė.

Jį įsimylėdavo nuo pirmo susitikimo. Jei ne iš pirmo

žvilgsnio, tai po pirmo pokalbio, įsimylėdavo tą nuosta-bų proto žaismą, kai j u o k a u j a n t buvo pasakomi svarbūs dalykai, kai rimčiausia mintis niekada netapdavo išpro-80

tautais pamokymais, o būdavo nuspalvinama grakščiu

humoru.

Dauguma Mašos draugių gyveno viltimis, nes matė

Čechovo joms rodomų dėmesio ženklų apraiškų. Bet kaip

atskirti įsimylėjimą nuo gero išsiauklėjimo? Tas taip pat sunku, kaip ir suvokti, kada Čechovas juokauja, o kada kalba rimtai.

Viena Mašos draugė — Katia Junoševa — domėjosi

entomologija, ir Čechovas pasiuntė jai į kolekciją vaba-lą, pridėjęs prie jo malonų j u o k a u j a m ą laišką: truputį

pasitelkus vaizduotę, buvo galima perskaityti kur kas

daugiau, negu parašyta. Kartu su laišku buvo nusiųstas jai skirtas eilėraštis „Paskutinis atleisk". Eilėraštyje, deja, humoro pasirodė esą kur kas daugiau negu jausmo, ir adresatė grąžino jį autoriui su prierašu: „Ir jums ne gėda, Antoša, taukšti tokius niekus?"

Autorius tik apsidžiaugė, kad Junoševa turi humoro

jausmo, ir jos atmestojo eilėraščio pirmą posmą:

Svajinguose cigaro dūmuos

Blaškeis lu kaip svaja mana,

Su meilės smūgių malonumais

Ir su liepsninga šypsena —

įdėjo į apsakymą „Ak moterys, moterys" kaip netikusio eilėraščio pavyzdį.

Čechovas ne tik linksmindavo Mašos drauges, bet

ir padėdavo joms. Jis parūpino Katiai Junoševai darbą

žurnale „Budimik" — v e r t i m ų . „Darbelį radau jums nedidelį, skursnutėlį,— rašė jis jai,— bet susimokėti mokes-

čiui už paskaitų klausymą, šiaip ar taip, pakaks". Ir čia pat mielai j u o k a u d a m a s pridūrė, kad vienas iš mėgsta-miausių jo užsiėmimų Voskresenske būsiąs laukti jos

atvažiuojant. Žinoma, čia juokai, bet Junoševa dar ilgai gyveno viltimis, kol suprato jų iliuziškumą. Ji ištekėjo ir išvažiavo į Vladikaukazą, bet tai nesukliudė jai saugoti visą gyvenimą ir j u o k a u j a m u s Čechovo laiškus, ir prisiminimus apie savo meilę be atsako.

Bičiulių Čechovas turėjo nemažai, bet su jais galima

buvo tik linksmintis, tai yra gurkšnoti ir užkandžiauti. Na-mo jisai jų nesikviesdavo.

81

O draugavo jis, ko gero, tik su Palminu. Palminą pas

Čechovus visi mėgdavo ir sutikdavo maloniai, bet jis

užsukdavo pas juos retai. O kai pasirodydavo Mašos

kompanija — greitai pasišalindavo ir atsisveikindavo.

Čechovas jo neatkalbinėdavo, suprasdamas, kad pašali-

niams žmonėms įgėręs Palminas gali pasirodyti juokin-

gas ir paikas senis. Ne kiekvienas būtų pastebėjęs Palmino gerumą ir pasiaukojamą meilę literatūrai, kurios šis negalėdavo paskandinti vyne.

Dažnai lankydavosi pas Čechovus Giliarovskis.

Su Giliarovskiu Čechovas susipažino žurnalo „Budil-

nik" redakcijoje, jiedu greitai suartėjo. Giliarovskis su visais suartėdavo greitai, išsyk imdavo sakyti „tu". Jis vienodai bendravo su pažįstamais, bičiuliais ir draugais, pažinojo pusę Maskvos, visi pažįstami jam atrodė geri

ir šaunūs vaikinai. Čechovas vadindavo jį dėde Giliajumi, arba tiesiog Giliajumi.

Humoristai dažniausiai esti niūrūs žmonės. Jie ir ūžaudavo nelinksmai, su girtomis ašaromis, su ilgomis išpa-

žintimis apie šlykštų gyvenimą, apie talentą, pražudytą žmonų ir leidėjų. Giliarovskio, kaip ir Čechovo, niekad nebuvo galima pamatyti blogai nusiteikusio. Giliarovskio vaikystė buvo sunki, tačiau jis ne tik kad niekada nesiskųsdavo, bet įdomiai pasakodavo, kaip pradėjęs kabli-

ninku krovėju ir burlioku, dirbęs Darykloje, pabėgęs iš ten į Uždonės stepes — vaikęs tabūnus.

Čechovas klausėsi jo ir galvojo: štai apie ką galima

parašyti apysaką arba romaną. Kai Bulgarija pradėjo

kariauti su Turkija, Giliarovskis užsirašė savanoriu ir išvažiavo į veikiančiąją armiją. Paskui tapo aktoriumi.

Jį pamėgo ne tiek žiūrovai, kiek trupė. Jis visada mokėjo palaikyti klajojančiųjų artistų nuotaiką, mokėjo sugyventi su visais — garlaivių kapitonais, viešbučių laikytojais, bufetininkais, policija, ir ne kartą gelbėjo trupę, kai kasoje nebuvo nė kapeikos.

Pakeitęs daugybę profesijų, Giliarovskis nusprendė

išmėginti dar vieną — žurnalisto — ir įstrigo visam gyvenimui.

Laikraštininkas jis buvo puikus. Nelabai rūpinosi savo rašinių stiliumi, tačiau redakcijos jį didžiai vertino —

82

naujienas jis pirmas sužinodavo. Savo straipsnelius jis spausdino ir laikraštyje „Russkije vedomosti" — tai buvo ne bulvarinis laikraštis, o solidus leidinys. (Čechovas šio laikraščio bendradarbius vadino šaldytais sykais,

bet jo čionai nekvietė — šiame laikraštyje savo kūrinius jis pradėjo spausdinti tik po dešimties metų.)

Čechovas sakydavo Giliarovskiui:

— Tu — greitasis traukinys. Sustojimas penkios minu-

tės. Bufetas.

Giliarovskis juokdavosi, makteldavo taurelę ir, baig-

damas kramtyti, dumdavo iš draugo į rautą pas general-

gubernatorių. Jis pasirodydavo ir manieringajame Anglų

klube, ir Chitrovo turgaus lūšnose, ir Nikolajaus Rubinš-

teino koncerte, ir Marjina Roščia landynėje, kur ką tik įvykdyta žmogžudystė. Į gaisro vietą jis atvykdavo kartu su gaisrininkais, o kartais ir anksčiau už juos.

Jis buvo nepaprastai drąsus ir stiprus. Giėbesčiuo-

davosi su pririštais šunimis, sustabdydavo už rato ekipa-

žą, „Ermitaže" sulaužė jėgomatį.

Giliarovskis užsiplieskė idėja padaryti Čechovą stip-

ruoliu. Jis karštai įrodinėjo gimnastikos reikšmę. Čechovas nė nepastebėjo, kaip Giliarovskio pastangų dėka tapo vienu iš rusų gimnastikos draugijos steigėjų.

Čechovas susitikdavo su Giliarovskiu dažnai, o į namus vis dėlto kviesdavosi jį retai. Bet šis ateidavo be kvietimo.

Ir net neradęs Čechovo, jausdavosi laisvai, nesivaržy-

damas, kaip namie. Čechovas rasdavo ant savo stalo to-

kius raštelius:

„Buvau pas tave ir, būdamas ištikimas sau visur ir

visada, išgėriau visą degtinę į tavo sveikatą ir išėjau.

Būk sveikas, koks esu aš. Tavo Giliajus".

Giliarovskio charakteris buvo triukšmingas, vargi-

nantis, įžūlokas, net nozdrioviškas, bet Čechovas mylėjo jį už nuoširdumą ir tyrą širdį. Giliajui buvo svetimas pavydas, intrigos, išdavystė — visa tai, kas taip paplitę tarp laikraštininkų.

Giliarovskis, reporterių karalius, širdies gilumoje

bodėjosi laikraštininko vardo, jis laikė save poetu, tačiau eilėraščius rašė mėgėjiškus...

Su Giliarovskiu įdomu būdavo kalbėtis apie ką tik

83

nori, tik ne apie literatūrą. Skaityti jam nelikdavo laiko, ir jo skonis buvo ne be priekaištų.

Čechovas vadindavo Giliarovskį „superžinovu". Gi-

liajus viską žinodavo, viską išgirsdavo pirmas ir mielai pasakodavo Čechovui naujienas ir atsitikimus, tokius

j u o k i n g u s ir keistus, kad juos buyo galima laikyti išgal-votais.

Čechovas rašė apie despotą pirklį, nupirkusį už du

tūkstančius dresiruotą kiaulę iš klouno Tanti ir įsakiusį

iškepti ją vakarienei.

Apie tai, kaip pirklio Gubkino laidotuvėse našlė pažėrė

į elgetų minią monetų •— grumtynėse buvo sutraiškyti

aštuoni žmonės.

Apie tai, kaip du susilažino, katras daugiau arbatos

išgers, kvailos lažybos baigėsi tragiškai — vienas iš susilažinusiųjų mirė.

Apie tai, kaip buvo sušaukti visi Maskvos kuproti

v e ž i k a i — j ų pasirodė esą apie trisdešimt,— viena įžymi dama norėjo atpažinti kuprotąjį, kurio karietaitėje buvo pamiršusi savo pirkinį.

Apie bėgimo varžybas, kurias surengė antrepreneris

Lentovskis,— lenktyniavo „žmogus-arklys" — prancūzas ir „žmogus-garvežys"— italas.

Tarp ironiškų pastabų apie išsigimimus ir vulgarybes

staiga įsiterpdavo lyriškos eilutės. Čechovas rašė apie Maskvos zakristijonus, kurie apmirusia širdimi ir drebė-

dami nuo nakties drėgnumos laukia to momento, kai

Spaso bokšto laikrodis ir Ivanas Didysis paskelbs pu-

siaunaktį. Varpų šėlimas trunka kokias penkias minutes, ir tos penkios poetiškos minutės atperka visą „šiaurietiš-

kų Velykų" proziškumą.

Apžvalgose Čechovas rašė ir apie Tatjanos dieną —

Maskvos universiteto įsteigimo metines.

Tą dieną nebūdavo paskaitų ne tik universitete, bet

ir visose mokymo įstaigose, nebūdavo pamokų net gim-

nazijose. Sausio 12 dieną paskaitos būdavo skaitomos

tik Gerjė Aukštuosiuose moterų kursuose, kur mokėsi

Maša. Tatjanos diena buvo vyriška šventė.

Studentai, beje, iš ryto rinkdavosi universitete, kur

būdavo skaitomas iškilmingas aktas. Paskui visi patrauk-84

davo į aikštę Nikitskije Vorota, į Maskvos Lotynų kvartalą: čia gyveno studentai, nuomoj antys sau būstą su

maistu ir be maisto, o kas turtingesnis — pigiuose vieš-

bučiuose.

Tatjanos dieną p r a d ė d a v o švęsti Bronajos gatvių, Spiridonovkos, Kozichinsko skersgatvių alinėse ir trak-tieriuose. Paskui linksma minia dainuodama — „Gaudea-

mus" keisdavo „Dubinuška"— eidavo bulvarais prie „Ermitažo" .

„Ermitažas" buvo prašmatniausias traktierius Mas-

kvoje. Skirtingai nuo Testovo ir kitų brangių traktierių

jis buvo vadinamas europietiškai — restoranu. Iš kur

vargšai studentai galėjo turėti pinigų ūžauti tokioje iš-

taigingoje vietoje?

„Ermitažas" Tatjanos dieną persimainydavo: iš aris-tokratiško tapdavo demokratišku. Prieš užplūstant lan-

kytojams iš universiteto, būdavo išnešami brangūs bal-

dai ir kilimai, grindys užpilamos pjuvenomis, įnešami

mediniai stalai ir Vienos kėdės. Buvo patiekiami papras-

čiausi patiekalai, degtinė, alus ir pigūs vynai. Tatjanos diena buvo didžiai nuostolinga: kiek purvo, sulaužytų

baldų, sudaužytų indų, tačiau restorano savininkas Olivjė

suprato, kad tokios puotos yra jam puiki reklama.

Čechovas mėgo profesorių ir studentų puotas, linksmas

ir triukšmingas, su ginčais ir prisiminimais, su tostais ir dainomis.

Gėrė už Saltykovą, Glėbą Uspenskį, Černyševskį.

Černyševskis buvo grįžęs iš katorgos, gyveno Astracha-

nėje, net b e n d r a d a r b i a v o spaudoje (slapyvardžiu), bet jo vardą buvo draudžiama ištarti viešose vietose. Tačiau

nė vienas studentų susibūrimas neapsieidavo be anoni-

minio, nors visiems suprantamo tosto:

Išgerkime už tą

Kurs rašė „Kas daryti?",

Ir už herojus jo,

Jo idealų skrydi!

Tostai virsdavo drąsiomis kalbomis. Studentai mėčio-

davo profesorius. Iš „Ermitažo" patraukdavo išdaigauti po Maskvą, policininkai žiūrėdavo į visa tai pro pirštus, 85

stengdavosi nepakliūti į akis įsilinksminusiems studentams.

Čechovas mėgdavo tą nežaboto linksmumo dieną —

visuotines Maskvos vardines. Jis suprato, kad čia paskutinė studentiška jo šventė. Žinoma, Tatjanos dieną šven-

čia ne tik studentai ir profesoriai, bet ir universiteto auklė-

tiniai. Tačiau auklėtiniams tokiose puotose pats nelinksmiausias v a i d m u o — j i e gyvena prisiminimais. Per studentų atsisveikinimo su universitetu šventę Čechovas

linksminosi ypač šauniai, tiek šauniai, kad per savo paties vardines (jos buvo po keleto dienų) jam teko slapstytis —

nebuvo už ką priimti svečių. Jis išvažiavo į Jaroslavlį, į bičiulio — studento J e r e m e j e v o — vestuves. Vestuvėse ūžavo su svetimu fraku.

Leikinas dažnai skųsdavosi cenzūra. Čechovas jam

pritardavo. M a s k v o j e cenzoriai išbraukdavo net žodį

„kokarda". Čechovą pakvietė į naują l a i k r a š t į — „Novosti dnia". Jis gyniojosi, manydamas, kad jam teksią juokinti tik rinkėjus ir cenzorius. Apžvalgoje apie Tatjanos dieną jis leido sau suvesti sąskaitas su cenzūra:

„Šitą dieną leidžiama kalbėti viską, net ir tai, ko negalima atspausdinti žurnale „Oskolki". Kalbama apie pareigą, garbę, mokslą, šviesią ateitį".

Jis ir šaipėsi iš oratorių, ir rašė apie juos jaudinamai:

„Išeina kažkas šešių aukštų, pompastiška, putojama, bet vis dėlto nuoširdų. O nuoširdumas, sako, dabar retas kaip trisparnis paukštis. N u o š i r d u m a s — v i s ų pirma, ponai.

Alma matei davė Rusijai daug to, ko nedavė jokia kita matei. Ir žiūrint į kalbančiuosius ir klausančiuosius, sunku daryti prielaidą, kad iš tos geros, jaunos minios galėtų

išeiti kas nors nekokybiška". Po jaudinamų žodžių eina ironiški: „O tarp kitko... Ščedrino Dyba ir Udavas buvo baigę universitetą".

Išliko šio feljetono juodraštis, pagal jį galima nustatyti, kaip Leikinas braukė tai, kas jam netiko. Išbraukta buvo, pavyzdžiui, tokia vieta:

„Triukšmauja, trankosi, šūkauja, visi girti,— tarė

man vienas bičiulis, buvęs su manim „Ermitaže",— o įsiklausykit, nė vieno šlykštaus žodžio, nė vieno grubaus išsišokimo. O jeigu lėbautų čia pirkliai arba geležinkeliečiai... tai bent prisiklausytume".

86

Ar galėjo Leikinas įžeisti pirklius! Savo apsakymuose

pirklius jis visada labiau vertino negu studentus!

... Skurdas vis čiupdavo Čechovą už gerklės. Jis skau-

dama širdimi skaitydavo Aleksandro laiškus — menko

muitinės tarnautojo atlyginimo neužtekdavo net maistui ir anglims. Apsakymai tik jo savimeilę dirgino, honoraras būdavo menkutis. Bet daugiausia kančių Aleksandrui teikė pirmasis jo kūdikis — iš pradžių giminaičiai atsisakė

krikštyti mergaitę kaip neteisėtai pagimdytą, paskui ma-

žylę — viena po kitos — užgriuvo ligos. Ji sunkiai sirgo, Aleksandras kvietė brolį ją gydyti. Čechovas blaškėsi

po Maskvą, ieškojo pinigų. Kai pagaliau gavo jų ir susiruošė važiuoti — mažylė jau buvo mirusi.

Aleksandras jam rašė: „Buvo karstadirbys. Prie lavo-

nėlio vyko derybos; buvo tariamasi dėl apvalaino pap-

rasto karstelio. Jis prašė 15, aš siūliau 8, sulygome 10".

Kiek aplink buvo siužetų liūdniems apsakymams! Tik

spėk tą humorą fiksuoti. Leikinas grąžino Čechovui kele-tą apsakymų; vienas visai ne humoristiniam žurnalui,

k i t a s — „ilgokas ir nejuokingas".

Kai kuriuos iš jų pavyko išspausdinti kituose žurna-

luose. Tačiau buvo ir tokių, kurie nuėjo perniek.

Čechovas parašė žurnalui „Oskolki" pasaką „Kalbėti ar tylėti". Važiuoja du bičiuliai. Vienas iš jų, šnekusis, sugebėjo įgyti mergužėlės prielankumą. Nugalėtojas sako bičiuliui, kad tylėjimu nieko nepasieksi. Tylenis paklausė jo ir įsišneko su ponu, vilkinčiu mėlynu kostiumu...

Tylenis parsirado po poros metų, išblyškęs, sudžiūvęs

kaip žuvies skeletas. Šnekusis sako jam: „Neplepėk, ko nereikia, laikyk liežuvį už dantų".

Leikinas parašė Čechovui: „Nepraleido deimančiuko,

labai geras".

Cenzorius apie deimančiuką praneša taip: „Vidinis

valstybinis mūsų gyvenimas pavaizduotas be galo bjau-

riai" .

„Aš nepaprastai nuvargęs, piktas ir nesveikas",—

skundėsi Čechovas Leikinui. Jis p a v a r g d a v o ne nuo užsi-

ėmimų universitete, o nuo literatūrinio padienio darbo.

Labiausiai jį vargindavo apžvalgos. Jau kelintą kartą

jis klausė Leikiną: „Ar nelikvidavus mums Ruverio? Ar

87

nepakvietus kito feljetonisto?" Siūlė daryti kolektyvines apžvalgas.

Leikinas nesutiko, nes manė, kad Čechovas rašąs

feljetonus geriau už Visus Maskvos literatus.

Medžiagos skurdumas buvo ne pagrindinė feljetonis-

to bėda. „Puškariovas visai įsižeidė,— skundėsi Čechovas redaktoriui.— Miasnickis užsigavo. Visi pažįstami — nors trenk plunksną žemėn!"

Leikinas pagaliau sutiko likviduoti Ruverį. Jis, su-

prantama, neatleido Čechovo nuo apžvalgų, tik Ruverio

slapyvardį pakeitė kitu — Uliso. Žadėdamas saugoti naują slapyvardį paslaptyje, jis ragino pliekti į kairę ir į de-

šinę, negailestingai tvatyti visus.

Čechovas vilko tą naštą dvejus metus. Jis rašė apžval-

gose ne tik apie pažįstamus, bet ir apie draugus ir giminaičius. Straipsnelis apie Tapybos, skulptūros ir architektūros mokyklos penkiasdešimtmetį kupinas meilės „maža-

jai dailės akademijai", jos įsteigėjams ir pedagogams. Apie mokinius Čechovas rašė su nerimu ir susirūpinęs:

„Piešia, kertasi su mokslais, mėgsta, atvirai pasakius, šnapstrinken, nesikerpa, anatomijoje toliau pakauškaulio nepažengia... Apskritai malonūs žmonės. Beje, jie kažkuo specifiškai skiriasi iš kitų besimokančiųjų: greitai pra-

žysta ir greitai nuvysta. Tampa garsenybėmis tuoj pat, kai tik pereina į natūros klasę. Apie juos šūkaujama, ra-, soma Maskvos ir Piterio laikraščiuose, perkami jų paveikslai, bet vos tik jie gauna medaliuką — viskas baigta.

Viduryje kelio nublanksta ir išnyksta be pėdsakų. Deja!

Neseniai buvo šūkaujama apie Mesalinos, Dnepro slenks-

čių ir kt. autorius, o kur dabar tie autoriai?.. Kur Elertas, Janovas, Levitanas... Kur jie?"

Čechovas iš kuklumo, o gal iš pasigailėjimo, neparašė

savo brolio pavardės, bet prisiminė jį kaip „Mesalinos"

autorių.

Nikolajaus ir jo draugų — Levitano, Korovino —

padėtis buvo netvirta ir neaiški. Kaip diplominius darbus jie pateikė peizažus. Sio žanro mokyklos programa nepripažino. Absolventai negavo diplomų. Kol jie reiškėsi

kaip studentai, apie juos buvo rašoma kaip apie dailininkus. Kai tapo dailininkais — j i e m s to vardo nepripažino.

88

Dabar jie negalėjo svajoti apie kelionę į Italiją, kur būdavo siunčiami geriausi jauni dailininkai, negalėjo

tikėtis ir užsakymų. Tapytojai vargais negalais vertėsi atsitiktiniais uždarbiais, bodėjosi jų, nes padienis darbas atitraukdavo nuo tikrojo.

„Jeigu mums duotų po penkis šimtus rublių,— saky-

davo Korovinas,— kokių nuostabių darbų nutapytume!"

Nikolajus tingiai piešė karikatūras. Jis įsigijo vizi-

tinių kortelių su titulu „dailininkas korespondentas", tačiau užsakymų gaudavo m a ž a i — j i s buvo spėjęs išgarsėti kaip nepunktualus. Čechovas ne kartą r e k o m e n d a v o Leikinui ir brolį, ir Levitaną, tuo labiau kad žurnalo „Oskolki" piešiniai buvo jam bjaurūs savo grubumu. Bet Leikinas mandagiai išsisukinėdavo. Redakcijose mieliau buvo laukiamas ne Isaakas Levitanas, o jo brolis Adolfas; jis užsiiminėjo tik karikatūromis, nepretendavo į nieką daugiau. Ir Leikinas labiau buvo linkęs iš Čechovų turėti reikalų su Antonu, o ne su Aleksandru, ir iš Levitanų —

su Adolfu, o ne su Isaaku.

Retkarčiais Nikolajus imdavosi to, kas jam brangu,—

pradėdavo naują paveikslą, bet greitai jį mesdavo. Skirtingai nuo Levitano, kuris tapė tik peizažus, jis tapė ir portretus. Jie likdavo n e b a i g t i — j i s nebaigė net brolio portreto. Čechovas ramiai žiūrėjo į tai, bet prikalbėjo brolį baigti kitą portretą — Aleksandro III, tai žadėjo garantuotą pinigų sumą.

Bet portretas buvo parduotas aukcione — už dailinin-

ko skolas.

Pavelas Jegorovičius ką tik didžiuodamasis buvo paka-

binęs prie buto durų lentelę: „Daktaras A. P. Čechovas".

Bet neilgai truko jo d ž i a u g s m a s — p r i e vartų atsirado tas skelbimas apie aukcioną.

„Visi skaito — berniūkščiai ir tarnai,— rašė jis į Voskresenską Antonui.— „Pas daktarą parduodamas portre-

tas".

Be to, dar valdovo portretas — kokia gėda Pavelui

Jegorovičiui, vainikavimo iškilmių dalyviui.

Suvokdamas, kad jo valdžia baigėsi, Pavelas Jegoro-

vičius kreipėsi į Antoną kaip į šeimos galvą. Antonas

turįs įkalbėti Nikolajų išvažiuoti kur nors iš Maskvos, o 39

portretą paslėpti pas Sašą (šis vėl atvažiavo paviešėti ir apsistojo mebliuotuose kambariuose).

Bet Antonas neturėjo už ką važiuoti iš Voskresensko

į Maskvą, ir užbėgti už akių gėdingam aukcionui nepa-

vyko. Kol vyko varžytinės, Nikolajus sėdėjo Aleksandro k a m b a r y j e ir gėrė degtinę. O Aleksandras lakstė po redakcijas, stengdamasis išpešti pinigų broliui.

Portretą nupirko už aštuonis rublius kažkokie buožės

ir iškart patraukė aplaistyti pirkinio. Kai Aleksandras išsirūpino pinigų ir susirado pirkėjus traktieriuje „Buch-ta", šie užsiprašė jau dvidešimt penkis rublius.

Iš sielvarto prisigėręs, Nikolajus parašė atgailavimo

laišką, prašė tėvą atleisti, kad, tapęs nenaudėlių gaujos auka, įžeidė jį aukcionu. Tėvas gyveno gretimame kambaryje, bet atsakė sūnui taip pat laišku. Jis atleido jam, tačiau prašė pasukti nauja kryptimi, rimtai imtis tapybos ir mesti savo draugus, kurie tik pataikauja ir kuriems terūpi išgerti ir apgauti.

Pavelas Jegorovičius rašė laišką visą naktį, apgalvo-

damas kiekvieną žodį. Nikolajus skaitė tėvo laišką rytą —

jis buvo jau visai kitos nuotaikos ir palaikė laišką kėsini-musi į savarankiškumą, net įžeidimu. Tėvas su sūnumi

nesusitaikė.

Čechovas baigė universitetą ir gyveno dabar Voskre-

senske ne kaip vasarotojas, o kaip gydytojas, padėdamas zemstvos gydytojui Rozanovui ligoninėje. Kartą jis paklausė vyresnįjį kolegą:

— Kaip jūs pasielgtumėte mano vietoje: Ūktumėte

gydytoju ar iškeistumėte mediciną į literatūrą?

Kolega neaiškiai gūžtelėjo pečiais.

Pats Čechovas negalėjo atsakyti sau į tą klausimą.

Dieną Čechovas būdavo užsiėmęs su ligoniais, o rytais

ir vakarais palaimingai dykinėdavo. Jis prabusdavo auš-

tant; įeidavo senis Prokudinas, Čechovas šokdavo iš lovos ir, atsargiai žengdamas basomis, kad nieko neprižadintų, išeidavo priebutin ir jau ten apsiaudavo. Jie patraukdavo prie ežero. Grįždavo su kibirėliu, pilnu ešerių ir šapalų.

Kartą jis buvo n u v y k ę s su tardytoju į teismo eksper-90

tizės skrodimą ir Leikinui detaliai aprašė tą įvykį. Jis ap-rašė ir pašėlišką trikinkę, kuria jie važiavo su nusenusiu tardytoju, ir nužudytą vaikiną, gulintį po žaliu ąžuolu, apsikabinusį degtinės statinaitę, ir kviestinius, ir smukli-ninką, kuris, kad nebūtų įkalčių, nusitempė statinaitę.

Laiško pabaigoje Čechovas skundėsi redaktoriui, kad jam

„reikia sukurpti feljetoną žurnalui „Oskolki", o jis neturi nė vieno įvykio". Stai kad apie tą atsitikimą ir parašius apsakymą! Bet jam reikia ne apsakymą rašyti, o kurpti

feljetoną. Ir jis sukurpė — parašė apie tai, kaip aktoriai mėgėjai užpuolę vasarvietes, apie konkurenciją tarp M a s k v o s vaistininkų, apie tai, kaip iš lietingos vasaros turėjęs naudos rangovas, ėmęsis laistyti Maskvos gatves, apie tai, kad pirklio Maslenikovo namuose įsiveisę velniai.

Čechovas kvietėsi Leikiną į svečius: keliai iš miesto

nepaprastai blogi, bet užtat gausybė beletristinės medžiagos. O jeigu Leikinas ateisiąs pas jį ligoninėn į priėmimą, tai tas jam duosią 300 eilučių apsakymą.

Medžiaga gulėjo prieš akis, o Čechovas toliau rašė

apie tai, ką buvo sužinojęs iš nuogirdų.

Daug laiko atėmė baigiamieji egzaminai, dar daugiau

atimdavo apžvalgos. 1884 metais Čechovas neparašė

nieko reikšmingesnio.

Jis rimtai susimąstydavo, kad reikia baigti su padieniu literatūros darbu ir rimtai imtis medicinos.

„Koktu ir nėra jėgų ištrūkti,— rašė jis broliui.— O

žūti lyg per anksti. Bijau, kad nepradėčiau gerti: taip šlykštu viskas ir įgrisę".

Čechovas rašė Leikinui, kad gyvenąs visai kitaip,

jausdamas kišenėje gydytojo dokumentą. Pažymėjimą,

kad jam pavestos apskrities gydytojo pareigos, pasirašė

medicinos fakulteto dekanas Sklifosovskis.

Tą vasarą jo gyvenime įvyko įžymus į v y k i s — j i s išleido pirmąją knygą „Melpomenės pasakos".

Knygą jis mėgino išleisti dar 1882 metais. Iš krūvos

atspausdintų mažmožių Čechovas atrinko dvylika apsa-

kymų, pataisė juos. Viršelį nupiešė Nikolajus. Jis pavadino rinkinį „Šalaputriai ir minkštaširdžiai". 2odis „minkštaširdžiai", matyt, nepatiko cenzūrai — spausdinti rin-91

kinį buvo neleista. Ilgai negalvodamas, Čechovas pakeitė

p a v a d i n i m ą — „ I š d a i g a " , tuomet leidimas buvo gautas.

Knygą spaustuvė surinko, bet išleisti jos n e p a v y k o —

vis dėlto nepraleido cenzūra. „Mano apsakymai griauna

parhatus",— pasakė apie tai Čechovas.

„Melpomenės pasakos" buvo spausdinamos skolon —

išsimokėjimui per keturis mėnesius. Nikolajus netikėjo tuo sumanymu, ir Čechovas paprašė, kad viršelį nupieštų

jo draugas Sechtelis. Šechtelis, teisybę pasakius, buvo bičiulis ir paties Čechovo, bendrai visos šeimos; kadaise jiedu su Maša (ji buvo dar mergiotė) vogdavo malkas

iš vežimų turguje, parnešdavo jų namo užantyje. Sechtelis dirbo lengvai ir linksmai. Viršelį nupiešė per vieną vakarą.

Apsakymų per metus padaugėjo, tačiau šį kartą Čecho-

vas atrinko knygelei ne dvylika, o tik šešis. Iš pirmo rinkinio pateko tik vienas — „Artistų žmonos". Šechtelis buvo nepatenkintas, plonutė knygelė atrodė nesoli-

džiai, bet Čechovas laikėsi savo nuomonės.

Knygą jis išleido slapyvardžiu Antoša Čechontė.

Čechovas aiškino, kad tai grynai komercinis žingsnis

(iš pirmos knygelės tiktai vieną a p s a k y m ą — „Tragikas" — jis paskui įtraukė į rinktinius raštus).

Bet vis tiek jam buvo malonu dovanoti knygą drau-

gams, kad ir nedidelė, vis dėlto knyga.

Pirmoji gavo dovaną Maša, su užrašu: „Draugei ir

bičiulei Marijai Pavlovnai Čechovai nuo jos pačios bro-l e l i o — autoriaus Čechontės".

„Melpomenės pasakas" platinti Maskvoje ėmėsi Aleksandras: jis rašė, kad „iškaišios knygą po visas knygų

gašlybės landynes".

Tikriausiai Aleksandras labiausiai džiaugėsi, kad knyga plona,— jam teko tampyti ryšulius ant pečių, pinigų ve-

žikui nebuvo. Knygų prekiautojai imdavo iš ryšulio mažą dalelę, o kartais ir visai neimdavo. „Novoje vremia" parduotuvėje „Melpomenės pasakų" buvo griežtai atsisakyta, girdi, knygos niekas nepirksiąs.

Aleksandras visaip reklamavo savo prekę, remdamasis

tuo, kad apsakymai buvo spausdinti pas patį Leikiną. Tai buvo aiškiai perdėta — iš šešių apsakymų žurnale „Oskolki" buvo atspausdintas tik vienas — „Tragikas", bet knygų

92

prekiautojai vietoj nežinomo Čechontės labiau buvo linkę pardavinėti paties Leikino knygas.

Aleksandras laiškuose j u o k a v o : „Patyriau tavo kūri-nių svorį". „Tave jau įvertino Rusija, tavo knyga bus iš-

graibstyta... prekiautojų senais daiktais".

Vienas užsakovas atsiuntė tokį laišką: „Turėdamas

penkis vaikus ir nerasdamas literatūroje kitų pasakų,

tik Anderseno, prašau atsiųsti „Melpomenės pasakas".

Gal tai buvo mistifikacija, kurio nors pavydaus kolegos nelabai gražus pokštas.

Čechovas jau apgailestavo dėl savo sumanymo. „Mel-

pomenės pasakos" nesuteiks jam nei šlovės, nei pinigų.

Leikinas vartė knygelę sunerimęs: bendradarbis da-

rėsi konkurentu. Perskaitęs „Melpomenės pasakas", jis nusiramino: rinkinyje nebuvo nieko humoristiško, tik

pavadinimas ir slapyvardis. Leikinas pasiūlė Čechovui

duoti skelbimą žurnale. Čechovas atsisakė: jo knyga

neatitinka žurnalo „Oskolki" dvasios.

„Palauksime humoristinių apsakymų rinkinio,— rašė

jis Leikinui,— jeigu toks kada nors bus".

Tokio niekada nebuvo. Išgarsėjęs j a u n y s t ė j e kaip humoristas (jo humoreskos jau tada buvo skaitomos koncertuose), Čechovas neišleido per savo gyvenimą nė vieno

humoristinio rinkinio.

Leikinas vis dėlto išspausdino skelbimą apie „Melpo-

menės pasakas", užbaigdamas jį humoristiniu posakiu:

„Bičiuliams dalinama gratis, knygų prekiautojams su įprastine nuolaida".

Maskva knygelę nutylėjo. Peterburgo laikraštyje

„Teatralnyj mirok" Čechovas buvo pagirtas už gyvą kalbą. Tikriausiai ir čia neapsieita be Leikino — laikraštį

leido A. Pleščejevas, garsaus poeto sūnus, Leikinas buvo jo bičiulis.

Netrukus pasirodė recenzija laikraštyje „Novoje vre-

mia". Tai jau ne „Teatralnyj mirok", net pavadinimu pabrėžiantis savo mažareikšmingumą, o solidus laikraštis, skaitomas visoje Rusijoje. Recenzija buvo pasirašyta

raide K.; Čechovas lengvai atspėjo Kurepiną, žurnalo

„Budilnik" redaktorių. Kurepinas, dėjęs į Čechovą dideles viltis, neslėpė savo autorystės. Jis rašė: „Man atsitik-93

tinai pateko egzempliorius, kuriame autorius dėlei kartaus juoko susumavo savo uždarbį, gautą iš tų šešių teatro

pasakų. Nelinksmos pasakos, liūdnas ir autoriaus balansas. Be reikalo A. Cechontė įsileido klausytis, ką šnibžda Melpomenė. Verčiau būtų atsigręžęs į patį gyvenimą ir

sėmęsis iš jo pilna sauja medžiagos įvairiausiems apsakymams, ir linksmiems, ir liūdniems".

Buvo dar viena recenzija, irgi b i č i u l i š k a — j ą parašė

Odesos laikraštyje Čechovo draugas iš Taganrogo gim-

nazijos laikų Sergejenka. Jis susitikdavo su Čechovu

Maskvoje, jiedu sakydavo vienas kitam „tu", Čechovas net dedikavo jam apsakymą „Naktis prieš teismą", bet paskui susigėdo savo dedikavimo, jis atrodė jam kaip

lėkštas sąmojis — „Mano draugui Emiliui Pupui, kuris

neseniai bylinėjosi" (tokiu slapyvardžiu spausdino savo rašinius Sergejenka).

Sergejenka recenzijoje rašė: „Čechovo apsakymai

greitomis išplėšti iš artistų pasaulėlio. Visi jie nedideli, skaitomi lengvai, laisvai ir savaime kelia šypseną. Para-

šyti su Dikenso humoru: ir juokinga, ir už širdies griebia".

O štai ką jis rašė laiške Čechovui: „Straipsnelį rašiau aš... buvo liūdna, kad Cechontė švaisto jėgas smulkmenoms, o nesiima darbo tvirtai, garbingai, rimtai".

Apie save Sergejenka kalbėjo negailestingai, tarsi pieš-

damas Čechovui jo ateitį. Jis pats nepažengsiąs toliau, liksiąs eilinis feljetonistas, literatūros amatininkas. Apie savo eilėraščius kalbėjo negražiais žodžiais. Matė vieną laikraštininko darbo privalumą — visose pasilinksminimų

vietose jam užtikrinta vieta už dyką ir meilus sutikimas.

Vasaros viduryje Čechovas persikėlė į Zvenigorbdą —

gydytojas Uspenskis paprašė pakeisti jį atostogų laikotarpiu. Arti n e p a v y k o rasti laisvo kambario, Čechovas apsigyveno ligoninės palatoje. Dieną priiminėjo ligonius, o vakarais — vasara buvo lietinga — rašė romaną „Drama medžioklėje". Ligoninės palata, žinoma, ne idealus kabinetas, tačiau pirmą sykį gyvenime jis dirbo nuo visų

atsiskyręs.

Čechovas rašė romaną jau ne iš užsienio (kaip prieš

porą metų), o iš Rusijos gyvenimo, tačiau šio jame buvo mažai. Ir apskritai, kas gali būti liūdniau už romaną, spaus-94

dinamą slapyvardžiu? Jis troško didelio darbo, kad ir

nemalonaus, išsivaduoti nuo neapkenčiamų smulkmenų.

„Drama medžioklėje" buvo spausdinama devynis mėnesius — nuo vasaros pabaigos iki pavasario.

Rašymas Čechovui neteikė džiaugsmo, nes jis negerbė

nei leidinio, kuriam buvo skirtas romanas,— laikraščio

„Novosti dnia", nei leidėjo — Lipskerovo.

Kai prieš metus Čechovas laiškuose Aleksandrui va-

dino save laikraštininku ir su pasididžiavimu rašė — „toks nemirsiu", jis n e b e n d r a d a r b i a v o laikraščiuose. Į solidžius leidinius, tokius kaip „Russkije vedomosti", jo niekas nekvietė, o bulvarinių jis vengė. „Novosti dnia" pasirodė

praeitą vasarą. Lipskerovas pakvietė Čechovą bendra-

darbiauti kartu su jaunais literatais — Amfiteatrovu ir Doroševičiumi. Tie sutiko, o Čechovas susilaikė — tai bu-vo turgaus laikraštis. Jis buvo spausdinamas ant plono pigaus popieriaus, romanai j a m e ėjo baisiais pavadinimais, kaip, pavyzdžiui, „Vampyro vestuvės" arba „Tė-

važudžiai" .

Lipskerovas buvo įkyrus žmogus. Kartą jis užsuko pas

Nikolajų piešinių, nusičiupo iš Čechovo kažkokį maž-

možį ir atspausdino jį pilna pavarde. Čechovas supyko

už tokį a k i p l ė š i š k u m ą — pavarde jis buvo pasirašęs tik du kartus ir tik almanachuose.

Pinigų stygius vis dėlto atvedė jį pas Lipskerovą. Nega-na to, pavasarį jis išspausdino savo apsakymą net Pastuchovo bulvariniame laikraštyje „Moskovskij listok".

Likimo ironija apsakymas vadinosi „Išdidus žmogus".

Pastuchovas, konkurento Lipskerovo pykčiui, irgi padėjo po juo parašą: v „A. Čechovas".

Ankstesni Čechovo leidėjai buvo fantazuotojai ir ne-

vykėliai; dabartiniai — biznieriai, dėl pelno nieko nepai-santys.

Lipskerovas turtėjo iš savo komercinio laikraščio —

jis turėjo nuosavą namą netoli aikštės Krasnyje Vorota, ketino auginti lenktyninius žirgus. Lipskerovas pajuto d v a s i ą — r e k l a m ą . „Stai pagrindiniai mano bendradarbiai",— sakydavo jis apie skelbimus. Su darbuotojais jis atsiskaitydavo rublinėmis, o kartais švarkais ir kelnė-

mis — gatavų drabužių firma bankrutavo ir leidėjui atsi-lygino prekėmis už skelbimus.

95

Lipskerovas tupinėjo apie Čechovą kaip apie suža-

dėtinę, įkalbinėjo jį parašyti romaną. Pasikvietė Čechovą į savo jubiliejų. Čechovas neturėjo už ką nuvykti į Maskvą ir, laimei, n e d a l y v a v o toje gėdingoje puotoje, kur laikraštininkai moterų akivaizdoje keikėsi kaip vežikai, susipešė, ir šeimininkė galų gale išprašė persigėrusius svečius nešdintis lauk.

Kuo toliau Čechovas rašė savo romaną, tuo daugiau

galvojo apie mediciną. Jis rašė Aleksandrui: „Žiūriu į

save ir jaučiu, kad negyvensime mes, broleliai, kartu.

Teks mauti į užkampį zemstvos eskulapu... Puikumėlis!"

Bet vienas iš zemstvos e s k u l a p ų — u n i v e r s i t e t o laikų

draugas Korobovas — atsiuntė jam liūdną laišką iš Viatkos gubernijos. Tarp kitko, jis rašė, kad Kotelničėje bibliotekai buvo panaudota smuklės iškaba. Nuo lietaus ir saulės dažai nuėjo, ir iškaboje dabar parašyta taip: „Kotelničės miesto biblioteka geriant vietoje ir išsinešimai".

Atėjo dar vienas laiškas — iš gimnazijos ir univer-

siteto dienų draugo Saveljevo, išvykusio tarnauti į Taganrogą. Saveljevas skundėsi provincijos nuobodybe, kad nesą su kuo net vinto sulošti. Jų gimnazijos draugai vedę turtingas ir dabar priima į svečius tik savo aplinkos žmones. Ypač pasisekę Sergejenkai, šis vedęs ir gyvenąs Odesoje. Sergejenka tapęs literatu, ir bičiulis darė užuominą, kad šis u ž s i ė m i m a s — gardus j a u k a s turtingoms nuota-koms.

Saveljevas p a v y d ė j o Sergejenkai, o tasai skundėsi karčia savo dalia.

Čechovas suprato, kad provincijoje gyventi negalės,

ir ėmė ieškoti vietos M a s k v o j e ar Peterburge.

Jis dabar gyveno bute, ant kurio durų buvo parašyta:

„Daktaras A. P. Čechovas".

Ketverius metus jis slėpė savo pavardę nuo skaityto-

jų, saugodamas ją nesuteptą medicinai.

Čechovas rašė Leikinui: „Mane, rašantį humoristinius

niekniekius, žmonės vadina daktaru, ir man iš neįpratimo tai rėžia ausį". Jis ne be pasitenkinimo praneša naują savo adresą: „Sretenka, daktarui A. P. Čechovui".

Ypač iškilo jis tėvo akyse. Jo literatūra Pavelui Jegorovičiui atrodė nieko vertas, studentiškas užsiėmimas.

96

O daktaro darbas — labai, svarbus: ligonis atneša penkrublinę ir vis tiek dar meilikauja daktarui.

Tačiau Čechovas gyveno rajone, kuris turėjo abejo-

tiną reputaciją, jis neturėjo nei gero buto arba bent kabineto, nei pakenčiamų baldų. Jis negalėjo priiminėti namie.

Jam tekdavo važinėti pas toli gyvenančius neturtingus

ligonius, pusė honoraro išeidavo vežikams. O svarbiau-

s i a — nebuvo garsus, neturėjo vardo; jis gydytojui reikalingas ne mažiau kaip literatui.

Ligonių buvo mažai, o penkrublinių dar mažiau. Dau-

gelį tekdavo gydyti veltui — bičiulius ir pažįstamus: sirgdavo jie dažnai, o pinigų amžinai neturėjo.

Bičiuliai nesivaržė, jauną gydytoją kviesdavosi gydyti ne tik save, bet ir tarnus. Bet kokiu pretekstu siųsdavo pakviesti dykai gydantį daktarą. Palminas atsiuntė telegramą: „Susirgo Polia". Čechovas negalėjo atsisakyti padėti draugui, tuo labiau kad šis ką tik buvo teisėtai susituokęs su savo sugyventine. Atvažiavęs Čechovas Pai-

ni in o nerado namie, o tariama ligonė gėrė su svečiais.

Giliarovskis garsėjo labai gera sveikata, jis niekad

nesirgdavo; bet kartą ir jis išsikvietė daktarą Čechovą rašteliu: „Apdegiau gaisre, daug žaizdų ir susilaužiau koją". Čechovas atidūmė sunerimęs — pasirodė, kad tai eilinis Giliarovskio pokštas.

Čechovas studijavo specialią literatūrą. Jis sugalvojo parašyti mokslinį veikalą — disertaciją medicinos daktaro laipsniui gauti „Gydymas Rusijoje". Bet disertacijos ra-

šymą tekdavo pertraukti apsakymais Leikinui.

Iš praktikos nepragyvensi, reikia ieškoti tarnybos!

Čechovas padavė prašymą į Maskvos vaikų ligoninę.

Atsakymo nebuvo.

Leikinas atvyko į Maskvą žurnalo „Oskolki" prenu-

meratos ir savo knygų pardavimo reikalais. Čechovas

kreipėsi į jį — a r nėra kartais vakuojančių vietų Peterburge? Leikinas pažadėjo pasirūpinti, tačiau pasakė: „Vietą aš jums surasiu, bet tuščiai tikitės, kad jums pavyks mesti literatūrą".

O gal daryt kaip daro Čemodanovas?

Gydytojas Čemodanovas bendradarbiavo žurnale

,. Budilnik". Jis pradėjo nuo rebusų, o paskui ėmė piešti 4, „Čechovas"

97

karikatūras. Jos turėjo didelį pasisekimą tarp skaitytojų, patiko jos ir Čechovui, tuo labiau kad Čemodanovas piešė

karikatūras savo tekstams.

Talentingas dailininkas negalėjo pragyventi iš hono-

k rar ų už piešinius ; ji s nemet ė medicino s praktikos . Pajamo s iš pacientų buvo menkos, ir Čemodanovas persikvali-fikavo į dantų gydytojus. Dabar pacientai suvažiuodavo pas jį iš visos Maskvos — paplito nuomonė, kad jo lengva ranka.

„Pagaliau atėjo tikroji mano šlovė",— sakydavo jis Čechovui.

Ivanas prašė brolį padėti persikelti iš Voskresensko

į Maskvą, bet Čechovui pačiam nesisekė susirasti vietą nei Maskvoje, nei Peterburge. Ivanas pavydėjo jam gyvenimo Maskvoje, o Čechovas broliui rašė: „Gyvenu

šlykščiai... nėra nei pinigų, nei padoraus maisto, nei kampo, kur galėčiau prisėsti dirbti... Šiuo metu pinigų neturiu nė grašio... Niekur neinu ir dirbu. Užsiimu medicina ir kurpiu blogą vodevilį".

Čechovas paprašė Leikiną rekomenduoti jį laikraščiui

„Peterburgskaja gazeta" — artėja didelis Skopino banko teismo procesas, jis galėtų duoti po feljetoną kasdien.

Leikinas pats bendradarbiavo laikraštyje „Peterburgs-

kaja gazeta" — j i s nemėgo konkurentų. Bet atsisakyti padėti Čechovui j a m buvo nepatogu. Jis išrūpino redaktoriaus Chudekovo sutikimą, tačiau sąlygos buvo keistos: Čechovas siūlė feljetonus, o leidėjas pareiškė, kad feljetonų jis nenori, o nori gauti trumpų humoristinių žinučių

iš teismo salės. Redaktorius aiškiai buvo Leikino įtakoje, net iš teismo proceso jis laukė humoristikos!

Honororą Čechovui jis nustatė tris kartus mažesnį

negu prašytas,— darbas skubus, o atlyginimas mažesnis

negu žurnalo „Oskolki".

Sąlygos buvo žeminančios, bet Čechovui teko jas pri-

imti.

Skopino banko procesas truko daugiau kaip dvi sa-

vaites.

Procese reporteriai užsiimdavo geriausias vietas,

nustumdami Čechovą prie lango. Jie šnibždėjosi apie

Čechovą — jis spausdinąs savo rašinius žurnaluose, jo

97

apsakymai skaitomi estradoje, išleidęs knygutę, o dabar ėmėsi reporterio darbo. Nusivažiavo! Net Giliarovskis

žvilgčiojo į jį iš aukšto. Giliajus jautėsi ne tik laikraštininkų vadeiva, bet ir š e i m i n i n k u — j e i g u neatsirasdavo laisvos vietos, sėsdavosi į teisiamųjų suolą, greta kaltinamųjų.

Čechovas skundėsi, kad nepratęs prie tokio paklai-

kusio rašymo — sėdi kiaurą dieną teisme, o naktį skri-beni.

Jam buvo kur kas sunkiau negu naujiems jo kole-

goms — reporteriams. Jie jau pratę prie tokio pasiutusio tempo. Jie kaip protokoluoto j ai rašė teismo ataskaitas, o jam dar reikėjo šmaikštauti.

Šaipytis iš teisiamųjų Čechovui atrodė netaktiška,

jis atsigriebdavo advokatų adresu. Apie vieną jis rašė

taip: „Jis ne kalba, o deklamuoja, gestikuliuodamas ir vibruodamas balsą kaip provincijos donžuanai". Apie kitą: „Jis kalba kaip pradedantieji jeune premier'ai me-lodramose, tik su tokiu skirtumu, kad jeune premier'ai taisyklingai taria rusiškus žodžius".

Jis nepagailėjo ir garsiojo Plevako, populiariausio

Rusijos advokato. Čechovas rašė apie jį ironiškai: „Vaizdingų posakių, gerų minčių daugybių daugybė, bet... per daug paviršutiniška ir vingru! Dikcija skverbiasi tiesiai į sielą, akyse liepsnoja ugnis, bet lakštingalos nepamai-tinsi plastinėmis senybėmis kaip „palociai", „metskait-lius", „raštobraižis", „irštva"... Galvoje po kalbos nelieka nieko, tik atskiri posakiai ir aforizmai".

Giliarovskis sakydavo Čechovui, kad advokatams jo

korespondencijose kliūva kur kas daugiau negu teisia-

miesiems.

Labiausiai Čechovas neapkentė pozos, nenuoširdumo.

Čechovas rašė apie teismo procesą, nuskambėjusį

per visą Rusiją, jo aprašyti teismo vaizdeliai buvo spausdinami smulkiu šriftu, petitu. Jie buvo dedami po Leikino

„Trumpųpastabų", surinktų korpusu. Atsižvelgus į Leikino scenelių turinį,— rašė jis apie varduvininkes Katenkas, paskui — apie v a r d u v i n i n k e s Varenkas, paskui — apie žieminio Nikolos šventę,— rinkti jas būtų labiau tikę

nonpareliu. Tačiau pavardė reikalavo stambiausio šrifto.

4«

99

Leikinas nesuprato Čechovo nusiskundimų dėl „paklai-

kusiu" kasdieninio rašymo. Pats jis jau daugelį metų rašė

kasdien po feljetoną be ypatingų pastangų.

Gavęs laikraštį „Peterburgskaja gazeta", Čechovas pastebėdavo, kad iš jo straipsnelių išbraukiama viskas, kas bent kiek įtartina. Bet jam skaudindavo širdį ne tiek cenzūros išbraukymai; buvo skaudu, kad tokia puiki me-džiaga sugadinama per greitą rašymą. Koks siužetas ro-

manui!

Skopino banko byla iš tikrųjų galėjo tapti įdomaus

šiuolaikinio romano pagrindu.

Stambi finansinė afera radosi ne M a s k v o j e ar Peterburge, net ne gubernijos mieste, o apskrities mieste Sko-pine. Skopino banko steigėjai pradėjo nuo šešiaaukštės r e k l a m o s — j i apėjo visus laikraščius ir žurnalus nuo sostinės iki Sibiro. Gardus j a u k a s (bankas žadėjo stambius dividendus — septynis metinius procentus) priviliojo tūkstančius indėlininkų: kariškių, dvasininkijos, smulkių

valdininkų, mokytojų. Dabar jie ironiškai buvo vadinami

„Skopino amerikiečiais", bet dar neseniai būti Skopino banko pajininku atrodė ne tik naudinga, bet ir

kilnu: steigėjai žadėjo ne tik dideles pajamas indėlininkams, bet ir paramą gimtajam miestui, pranašavo dide-

lius atskaitymus labdarybės tikslams.

Visa tai baigėsi grandioziniu krachu, į teisiamųjų

suolą sėdo dvidešimt šeši banko asmenys. Skopino biz-

nieriai buvo panašūs į pirklius iš ankstyvųjų Ostrovskio pjesių — su ilgomis barzdomis, apsirengę ilgais durti-niais. Bet banko Vadovas Ivanas Rykovas rengėsi pagal

paskutinę madą, valgė vėžius, gėrė tikrą burgundiškąjį.

Jis mėgo rodytis auksu siuvinėtu munduru, nukarstytu

ordinais — Rusijos ir užsienietiškais. Gavęs paskutinį

žodį, Rykovas aiškino, kad jis nieko neturįs, tik sermėgą, mirštančią žmoną ir elgetas vaikus. Prašė leisti jam užsidaryti vienuolio celėje.

Čechovas laikraštyje „Novosti dnia" spausdino „Dramą medžioklėje" — slogią dirbtinio siužeto istoriją. O įdomią ir autentišką gyvenimo medžiagą romanui švaistė straipsneliams.

Daugiau kaip dvi savaites truko tas neramus gyveni-

mo

mas — naktį rašyti, o paskui ištisą dieną sėdėti teisme.

Ir ne tik sėdėti: verdikto visi klausėsi stovėdami, jis buvo skaitomas ilgiau kaip keturias valandas. Laikraštininkų stalai stovėjo prie lango, nuo jų dvelkė šalčiu kaip iš rūsio.

Apie katorgines reporterių darbo sąlygas Čechovas

rašė vienoje korespondencijoje: „Laikraštininkai pamėly-niję... Nebus nieko nuostabaus, jeigu rytoj pusė iš jų susirgs reumatizmu ir dilgėline".

Jis prisišaukė bėdą pats — vos baigėsi teismo proce-

sas, pradėjo skrepliuoti kraujais!

Namie kilo panika, nuslėpti ligą jam nepavyko. Norė-

damas nuraminti saviškius, Čechovas aiškino, kad susirgimas esąs ne plaučių, kad trūkusi k r a u j a g y s l i u k ė ir dėl to jis spjaudąs kraujais. Juo, kaip gydytoju, patikėta.

Nuraminęs artimuosius ir draugus, ir pats nusiramino.

Ir parašė Sergejenkai, kad spjaudąs kraujais ne nuo džiovos. Leikinui apie ligą jis pranešė ramiai ir net j u o k a u d a -

mas, Liga nuliūdino jį tik tuo, kad sutrukdė kelionę šventėms į Peterburgą. Ir jis nežinojo, ką daryti su saVo ligoniais: atiduoti kitam gydytojui buvo gaila,— vis dėlto pajamos.

Jis rašė Saveljevui į Taganrogą, kad susirgimas išgąs-

dino jį ir kartu suteikė daug gerų valandėlių: „Aš susilau-kiau tiek užuojautos. Iki ligos nežinojau, kad turiu tiek draugų".

Jis parašė dėdei, kad nusprendęs paimti pinigų iš

Literatūrinio fondo ir važiuoti užsienin gydytis.

„Dabar aš truputį sveikesnis,— rašė jis,— bet vis dėlto manau, kad reikės važiuoti".

Išvykti gydytis jis taip ir nesusiruošė.

Gydytis nemėgo. Sirgdamas iš jaunystės ir visą gyve-

nimą, jis niekad rimtai nesigydė.

Laiške Sė*rgejenkai jis rašė apie sava gyvenimą: „Dar-

bų begalės, pinigų mažai, žiema bjauri, sveikata netikusi..."

Nerūpestingai žiūrėdamas į savo ligas, Čechovas buvo

rimtai susirūpinęs Nikolajaus sveikata. Dailininkas dažnai sirgo, be to, dažniausiai sunegaluodavo ne namie. Nikolajus ilgam dingdavo, glausdavosi pas sugyventines ar

bičiulius, pigiuose viešbučiuose. Jis siųsdavo broliui 101

gailius raštelius — prašydavo atsiųsti vaistų, ne receptą, o būtent vaistų, nes pinigų n e t u r ė d a v o nė kapeikos.

Nikolajaus laiškai paprastai prasidėdavo užrašu „Slap-

tai", o baigdavosi prašymu suplėšyti laišką. Čechovas suprato, kad Nikolajui nepatogu prieš tėvus ir seserį, jis slėpė brolio laiškus, tačiau išsaugojo viską — ir laiškus, ir raštelius.

PENKTAS SKYRIUS

Čechovas manė, kad po debiuto bus pakviestas nuolat

bendradarbiauti laikraštyje „Peterburgskaja gazeta". Ta-

čiau pakvietimo nesulaukė. Čechovas įsižeidė, nežinodamas, kad priežastis čia buvo ne redaktorius Chudekovas, o Leikinas; šis baiminosi dėl savo feljetonų monopolijos.

1884 metais Čechovas savo kūrinėlius spausdino aštuo-

niuose leidiniuose. 1885 metais b e n d r a d a r b i a v o tik žurnaluose „Oskolki" ir „Budilnik".

Kurepinas, žurnalo „Budilnik" redaktorius, pavydėjo Čechovo Peterburgo žurnalui — ten šis spausdina puikius kūrinius: „Skundų knygą", „Chirurgiją", „Chameleoną",

„Vilkinimą", o jiems duoda blogesnius apsakymus, kartais ir žurnalo „Oskolki" atmestus. Nenorėdamas įžeisti bi-

čiulio savimeilės, Kurepinas nesakė Čechovui, kad redakcija gauna anoniminių laiškų, kuriuose klausiama, kodėl žurnalas „Budilnik" spausdinąs tiek daug netalentingo ir nuobodaus Čechontės? Kurepinas įtarė, kad rašė tuos laiškus ne skaitytojai, o literatai, pavydintys Čechovui.

Kurepinui buvo skaudu, kad jaunas žurnalas „Oskolki"

aplenkė seniausią humoristinį Rusijos žurnalą.

1885 metais žurnalas „Budilnik" šventė savo dvide-

šimties metų jubiliejų. Buvo Rusijoje ir daug senesnių

žurnalų, tačiau iš humoristinių žurnalų jis buvo vienintelis ilgametystės pavyzdys.

Jubiliejiniai pietūs buvo surengti restorane „Slavians-kįj bazar", kuris garsumu nenusileido „Ermitažui", bet buvo rusiško stiliaus.

Kurepinas paprašė Čechovą pasiūlyti per iškilmingus

pietus tostą.

Čechovas buvo pamalonintas ir n u s t e b i n t a s — j a m ką 102

tik sukako dvidešimt penkeri metai, jubiliejiniam tostui reikia garbingesnio literato. Kurepinas įtikinėjo, kad Čechovas — labiausiai nusipelnęs, kad jį galima laikyti žurnalo veteranu.

Per jubiliejinius pietus Čechovas pasakė du tostus —

„Prozininkų tostą" ir „Moterų tostą". Abu jie vėliau buvo išspausdinti žurnale šalimais. Tačiau kokie nepanašūs

vienas į kitą!

„Moterų tostas" — tai šmaikštavimas, pritinkantis per linksmus šventinius pietus, jį vargu ar vertėjo spausdinti.

„Prozininkų tostas" netelpa į linksmos užstalės kalbos rėmus, be to, dar per pietus, kur susirinko nepakeičiami šmaikštautojai.

Čionai Čechovas neketino nei juokauti, nei linksminti

publikos. Tostas prasidėjo kaip iššūkis: „Ne mano kaltė, jeigu reikalaujamas iš manęs tostas privers jus suraukti kaktą ir jeigu linksmas mano kaimynas timptels mane už rankovės ir sudrausmins. Aš suglumęs, kolegos, ir man

nelinksma! Jeigu nebūtų tradicijos per jubiliejinius pietus juoktis, tai aš paraginčiau jus verkti".

Savo tostu Čechovas ne prajuokino, o privertė susi-

mąstyti. Jis kalbėjo apie tai, kaip dingsta viena po kitos bendradarbių kartos. „Gimsta ir nepražydę nuvysta".

„Vystate nepražydęs" — j i s ilgam įsiminė šį žurnalo „Strekoza" atsakymą.

„Žurnalai neilgaamžiai, o rašantieji — dar labiau...

Kurgi jie? Vieni mirė... Kasmet, ir kažkodėl būtent rudenį, mums tenka laidoti kurį nors iš kolegų... Perbėga ne tik į privačius advokatus arba notarus, bet ir dar toliau: į konduktorius, paštininkus ir litografus! Aš mačiau ir dar kitokių, kurie man tiesiai prisipažino, kad atbuko...

Ir visos tos mirtys, dezertyravimai, atbukimas ir kitokios metamorfozės vyksta per nepaprastai trumpą laiką".

Susimąstęs apie liūdną l i k i m ą — i r savo, ir savo kolegų,— Čechovas priėjo prie gana rimtų išvadų:

„Trumpaamžiškumas yra sunkaus, nesveiko gyvenimo

simptomas. Jeigu, kolegos, ši tvarka, kuri laikosi jau dvidešimt metų, yra natūrali, tai tegul ji ir lieka. O jeigu ji liguistas reiškinys ir tik byloja, kad esame silpni ir nemo-kame kovoje išlikti sveiki, tai tegul ji užleidžia vietą kitokiai tvarkai.

103

Už naują tvarką, už tai, kad išliktume sveiki!"

„Prozininkų tostas" — pirma vieša Čechovo kalba.

Pirma ir vienintelė! Toji kalba, prasidėjusi amžinatilsį, o užbaigta — į sveikatą, amžininkų nebuvo pastebėta,

nebuvo išgirstas Čechovo protestas prieš sunkų, nesveiką gyvenimą, kvietimas į kovą už naują tvarką.

Žinoma, jubiliejiniai pietūs — ne pati tinkamiausia vie-ta rimtoms visuomeninėms pažiūroms reikšti. Tačiau kur galėjo Čechovas pasakyti tą kalbą, kupiną kartėlio ir

protesto? Suprantama, netinka spausdinti „Prozininkų tostą" humoristiniame žurnale. Tačiau kur galėjo Čechovas išspausdinti apmąstymus apie save, apie savo kartą! Jauną literatą, neturintį vardo, prisidengusį slapyvardžiu, pripažino tik humoristiniai leidiniai.

Kas pavasarį Čechovą traukė į tolimas keliones, bet

1885 metų vasarą jam vėl teko praleisti tose pačiose vietose — prie Maskvos. Tačiau šią vasarą jam jau nereikėjo ankštai gyventi valdiškame brolio bute arba kurti žurnalui

„Oskolki" nelabai tinkamoje humorui aplinkoje — ligoninės palatoje.

Pirmą kartą jis gyveno savo v a s a r n a m y j e ; net ne vasarnamyje, o dvare — Babkine, keletas varstų nuo Vos-

kresensko.

Apsigyveno Čechovai, suprantama, ne ponų namuose,

o fligelyje. Tačiau Čechovas mėgavosi gyvenimu dvare —

jaukus ištaigingas namas ir senas anglų stiliaus parkas, oranžerija.

Vartus į tą žemės rojų atvėrė Maša. Praėjusią vasarą

čia gyveno Ivanas — j i s jau buvo dvaro savininkų Kiseliovų vaikų repetitorius. Maša buvo atvažiavusi į Babkiną pasimatyti su broliu. Kiseliovams ji patiko, ir jie prikalbino ją paviešėti. O pavasarį pasiūlė išnuomoti fligelį

už absurdiškai mažą kainą.

Vasarotojai tikriausiai buvo pakviesti ne dėl Mašos,

o dėl Čechovo. Dvaro šeimininkei Marijai Kiseliovai —

garsiojo N o v i k o v o anūkei, Babkine senatvės dienas leidžiančio buvusio imperatoriškųjų teatrų direktoriaus

Begičevo dukrai — reikėjo tinkamos draugijos. Ji buvo

puikiai susipažinusi ne tik su rusų, bet ir su prancūzų literatūra, skaitė ją originalo kalba, muzikavo. Jos vyras 104

buvo zemstvos viršininkas, tačiau didesnę laiko dalį

leisdavo namie. Nei jis, nei jo bičiuliai negalėjo sudaryti Marijai Vladimirovnai tinkamos k o m p a n i j o s — j ų interesai ribojosi medžiokle, sočiais pietumis su išgėrimais ir kortomis.

Praėjusią vasarą tame fligelyje gyveno garsenybė —

Boleslavas Markevičius. Čechovas, suprantama, negalėjo prilygti įžymiam beletristui, bet Markevičius mirė, ir Kiseliovai teko tenkintis jaunu mažai žinomu literatu.

(Jeigu Kiseliova būtų žinojusi, kokias piktas parodijas ir feljetonus rašė Čechovas apie pasipūtusį ir senamadišką Markevičių, vargu ar būtų dalijusis prisiminimais apie įžymųjį vasarotoją.)

Čechovai gyveno v a s a r n a m y j e kaip svečiuose pas senus bičiulius. Vakarus leisdavo Kiseliovų namuose, eidavo ten paprastai, be kvietimų. Pas Kiseliovus ilgai viešėdavo Didžiojo teatro dainininkas Vladislavlevas, o guvernantė, aistringa Bethoveno ir Listo gerbėja, neblogai skambino fortepijonu. Babkine Čechovas pirmą kartą susipažino

su rimta muzika, kad ir diletantiškai atliekama.

Dvaro savininkas Aleksejus Kiseliovas garsėjo svetin-

gumu visoje apylinkėje; Babkinui jau grėsė bankrotas,

bet Kiseliovas gyveno nerūpestingai ir linksmai, vadovau-damasis epikūrietišku principu — pragyventi šią dieną

maloniai. Jam niekas daugiau nerūpėjo, tik vynas, kortos ir moterys, ir Čechovui leisti su juo laiką būdavo sunku.

O su Marija Vladimirovna jis susidraugavo greitai —

ir ilgam.

Jos samprotavimai buvo ne itin gilūs, bet žavėjo nesa-

vanaudiška meilė literatūrai, išsaugota tiktai diletantų, tai yra mėgėjų. Ji daug skaitė ir į spausdintą žodį žiūrėjo rimtai ir su pasitikėjimu. Čechovui šnekučiuoti su ja buvo įdomiau negu su daugeliu savo bičiulių profesionalų;

šie skaitė mažai, kalbėjo daugiau apie literatus negu

apie literatūrą, ciniškai žiūrėjo ir į savo darbą, ir į savo kolegų darbą.

Ponų svetainėje būdavo muzikuojama, o apie literatū-

rą kalbama fligelio priebutyje. Paprastai pas juos į prieangėlį ateidavo Maša, dažnai užsukdavo Levitanas. Žiemą Čechovas labai suartėjo su Levitanu, o tą vasarą jiedu net susidraugavo.

105

Čechovas jau seniai bendravo su dailininkais — Niko-

lajaus mokyklos draugais, bet dabar iš visų išskyrė Levitaną, kuris vienintelis iš dailininkų domėjosi ne tik tapyba, bet ir literatūra. Su juo buvo galima rimtai pasikalbėti apie gyvenimą. Jį mažiau nei kitus draugus viliojo vynas, jis vengė jų pasilinksminimų, tačiau pastebimai pranoko juos tapyboje.

Levįtanas atkakliai tapė peizažus, atsisakydamas už-

sakomų portretų, bet pragyventi iš tapybos buvo neįmano-ma. Jis buvo priverstas — kartu su draugais — imtis dekoracijų.

Dekoratorių užsakovas dabar buvo solidesnis. Jie jau

buvo metę menkavertį darbą Lentovskio fejerijoms, tapė

dekoracijas naujam operos teatrui, kurį atidarė geležinkelių finansininkas ir stambus mecenatas Mamontovas.

Valstybinėje operoje dekoracijoms buvo skiriama mažai

dėmesio.

Dekoratorių artelė, kuriai v a d o v a v o Levitanas, tapė

dirbtuvėje Meščianskajos gatvėje (tai buvo pašiūrė dekoracijoms), ir Čechovas dažnai lydėdavo į ten brolį Nikolajų. Čechovas praleido čia nemažai vakarų, stebėdamas, kaip tapo dailininkai, linksmindamas juos smagiomis isto-rijomis.

Apie savo darbą dailininkai kalbėdavo niekinamai,

vadindami jį pašiūriniu, skųsdavosi gaištą laiką uždar-biaudami, n u k r y p d a m i nuo jiems brangios tikros tapybos.

„Anksčiau tepliojome „Visuotinei iliustracijai",— sa-k y d a v o Janovas,— dabar tepliojame Mamontovui!"

Janovas neįtarė, kad darbas, į kurį žiūrėjo ironiškai, bus svarbiausias jo gyvenime: po kelerių metų jis tapo Aleksandro teatro vyriausiuoju dekoratoriumi, Simovas

irgi bodėjosi šio darbo — ar galėjo jiedu su Čechovu tada pagalvoti, kad po penkiolikos metų susitiks Dailės teatre?

Linksmoje ir draugiškoje artelėje Levitanas buvo pag-

rindinis. Jam būdavo pavedamos derybos su režisieriu-

m i — jis išsiveždavo eskizus ir grįždavo su džiugia žinia:

„Pritarta, varykit!" '

Apie „geležinkelių pono" išmonę Čechovas žurnalo

„Oskolki" apžvalgoje pašaipiai rašė: „Dabar Maskva, be 106

\

netikusios valstybinės operos, turi dar ir b l o g ą — M a -

montovo" .

Apie naujojo teatro atidarymą Čechovas atsiliepė ne-

gailestingai: „Dainininkai ir dainininkės — oi varge varge". Bet operos „Undinė" kostiumus ir dekoracijas, tapytas Vasnecovo, Janovo ir Levitano, jis pagyrė. Ypač

jam patiko Levitano peizažinės dekoracijos scenos gilumoje. Pirmą kartą iš scenos padvelkė tikru mišku, paprastai dekoracijos įžeisdavo gamtą. Janovas puikiai nutapė rū-

mus.

Čechovas matė, kad Levitanas aplenkė Nikolajų: ka-

daise jie pradėjo kartu, ir daugelis, lygindami jaunų dailininkų kūrinius, ginčydavosi — katram iš jų atiduoti pirmenybę. Čechovui buvo skaudu, kad Nikolajus žlugdo

savo talentą vynu.

Levitanas nesmerkė Nikolajaus. Jis irgi būtų gėręs,

jeigu nuo vyno jam būtų daręsi linksmiau. Levitanas gel-bėjosi darbu — nė vienas iš jo draugų nedirbo tiek daug kaip jis. Jei tik jis liaudavosi tapęs, šį sąmojingą, mėgstantį juokauti dailininką prislėgdavo niūri melancholija.

Čechovas jau žinojo tą jo savybę ir nusprendė per šventes, kai darbai pašiūrėje nutraukiami, Levitaną prablaš-

kyti, nusivežti į Vladimirą ir Suzdalę. Dailininkas užsidegė tuo pasiūlymu, tačiau kai Čechovas atvažiavo jo

pasiimti sutartą valandą, jam pasakė, kad Levitanas išvy-ko į Kaukazą.

Dailininko brolis, karikatūristas Adolfas, paskui aiš-

kino Čekovui, kad Levitanas niekur nebuvo išvažiavęs,

gulėjo k a m b a r y j e užsirakinęs, kraupios melancholijos apimtas ir net bandė nusižudyti.

Čechovas pasiūlė Levitanui apsigyventi v a s a r n a m y j e netoli Voskresensko, gundydamas jį Istros grožybėmis.

Levitanas džiaugsmingai sutiko, jį viliojo ne tik peizažai, bet ir Čechovas; šį kartą jis neapgavo.

Levitanas išsinuomojo pirkią Babkino kaimynystė-

je — Maksimovkoje. Jiedu su Čechovu susitikdavo vos

ne kasdien. Čechovas buvo aistringas žvejys, Levitanas mėgo medžioklę. Juos vienijo nepasotinama gamtos meilė ir domėjimasis vienas k i t u — j i e d u susitikdavo tai prie upės, tai miške ir, suprantama, Babkine.

107

„Puikumėlis" — tą Levitano mėgstamą žodį Čechovas dažnai girdėdavo, jiems bastantis po Istros apylinkes. Jis stebėdavo, kaip Levitanas dirba per tuos pasivaikščiojimus; gėrėdamasis peizažu, dailininkas mintyse jį regėjo perkeltą drobėn.

Kitą dieną iš Levitano ateidavo raštelis: „Mieliausias medike! Kaip žuvis? Kaip pasaulio stebėjimai? Kiek eilu-

čių? Klementas XII".

Čechovas suprasdavo, kad dailininkas ėmėsi darbo.

Levitanas tą vasarą dirbo ypač daug ir sėkmingai.

Vieną Istros peizažą jis padovanojo Čechovui.

Ir Čechovui vasara Babkine buvo nuostabiai dosni.

Jis spėdavo visur — vaikštinėti, meškerioti, medžioti, šiaip dykinėti, leisti v a k a r u s svetainėje arba priebutėly-je — diskutuojant apie literatūrą. Daug laiko atimdavo medicina. Aplinkinių kaimų ligoniai ir anksčiau žinojo ke-lią į Babkino dvarą — jiems suteikdavo pagalbą Marija

Vladimirovna. Bet kai pasklido gandas, kad sodyboje

apsigyvenęs tikras daktaras — pacientai pradėjo traukti būriais. Čechovas vienas nestengdavo visų išklausyti, jam padėdavo Maša ir Marija Vladimirovna.

Laiške broliui Michailui aprašęs Babkino dvaro grožy-

bes, Čechovas užbaigia: „Dirbti sekasi!"

Niekada dar Čechovas nedirbo taip lengvai ir daug kaip tą vasarą!

Jis tikėjosi, kad toji vasara bus vaisinga ir Nikolajui —

dabar dailininkas jau negalėjo skųstis blogomis darbo są-

lygomis. Bet Nikolajus rasdavo visokių progų vangstytis darbo. Čechovas griebdavosi griežčiausių priemonių —

atimdavo iš brolio batus. Nikolajus nuolankiai paklusdavo namų areštui ir atsiduodavo mėgstamam užsiėmimui — gu-lėti ant sofos. Į visus priekaištus atsakydavo trumpai —

apgalvojąs karikatūras. Jo sugalvotos karikatūros buvo originalios ir juokingos, tačiau, deja, tik nedaugeliui iš jų

p a v y k d a v o atsidurti popieriuje. Honoraro išmokėjimo dienomis Čechovas lydėdavo brolį į Maskvą, kitaip šis būtų

palikęs „Ermitaže" ką uždirbęs.

Pavasarį buvo baigtas spausdinti romanas „Drama me-

džioklėje". Šlovės tas romanas Čechovui, suprantama, nesuteikė, tačiau kas savaitę davė mažumėlę pajamų. Lipske-108

rovas pasiūlė pradėti naują romaną: pagunda buvo dide-

lė — stambus darbas lengviau negu smulkūs dalykėliai, bet Čechovas jau nebegalėjo verstis tuo, ko pats negerbė. Su romanais — baigta!

Kartą dar žiemą per pietus pas Testovą Leikinas pasiūlė

Čechovui išleisti apsakymų knygelę, bet, blaiviai apgalvojęs, suprato, kad Čechovo rinkinys gali tapti konkurentu jo knygutėms. Pavasarį Čechovas delikačiai priminė Leikinui pažadą, teisingiau pasakius, ne priminė, o užsiminė — pinigo, girdi, taip stinga, kad nors nešk savo apsakymus Nikolskajos gatvėn, masinės turgaus literatūros leidėjui. Jausdamasis nepatogiai dėl neįvykdyto pažado, Leikinas pasiūlė

Čechovui duoti apsakymus į laikraštį „Peterburgskaja gazeta". Jis mėgo daryti gerus darbus n e k e n k d a m a s sau.

Čechovui buvo suteikti pirmadieniai — vienintelė savaitės diena, kai „Peterburgskaja gazeta" išeidavo be Leikino feljetono (rašyti sekmadieniais Leikinas laikė nuodėme).

Honoraras buvo nustatytas kapeika mažesnis negu žur-

nale „Oskolki", tačiau Čechovas apsidžiaugė nuolatiniu uždarbiu.

„Peterburgskaja gazeta" vadinosi politiniu ir literatūriniu laikraščiu. Jis buvo aukščiau bulvarinių turgaus laikraštėlių, bet literatūrinėmis jo vertybėmis nebuvo galima žavėtis.

Kas per literatūra buvo jame spausdinama?

Pirmame puslapyje, užėmęs visą atkarpą, ėjo romanas

su tęsiniu „iš anglų arba amerikiečių gyvenimo"— su kokia nors sudėtinga ir neaiškia žmogžudyste. Dažnai buvo

spausdinami eilėraščiai, labiau tinkantys šeimos albumui negu spaudos organui. Kasdien dedami trumpi anekdotai

ir banalūs sąmojai, niekuo nesiskiriantys nuo pigių humoristinių žurnaliukų produkcijos. Žemiausios rūšies literatūra buvo pirmadienių feljetonai — palyginus su jais bana-lios Leikino „Trumpos pastabos" atrodė šedevrai. Pirmadieniais buvo spausdinami atvirai antisemitiniai apsakymai

„Vyborgo moškės".

Kiseliova tiekė Čechovui anekdotus ir kalambūrus iš

prancūzų žurnalų, ir Čechovas, aranžavęs juos rusų skaitytojui, būtų galėjęs siųsti į laikraštį „Peterburgskaja gazeta", jie tikrai ten būtų susiradę vietą.

109

Bet Čechovas neturėjo noro imtis lengvo darbo pagal

svetimus siužetus. Ir nebuvo tam reikalo — siužetai tūnojo šalia, tereikėjo tik įdėmiau pažvelgti ir įsiklausyti į aplinką.

Jis nuvažiavo į vasarnamį pas Giliarovskį. Bet Giliajus, kaip ir stipriai veikiantys vaistai, priimtinas buvo tik nedidelėmis dozėmis, ir Čechovas, nutaikęs patogų momentą, paspruko nuo jo prie upės. Ant kranto įsišneko su žveju, susidomėjęs neįprastu jo žvejybos p r i e t a i s u — v i e t o j gramzdiklio šis vartojo geležinkelio bėgių veržles. Iš pokalbio su naiviu ir atviraširdžiu valstiečiu gimė nuostabus apsakymas „Piktadarys", kupinas ne sugalvoto, o gyvenimiško humoro. (Šį šedevrą Levas Tolstojus vėliau priskyrė

prie pirmarūšių Čechovo apsakymų, o tūkstančiai mėgėjiš-

kų būrelių vaidino jį ištisus dešimtmečius.)

Leikinas dabar pirmadieniais su nerimu atsiversdavo

laikraštį „Peterburgskaja gazeta": vienas po kito buvo spausdinami Čechovo š e d e v r a i — „Vėgėlė", „Arklinė pavardė", „Jėgeris", „Piktadarys". Kokie kūriniai išsprūdo žurnalui „Oskolki"! Ir jo, Leikino, rašiniai kentėjo nuo kaimynystės su Čechovo apsakymais. Laikraščio „Peterburgskaja gazeta" skaitytojams pirmadienis tapo švente.

Čechovas, Leikino jau pripratintas būti punktualus,

rankraštį į laikraščio „Peterburgskaja gazeta" redakciją siųsdavo tvarkingai, kaip ir į žurnalą „Oskolki". Bet laikraščio leidėjas, ne taip, kaip Leikinas, neskubėjo atsilygin-ti — per visą vasarą Čechovas negavo iš jo nė kapeikos.

Atėjo ruduo, prasidėjo smarkūs lietūs. Levitanas, jau

seniai persikėlęs į Maskvą, stebėjosi, kodėl Čechovas iki šiol tūno Babkine. O Čechovas neturėjo už ką persikrausty-ti ir išsinuomoti butą. Tik po keleto priminimų atėjo ilgai lauktas honoraras iš laikraščio „Peterburgskaja gazeta".

Babkine Čechovas galvojo apie tai, kad reikia keisti

apžvalgų temas; nusibodo medžioti visokią smulkmę. Be

to, argi čia medžiojimas — ne šūviai, o švelnūs baksnojimai. Jis jau mąstė apie politines temas ir rašė apie tai Leikinui. Pasiūlymas nerado pritarimo — Leikinui politinės

temos atrodė nuobodžios. Čechovas atsakė Leikinui: „Politinės temos tik tada nenuobodžios ir nesausos, kai jose paliečiama pati Rusia, jos klaidos".

110

Politines temas Čechovas galėjo liesti tik laiškuose.

„Baisiai daug M a s k v o j e ligonių,— skundėsi jis Leikinui.— Sugrįžęs daugelio neradau gyvų. Bijo choleros,

o nemato, kad iš kiekvieno tūkstančio miršta 40 — tai

blogiau už bet kokią epidemiją. Nenori matyti neregėto vaikų mirtingumo, naikinančio žmones labiau už bet kokius karus, potvynius, sifilius".

Laiškuose Čechovas buvo piktesnis negu apžvalgose!

Čechovas sugrįžo į Maskvą rugsėjo pabaigoje. Čia

jo laukė nemaloni naujiena. Pavasarį, prieš išvykdamas į Babkiną, jis buvo atidavęs cenzūrai dramos etiudą „Di-džiajame kelyje", perdirbtą iš apsakymo „Rudenį". Atėjo iš cenzūros pranešimas, kad pjesė uždrausta. „Niūri ir nešvari toji pjesė negali būti leista vaidinti".

Tuoj po to atėjo iš Leikino apsakymo „Neetatinis

sergėtojas" skiltys su laišku: „Apsakymas nepraėjo dvie-jose instancijose. Ką cenzūra jame įžiūrėjo tokio pavojing o — tik rankomis skėsčioju".

„Neetatinis sergėtojas" — p r a d i n i s pavadinimas Čechovo šedevro „Unteris Prišibejevas", tapusio chresto-matiniu. Leikinas pasiuntė jį rinkti sukandęs dantis: apsakymas jam pasirodė ilgas ir nuobodus. Jis smarkiai

jį sutrumpino, teisindamasis: „Tegul sausumo būna ma-

žiau". Cenzorius pasirodė įžvalgesnis už redaktorių —

jis nuspėjo apsakymo sprogdinamąją jėgą. „Kas jam pa-

sirodė j a m e liberalu — nesuprantu",— stebėjosi Leikinas. Cenzorius įžiūrėjo j a m e ne liberalumą, o demas-k u o j a m ą pobūdį: „Straipsnyje aprašomi bjaurūs visuomeniniai reiškiniai, atsiradę dėl policijos perdėtos prie-

žiūros" .

Čechovas plėtojo temą, pradėtą prieš pusantrų metų

pasakoje „Kalbėti ar tylėti" — kėsinimąsi į santvarką.

Pasaką cenzūra buvo sužlugdžiusį.

„Neetatinis sergėtojas" irgi būtų nepasiekęs skaitytojo, jeigu ne Leikinas; jis pasufleravo Čechovui išeitį —

traktuoti unterį P r i š i b e j e v ą — grėsmingą simbolinę Rusijos policininko f i g ū r ą — k a i p paprastą skundiką. Čechovas pakeitė kaip iššūkis skambantį pavadinimą „Neetatinis sergėtojas" n e k a l t u — „ S k u n d i k a s " , ir apsakymas m

prasmuko laikraščio „Peterburgskaja gazeta" rubrikoje

„Trumpos pastabos" su paantrašte „Scenelė".

Tuoj po „Neetatinio sergėtojo" buvo uždraustas Čechovo apsakymas „Žvėrys". Leikinas ilgai įkalbinėjo cenzorių, tačiau tasai buvo nepalenkiamas: „Bene mes nesuprantame, kad čia kalbama ne apie žvėris".

Eiliniame žurnalo „Oskolki" n u m e r y j e Čechovas nerado savo apžvalgos. Leikinas laikydavo jo apsakymus

kartais net metus, bet apžvalgos būdavo iškart spausdinamos.

Viską išaiškino Leikino laiškas: cenzūra surengė tikrą pogromą. „Pražuvo didelis mano apsakymas iš sentikių

buities,— skundėsi Leikinas,— du Trefolevo eilėraščiai, pusė Palmino eilėraščių, pusė Bilibino parengtos Peterburgo gyvenimo apžvalgos... Lyg būtų Mama jus nusiau-

bęs!" Pirmą kartą Leikino laiškas padvelkė panika —

cenzorius pareiškė, kad jeigu „Oskolki" nepakeisiąs krypties, tai žurnalas būsiąs uždraustas.

„Damoklo kardas kabo, ir reikia bent kol kas laikytis

t r u m p u m o ! " — p e r s p ė j o redaktorius Čechovą. Čechovas atsakė Leikinui: „Manau, kad teks laikytis trumpumo

iki begalybės. Taip, negarantuotą duonos kąsnį duoda

literatūra, ir protingai padarėte, kad gimėte anksčiau už mane, kai lengviau buvo ir kvėpuoti, ir rašyti".

Čechovas ketino išplėsti apžvalgą, o cenzūra įtariai

žiūrėjo net į jo mažmožius. Tą rudenį jis nustojo rašyti

„Maskvos gyvenimo nuotrupas".

Leikinas dabar jau primygtinai ir nereikalavo. Par-

davimo pajamos jį jaudino labiau negu visuomeninės santvarkos demaskavimas.

Rudenį Čechovai persikėlė iš centro į Jakimanką.

Zamoskvorečė buvo panaši į provinciją. Tačiau Čechovas norėjo gyventi erdviau, po Babkino suprato, kad atskiras k a m b a r y s — ne užgaida, o būtinybė. Butai Zamosk v o r e č ė j e buvo pigesni.

Čechovas ketino kaupti biblioteką, užsisakė lentynas.

Jo kabinetas buvo erdvus, pirmą kartą jis galėjo ne

tik sėdėti prie stalo, bet ir pasivaikščioti po kambarį.

Galima buvo mąstyti prie degančio židinio.

Visko pakako, trūko tik tylos: virš Čechovo buto

112

buvo salė, n u o m o j a m a šermenų pietums, vestuvėms, šokių vakarams.

Čechovas rašė trinksint šokančiųjų kulnams ir skam-

bant girtų šauksmams „kartu". Rašyti per gedulingus pietus būdavo patogiau, jie v y k d a v o tyliau už vestuves.

Bet neretai per šermenų pietus žmonės pasigėrę imdavo

dainuoti linksmas dainas, o vestuvės baigdavosi verksmais, rietenomis ir muštynėmis.

Kartą Leikinas atmetė Čechovo apsakymą „Marija

Ivanovna" — apie nuolatinius humoristinių žurnalų redakcijų lankytojus, tardamas, kad tasai esąs „apie nieką".

Apsakymas iš tikrųjų buvo apie nieką, jeigu spręsime

pagal nieko nevertą siužetą; ir apie daug ką, jeigu įsiklau-sysime į autoriaus pokalbį su skaitytoju: „Mes visi, kiek tik mūsų yra Rusijoje, rašančių j u o k i n g u s dalykus, tokie pat žmonės žmoneliai kaip ir jūs... mūsų tokie pat nervai...

mus kamuoja tas pat, kas ir jus. Įsivaizduokite, kad mes visi, rašantieji j u o k i n g u s dalykus, prislėgti sielvarto...

Sielvartas, sakysim, didžiulis, gilus ir draskantis širdį...

Ir jeigu mes... pasiduosim tam sielvartui ir nustosime rašę... tai visa ta mūsų humoristika gaus per kepurę!

O jai negalima trenkti per kepurę, skaitytojau. Nors ji ir maža, ir pilkutė... o vis dėlto ji yra ir atlieka, kas jai priklauso. Be jos negalima... Jeigu mes pasitrauksim ir paliksim kovos lauką bent valandėlę, tai tuoj pat mus

pakeis juokdariai su savo kepurėmis ir žvanguliais...

Aš privalau rašyti nesustodamas. Mūsų, humoristinių

žurnalų nuolatinių autorių... taip mažai... O kur mažai tarnautojų, ten negražu prašytis atostogų net trumpam

laikui: tėvynei pakenkti galima".

Leikinas spausdindavo ir silpnus Čechovo apsakymus,

tačiau šis jam pasirodė netinkamas žurnalo „Oskolki"

puslapiams — pernelyg daug karčių žodžių pasakyta apie

„rašančiuosius j u o k i n g u s dalykus". Jis priekaištavo Čechovui už intymumą; šiuo terminu paprastai būdavo

vadinamas turinio pikantiškumas, žaismingumas, tačiau

šiuo atveju buvo kalbama apie apsakymo autobiogra-

fiškumą.

Kurepinas išspausdino „Mariją Ivanovna" žurnale

„Budilnik".

113

Tą rudenį Čechovas parašė keletą liūdnų istorijų apie

literatūros baro darbininkus.

Apsakymas feljetonišku pavadinimu „Žirgas ir vir-

panti danielė"— liūdna istorija apie laikraštininką. Žmona įkalbinėja jį mesti savo prakeiktą darbą, pripratinusį gir-tuokliauti. „Kad bent rašytojas tikras būtum,— sako ji,—

rašytum gerus eilėraščius arba apysakas... Tokius niekus rašai, kad kitą kartą ir skaityti sarmata".

Laikraštininkas baigęs universitetą, kalba prancūziš-

kai, jo žmona irgi institutą baigusi (Čechovui prieš akis tikriausiai buvo realybė — brolis Aleksandras), o gyvena abu blogiau negu amatininkai. Maitintis tenka traktieriuo-se, vaikai nugeibę nuo drėgmės. Laikraštininkas guodžia ž m o n ą — greitai jam pavesią vadovauti kronikos skyriui, tada jie gyvensią be rūpesčių. Bet ji nelaukia iš tų permainų

nieko gero, kad ir kiek jis turėtų pinigų, vis tiek nesiliautų

sėbravęs su amžinai girtais aktoriais, su prasigėrusiais literatais, pasakojančiais nešvankius anekdotus. Ji siūlo važiuoti jiems į Tulą, kur dėdė parūpinsiąs vietą banke —

provincijoje jų laukiąs puikus, ramus, laimingas gyvenimas. Laikraštininkas sutinka, bet kai rytą žmona prabunda, jis jau išėjęs, kad grįžtų sutemus girtas.

Aleksandras pasiekė pagaliau to, kas nepavyko Čecho-

vo herojui,— po ilgų negandų gavo vietą Novorosijsko

muitinėje, buvo patenkintas atlyginimu, ketino jau nusipirkti žemės ir pasistatydinti namą. Jis ir Čechovą įkalbinėjo mesti atsitiktinius uždarbius, nesibastyti po svetimus butus ir vasarnamius: gauti provincijoje gydytojo vietą ir įsikurti ūkiškai. Bet Čechovas netikėjo brolio siūloma provincijos idilija — suprato, kad jis jau apnuodytas

literatūra.

Apsakyme „Taperis" irgi vyksta ilgas naktinis po-

k a l b i s — šnekasi du žmonės, susiję su menu,— literatas, rašantis pagal užsakymą eiliuotus feljetonus, ir jo kambario draugas Piotras Rubliovas. Rubliovas — taperis,

pavardė atitinka jo samdomąją vertę. Apsakyme dar yra

grafas fon Krachas, atsargos papulkininkis Prisvistovas, pirklio sūnus Jeskimosovas — visos tos humoristinės pavardės padėjo prasibrauti į žurnalą „Budilnik" nejuokin-gam apsakymui.

114

Taperiui vestuvėse prasidėjo i s t e r i j a — j į išvijo, nusprendę, kad jis pasigėrė. O isterija ištiko ne nuo gėrimo; pirmą kartą gyvenime su juo, taperiu, rimtai buvo šnekama apie muziką.

„Prisimenu aš,— skundžiasi taperis kambario kaimy-

nui,— koksai iš manęs šlamštas išėjo... Važiavau į Maskvą už dviejų tūkstančių varstų, taikiau į kompozitorius ir pianistus, o patekau į taperius". Taperis sielvartauja ne tik dėl nenusisekusio gyvenimo. „Prisiminiau ir tave,—

sako jis literatui.— Aprašinėja vargšelis miegančius savi-valdos narius, duoninių tarakonus, rudens darganą, apra-

šinėja būtent tai, kas senų seniausiai jau aprašyta, sugro-muliuota ir suvirškinta... Tu puikus vyras, nuoširdus, bet neturi tos, supranti, ugnies, įtūžio, jėgos... neturi azarto, ir kodėl tu ne vaistininkas, ne batsiuvys, o rašytojas, vienas dievas težino! Prisiminiau visus savo bičiulius nevykėlius, visus tuos dainininkus, dailininkus, mėgėjus...

Kadaise visa tai virė, kunkuliavo, garai virto į padanges, o dabar... velniai žino kas!"

Panašiai kalbėtis galėjo Aleksandras ir Nikolajus

Čechovai. Čechovas matė abiejų talentą, tačiau su nerimu galvojo apie jų ateitį. Taip, tikriausiai ir apie savo ateitį.

Kuo, teisybę pasakius, jis skiriasi nuo padienių meno

darbininkų?

Čechovas rašė apie juos ne tik apsakymus, bet ir laiš-

kus redaktoriams. Pats patyręs pradedančio, nežinomo

literato sunkumus, nepriteklius ir pažeminimus, jis visaip padėdavo jauniems nežinomiems autoriams.

Apie pradedantį j į poetą M e d v e d e v ą Čechovas rašė

Leikinui tris kartus. Leikinas atmetė šio eilėraščius, bet Čechovas vis primindavo patronui: „Dėl M e d v e d e v o sielojuosi. Jis alksta ir šąla. Studentas".

Čechovas pasiuntė Leikinui aktorės Politkovskajos

apsakymą ir dar pridėjo savo laišką: „Boba gabi ir gali praversti, įstatyta į tikrą kelią. Persona nervinga, todėl nepritrenkite jos šaltu ir griežtu atsakymu. Švelniau kaip nors".

Apsakymą Leikinas atmetė, tačiau atsakymas buvo

mandagus.

Pareigą padėti literatams Čechovas prisiėmė nuo jau-

nystės ir v y k d ė visą gyvenimą.

115

Čechovas tapo Kiseliovos literatūriniu auklėtoju. Ne-

daug pastangų jam reikėjo sužinoti jos paslaptį, kad

ji seniai rašinėja. Čechovas padėdavo jai patarimais,

r e k o m e n d u o d a v o jos rankraščius vaikų žurnalams.

Kiseliova ironiškai atsiliepdavo apie savo talentą.

Čechovas nepataikavo jai, nežarstė malonių komplimentų, bet įtikinėjo: „Literatūroje irgi reikia mažų rangų kaip ir armijoje".

Kai Čechovas rašė tas eilutes, prie „mažų rangų litera-tūroje" priskyrė ne tik savo adresatę, bet ir patį save.

Parama mažiems literatams — tai ne tik geraširdiškas

jo dėmesys kiekvienam literatūros cecho darbininkui;

tai visų pirma rodo jo meilę literatūrai, kurią sudaro įvairaus dydžio žvaigždės.

Leikinas ne kartą kvietė Čechovą į Peterburgą, tačiau

1885 metų rudenį jo kvietimai buvo ypač primygtini;

jis nusipirko dvarą ir n e k a n t r a v o pasigirti.

Sveikindamas Leikiną poetinio pirkinio proga, Čecho-

vas rašė jam, kad susiruošti kelionei į Peterburgą jam esą tik vienas būdas — dviejų patiekalų šeimos pietus pakeisti į vieno patiekalo! Jei turėtų pinigų, skrajotų po miestus ir kaimus be perstojo!

Jiedu vėl susitiko M a s k v o j e žiemos pradžioje. Leikinas atvyko čia kaip pirklys į mugę p r e k i ų — • prieš prenumeratą reikėjo naujų vardų. Jis skundėsi Čechovui, kad išsilakstė autoriai. Neslėpė nepasitenkinimo ir Čechovu —

puikų apsakymą „Taperis" šis atidavęs žurnalui „Budilnik".

Ir dar prieš pat prenumeratą! Leikinas priprato, kad Čechovas spausdina M a s k v o j e tik jo atmestus kūrinius arba ką nors nereikšminga.

Į Peterburgą jie išvažiavo kartu.

Leikinas gyrėsi atradęs Čechovą, vadino jį literatūri-

niu savo krikštasūniu.

Kadangi Čechovas buvo jo atradimas, Leikinas elgėsi

su juo kaip su savo nuosavybe. Apgyvendino Čechovą

dideliuose, turtinguose ir vaišinguose savo namuose.

Kambariai buvo nukabinėti literatų, pirklių ir archijerejų

atvaizdais — virš jų viešpatavo šeimininko ir jo žmonos portretai. Rankas jie laikė taip, kad būtų matyti visi brangūs žiedai, dailininkas sąžiningai juos nutapė.

116

Leikinas pasigyrė Čechovui žiedu su briliantu — di-

džiojo kunigaikščio dovana: „Briliantai pigūs, geltoni, bet brangus dėmesys".

Jis gyrėsi Jekaterinos II stiliaus bufetu, o dar labiau tuo, kad šis atitekęs jam veltui — už dvylika rublių.

Net vaišindamas jis mėgo sakyti kainas:

„Puikus vynas maršalą! Du rubliai aštuonios grivinos".

Mėgo ir priiminėti, ir vaišinti, ir jo pietūs būtų buvę nuostabūs, jeigu jis nebūtų jų gadinęs pagyromis. Retus patiekalus atnešdavo svečiams pats sakydamas:

„Kur daugiau ir pavalgysi, jei ne pas mane".

Jis gyrėsi svečiams Čechovu kaip didžiojo kunigaikš-

čio žiedu arba Jekaterinos laikų bufetu, ir Čechovas greitai panoro ištrūkti laisvėn iš tų namų, kur viskas persisunkę turtu, sotumu ir pagyromis.

Viskas buvo už dyką — šeimyniniai pietūs, arkliai,

bilietai į teatrus, vakarienės restoranuose, nebuvo tiktai laisvės.

Leikinas niekur neleisdavo Čechovo vieno.

Jis gyrėsi Peterburgui Čechovu, o Čechovui — Peter-

burgu.

Girtis Peterburgu pradėjo dar kelionėje — vežėsi

svečią pirmąja ekspreso klase.

Leikinas rodė Čechovui Petropavlovsko tvirtovę ir

sentikių cerkvę, Ermitažą ir Šieno turgų, Paikino restoraną ir Aleksandro Nevskio lavrą.

Apgailestavo negalįs parodyti svečiui svarbiausios

įžymybės — savo dvaro, dar neprasidėjęs rogių kelias.

Tačiau jis rodė Peterburgą nuodugniai, kaip dvarą, stab-dydamas ekipažą prie savų, Leikino vietų. Aleksandro

teatrą, kur jis lankąsis kiekvienos rusų pjesės premjeroje,— kasininkė visada paliekanti jam nuolatines vietas.

Puškino būrelį, kur posėdžiaująs šeštadieniais. Kredito draugiją, prieglaudas, amatų mokyklas, kur esąs globėjas.

Susipažindamas su Peterburgu, Čechovas pažindinosi

su Leikinu.

Leikinas pasakojo apie premjeras, posėdžius, egzami-

nus, kur jis dalyvaująs, ir Čechovas tik stebėjosi, kaip visur suspėja šis šlubas žmogus, tuo labiau kad dar rašo kasdien į laikraštį it kas savaitę į žurnalą. Jis sistemingai 117

rašė dienoraštį ir barė Čechovą, kad šis nevedąs kasdieninių užrašų.

„Aš šešetą metų nepoilsiavau",— gyrėsi Leikinas.

Leikinas jau seniai savo rašiniais kartojosi, skaitytojai vis mažiau juo domėjosi, ir jis palaikydavo tą blėstantį

domėjimąsi dažnai primindamas save.

Čechovui nepatiko, kad Leikino namuose per kviesti-

nius pietus indus nuo stalo rinko mergaitės baltomis

prijuostėmis — šeimininko globojamos prieglaudos auklė-

tinės. Čechovas suprato, kad šeimininkas nesigviešia

tarnų už dyką, tik nori pasigirti svečiams savo labdarin-gumu.

Visuomeninė ir labdaringa jo veikla buvo būdas pri-

minti save, jo pavardė dažnai šmėkščiodavo laikraščių

kronikoje. Kaip prityręs komersantas jis suprato, kad

Leikinas — solidi firma, o kuo solidesnė firma, tuo labiau turi rūpintis reklama.

Jis nešykštėjo reklamai ir imdavosi įvairiausių prie-

monių prieš konkurentus. .,.:uw"--

Leikinąs draugavo su Suvorinu, lankydavosi pas jį

namuose, bet nesupažindino jo su Čechovu, nors žinojo, kad Suvorinas susidomėjęs Čechontės apsakymais. Draugystė draugyste, o Čechovas visai kas kita!

Leikinas daug vežiojo Čechovą po Peterburgą, daug ką

jam rodė, tačiau redakcijų lenkėsi iš tolo.

„Kaip gyvas n e g y v e n a u taip saldžiai kaip Piteryje",—

rašė Čechovas dėdei Mitrofanui Jegorovičiui apie gyveni-mo pas Leikiną malonumus.

Aleksandrui jis rašė apie saldų gyvenimą pas Leikiną

tiksliau: „Maitino jis mane puikiai, bet... vos neuždusino savo nenuoširdumu".

Peterburgas atvėrė Čechovui akis ne tik į Leikiną.

Gyvendamas Maskvoje, jis net neįtarė esąs garsus Peterburge. Ir Peterburge tai sužinojo ne iš Leikino, o iš jo padėjėjo žurnalo „Oskolki" redakcijoje Bilibino. Bilibinas slapčia papasakojo Čechovui, kaip gerai atsiliepiama redakcijose apie Čechontės apsakymus, kad jam prana-

šaujama didelė ateitis.

Su broliu Čechovas dalijosi ne tik savo laimėjimais,

118

bet ir nerimu: „Man pasidarė klaiku, kad rašiau atsainiai, žiūrėdamas į tai pro pirštus. Jei būčiau žinojęs, kad mane taip skaito, nebūčiau rašęs kaip pagal užsakymą". Laiške buvo patarimas: „Būk budrus, žiūrėk ir plušėk, po penkis kartus perrašinėdamas, trumpindamas ir kt., atmink, kad visas Piteris seka, ką daro broliai Čechovai".

Iš brolių Čechovų Peterburgo skaitytojai domėjosi

tiktai Antonu. Tačiau Čechovas norėjo sužadinti Alek-

sandro norą dirbti. Maša parodė broliui Aleksandro laišką.

„Literatūrai esu žuvęs, kaip Nikolajus dailei,— prisipaži-no jis seseriai.— Doro aš nepadarysiu nieko, nes išsišvais-

čiau smulkmenoms". Jo laiškai buvo kupini ironijos ir kartėlio.

Dar neseniai Čechovas gyrė žurnalą „Oskolki", bet nusivylimas Leikinu nejučia n u k r y p o ir į žurnalą. O čia dar prisidėjo maskvietis recenzentas, pateikęs almanache

„Kolokol" triuškinantį žurnalo vertinimą: „Vos tik jūs permetate akimis žurnalą, iškart susidaro įspūdis, kad viskas grubu, lėkšta ir vulgaru". Piktoje apžvalgoje kliuvo ir Leikinui, įgrisusiam vienodumu, ir Palminui, ir I. Grekui-Bilibinui — už apraksinišką šmaikštavimą ir pirklišką liberalizmą. Čechontės, tiesa, pasigailėta, bet Čechovui nuotaika buvo sugadinta. Bilibino ir Palrriino užsipuldinėjimai atrodė jam neteisingi, bet jis jautė, kad žurnalą teisingiau vertina recenzentas negu jis, Čechovas, jau prie jo pripratęs.

Žurnalo „Budilnik" redaktorius Kurepinas, bendradarbiaująs laikraštyje „Novoje vremia", perdavė Čechovui oficialų leidėjo Suvorino kvietimą dirbti laikraštyje. Čechovas „Novoje vremia" neskaitė, bet žinojo, kad laikraš-

tis turi blogą reputaciją. Ir todėl, davęs sutikimą, neskubėjo kaip anksčiau bendradarbiauti n a u j a m e leidinyje.

Jis svajojo apie nepriklausomo literato gyvenimą.

Kadaise žavėjosi Leikino redaktoriavimu, dabar piktinosi jo letena. Nepriklausomas, matyt, gali būti tiktai pats leisdamas žurnalą.

Po kelionės į Piterį Čechovas panoro staigiai pakreipti savo gyvenimą; tačiau svajonės liko svajonėmis, reikėjo gauti iš bičiulių (suprantama, iš gydytojų, o ne literatų) dvidešimtpenkinę, artėjo motinos gimtadienis, atkalėdis.

119

Būdamas studentas, Čechovas kartą linksminosi draugo

studento vestuvėse su svetimu fraku. Dabar jis gydytojas ir garsus literatas, tačiau bičiulio, jau ne studento, o gydytojo vestuvėse linksminasi taip pat su svetimu fraku.

Metai bėga, bet niekas nesikeičia. Nesikeičia net

drabužiai; leidyklose jį apžiūrinėja su neslepiamu smalsumu. „Peterburgskaja gazeta" netikėtai jį išgarsino, tačiau neišvadavo iš stygiaus/

Čechovas naiviai ragino brolį perrašinėti po penkis

kartus, trumpinti, tai yra mažinti eilučių skaičių. Aleksandras atsakydamas rašė apie verkiančius vaikus, apie sergančią žmoną, apie vagiliaujančią ir mėgstančią išgerti tarnaitę ir apie baisų s k u r d ą — u ž skolas uždėtas areštas algai ir turtui, gyveną pusbadžiu, nesą pinigų net miltams

„Nestle", pašto ženkliukui, kartais nors imk ir pasikark!

Bėga metai, bet kaip ir senais studijų laikais Aleksandras neturi pinigų pašto ženkliukui! Čechovas su kartėliu galvojo, kad Aleksandras žūsta kaip rašytojas! O argi jis pats nežūsta kaip rašytojas? Nejaugi visą gyvenimą tarnaus parankiniu pas literatūrinį pirklį Leikiną, rašys apsakymėlius, kuplečiukus ir vaizdelius?

Jis galvojo apie savo ž u r n a l ą — t i k šitai jį išgelbėtų.

Jis rašytų laisvai, nesirūpindamas, kaip įtikti užsakovui.

Žurnalas išgelbėtų ir Aleksandrą! O kokių jis turėtų bendradarbių! Iš j a u n ų j ų pasikviestų Garsiną ir Nadsoną!

Ir Korolenką — jam labai patiko apsakymas „Valkatos", matyt, tasai žmogus daug matęs savo amžiuje, turi ką

papasakoti žmonėms! Iš garsiųjų — Leskovą! Leikino

nesikviestų, tegul įsižeidžia,— jis išsisėmė, senamadiškas!

B i l i b i n ą — b ū t i n a i , Čechovas pripratintų jį prie beletristikos! Palminą išvaduotų iš humoristikos, mokėtų jam gerus pinigus už lyriką. Pas jį dirbtų dailininkai Levitanas, Janovas ir Nikolajus — žurnalas išgelbėtų ir Nikolajų.

Kokį nuostabų žurnalą sukūrė Čechovo vaizduotė!

Jis buvo viliojantis ir neįgyvendinamas kaip kelionė

aplink pasaulį!

120

SĖSTAS SKYRIUS

Aleksandras, skųsdamasis šeimyninio gyvenimo sun-

kumais, vis patarinėjo broliui: jei nori tapti rašytoju —

nevesk!

Tačiau Čechovas vis tiek galvojo apie vedybas, ir ne

kaip apie kelionę aplink pasaulį, bet kaip apie realybę.

Aplink vien vedybos. Peterburge Bilibinas supažindino

Čechovą su savo sužadėtine. M a s k v o j e Čechovas pasidarė

nuolatiniu pabroliu — po gydytojo Rozanovo vedė dar

vienas gydytojas — Čechovo bendrakursis, paėmęs pirklio dukrą su penkiolika tūkstančių kraičio, ruošėsi vesti dailininkas Janovas.

Čechovui labai patiko viena Mašos draugė iš Gerjė

kursų, Dunia Efros. Vedybos su ja Čechovui atrodė kaip išsigelbėjimas iš visų negandų, net laimė! Jos žadėjo jam ramybę, sveikatą. Dėl Dunios sutikimo Čechovas neabejojo. Ji neslėpė kaip kitos Mašos draugės, kad Čechovas jai patinka.

Čechovas sakydavo, kad vynas ir muzika jam visada

geriausiai padeda atsipalaiduoti. Erdviame bute Jakimankoje jis pradėjo rengti muzikos vakarus. Nikolajus dabar labiau bendravo ne su dailininkais (nuo jų slėpėsi, nes nuolat buvo ko nors nepadaręs draugams), o su muzikant a i s — k o n s e r v a t o r i j o s studentais. Jis parsivesdavo namo naujų bičiulių, nesirūpindamas, suprantama, kuo -juos

pavaišins. Vaišės būdavo kuklios, kartais neužtekdavo

pinigų nė pigiam vynui, ant stalo paprastai padėdavo

pasninkiškos daržovių mišrainės. Bet visiems būdavo

linksma ir paprasta.

Čechovas mėgo šeimos šventes, nors kaip tik per jas

visi ypač pajusdavo neturtą. Taip buvo ir tą sykį, kai namie buvo ruošiamasi švęsti Antono vardines. Svečių

buvo laukiama daug, ir Pavelą Jegorovičių namiškiai

pasiuntė į ūkinių prekių k r a u t u v ę peilių, šakučių ir šaukš-

telių. Bet Pavelas Jegorovičius jautė silpnybę lempoms ir už visus pinigus pripirko lempų, nors namuose jų buvo į valias. Peilių ir šaukštelių teko skolintis iš draugų.

Tarp svečių Čechovo vardinėse buvo ir Dunia Efros.

Lydėdamas ją namo, Čechovas jai pasipiršo.

121

Rytojaus dieną Čechovas laišku pranešė šią žinią nau-

jam savo bičiuliui — Bilibinui. Šis, pats ketinantis vesti, nuoširdžiai nudžiugo dėl bičiulio ir prašė parašyti jam smulkiau apie sužadėtinę. „Bijau prišnekėti ko nereikia,—

atsakė Čechovas,— kai aš kalbu apie moteris, kurios man patinka, tai paprastai užtęsiu savo pokalbį iki nec plus ultra (iki kraštutinumo), iki Heraklio stulpų — bruožas, išlikęs man dar nuo gimnazijos laikų".

Tačiau atsirado netikėta kliūtis — tėvai.

Dunia Efros buvo savas žmogus Čechovų namuose; ta-

čiau Pavelas Jegorovičius ir Jevgeniją Jakovlevna negalė-

jo pritarti v e d y b o m s su žyde. Bet jie galų gale būtų davę palaiminimą. Juos būtų palenkęs Dunios apsisprendimas

pereiti į stačiatikių tikėjimą, o labiausiai, suprantama, kraitis — Dunia buvo turtingų tėvų duktė. Jie būtų džiaugęsi, kad bent Antonas sutvarkys savo gyvenimą, gyvens pagal įstatymą, ne taip, kaip vyresnieji — Aleksandras ir Nikolajus,— pasitenkinantys sugyventinėmis.

Atrodytų, vienintelė kliūtis pašalinta. Tačiau Dunios

apsikrikštijimui pasipriešino jos tėvai. Gal jų religiniai prietarai buvo stiprūs? O gal jiems atrodė, kad jų duktė

su savo kraičiu gali tikėtis įdomesnio partnerio negu

nežinomas literatas. Duniai reikėjo ryžtis nutraukti ryšius su tėvais, ji nervinosi, darėsi irzli ir savo nepasitenkinimą griežė ant Čechovo. Niekad jie taip dažnai nesipyko, kaip būdami jaunikis ir nuotaka. Čechovas prisipažino Bilibinui: „Aš su ja išsiskirsiu praėjus metams ar dvejiem po vestuvių, tuo neabejoju".

Apie nenusisekusias vedybas Čechovas rašė Bilibinui

ramiai ir net su ironija: „Su savo sužadėtine išsiskyriau galutinai. Tai yra ji išsiskyrė su manimi. Bet aš revolverio dar nenusipirkau ir dienoraščio nerašau. Viskas pasaulyje nepastovu, viskas kinta, viskas neapibrėžta ir reliatyvu".

Tačiau Čechovo ramybe Bilibinas suabejojo: „Tikriausiai Jūs tyčia krečiate j u o k u s laiške, ir šiuo atveju, jeigu Jums liūdna, aš Jus visiškai atjaučiu. Bet Jums, su Jūsų charakteriu, dar anksti vesti. Jūs pernelyg jaunas".

Viename iš ankstesniųjų Čechovo apsakymų jaunikis

ir nuotaka pasijunta laimingi, sutarę išsiskirti. Siuo atveju laimės nebuvo, bet ir jaunikis, ir nuotaka atgavo ramybę —

122

jie netrukus suprato, jog drama būtų buvusi ne išsiskyrimas, o vedybos.

Dunia netrukus išvažiavo į Mineralnyje Vody — pasi-

gydyti nervų ir rašė iš ten Čechovui. Jų draugystė neiširo.

Ji paskui ištekėjo, ir s u j o s vyru Konoviceriu — advokatu, būsimu laikraščio „Kurjer" leidėju,— Čechovas palaikė

bičiuliškus santykius.

J. Efros išgyveno iki gilios senatvės. Ji žuvo 1943 metais Prancūzijoje, koncentracijos stovykloje, į kurią fašistai buvo ją išvežę iš senelių prieglaudos Paryžiuje.

Jevdokija Isaakovna turėjo Čechovo laiškų. Išvykda-

ma į Prancūziją, ji paliko Čechovo laiškus tėvynėje, pas vieną savo draugų, prašydama juos išsaugoti. Šių laiškų

likimas nežinomas.

Vedybų planai iširo taip greitai, kaip ir buvo atsiradę.

Čechovas nespėjo net parašyti apie juos Aleksandrui, nors išsipasakodavo jam visas savo gyvenimo smulkmenas.

Nespėjo parašyti, kad pasipiršo, o paskui tikriausiai suprato, kad v e d y b o s neįmanomos.

Apie ketinimą vesti ir apie santykius su sužadėtine

žinojo tik naujasis Čechovo bičiulis — Bilibinas.

Nusivylęs Leikinu, Čechovas susižavėjo Bilibinu. Šis

patraukė Čechovą ir entuziastingu jo kūrinių vertinimu, ir pasitikėjimu, atvirumu.

Čechovas rašė Bilibinui gailius laiškus apie sužadėtinę, o A l e k s a n d r u i — k u p i n u s žavėjimosi Bilibinu. Jis esąs sąžiningas, o tai redakcijose retenybė. Susižavėjęs Čechovas puikiai atsiliepia apie Bilibino feljetonus. Jo nuomone, Bilibinas turįs ir tikrą redaktoriaus talentą, jis baigsiąs laikraščių „Novosti", net „Novoje vremia" redaktoriumi.

Čechovas užsidegęs pasakojo apie naują bičiulį Pal-

minui.

„Jis labai talentingas,— sutiko Palminas.— Tačiau

žurnalas „Oskolki" morališkai jį pakrikdys".

Čechovas patarė Bilibinui pritapti prie kokio nors

laikraščio, kad nepriklausytų nuo Leikino, tuo labiau kad šis atsisakė mokėti Bilibinui priedą. „Jūs talentingas ir išsilavinęs feljetonistas,— rašė Čechovas,— jeigu aš tarp beletristų 37-as, tai Jūs tarp rusų f e l j e t o n i s t ų — a n t r a s .

Kai nudvės Bukva, Jūs būsite pirmas".

123

Vos spėję susipažinti, Čechovas ir Bilibinas elgėsi

kaip susimokėliai: Čechovas kaip paslaptį pranešė naujajam bičiuliui, kad yra kviečiamas bendradarbiauti laik-raštyje „Novoje vremia" ir prašė saugoti tą paslaptį nuo Leikino.

Tačiau Leikinas jau žinojo tą paslaptį ir dėjosi džiau-giąsis dėl savo „literatūrinio krikštasūnio" — tegul Čechovas duodąs ten stambesnius kūrinius. Dar neseniai žurnalas

„Oskolki" turėjo Peterburge monopolį Čechontės kūriniams; dabar Leikinui reikėjo galvoti, kaip išlaikyti žurnale bendradarbį, turintį didelę paklausą.

N o r ė d a m a s tvirčiau pririšti Čechovą prie žurnalo, Leikinas nusprendė pagaliau išleisti jo knygą. Jis pasiūlė

Čechovui grynai komercinį sandėrį. Knyga būsianti išleista dviejų tūkstančių egzempliorių tiražu. „Kai knyga atsipirks savo išlaidas,— diktavo jis sąlygas Čechovui,— likusius egzempliorius pasidalysime po lygiai. Darbas atlyginamas taip pat, kaip ir kapitalas, ir kartu neatskiriama išleidimo rizika, nes jeigu knyga nebus perkama, tai nuostolius

patirsiu aš vienas".

Leikinas patarė leisti knygą ne slapyvardžiu, o savo

pavarde.

„Pagalvojęs nusprendžiau geriau leisti slapyvardžiu,—

nesutiko su juo Čechovas,— ir ne be pagrindo. Pavardę

ir savo giminės herbą aš atidaviau medicinai, su kuria nesiskirsiu iki karsto lentos. O su literatūra man anksčiau ar vėliau teks skirtis. Ir antra, medicina, kuri deda viltis būti rimta, ir žaidimas literatūra privalo turėti skirtingus vardus".

Čechovas ilgai rinko pavadinimą. Norėjo pavadinti

knygą tiesiog „Apsakymai", bet tokie pavadinimai tinka tik garsenybėms. „Mažmožiai" — gali atbaidyti skaitytoją; be to, rinkinyje buvo ir stambių apsakymų.

Pagaliau buvo parinktas pats tiksliausias pavadini-

mas — „Margi apsakymai". Vinjetę, kaip ir pirmai knygai, jis pavedė piešti Šechteliui, Nikolajus galėjo apvilti.

Laikraščio „Novoje vremia" pasiūlymas atrodė labai viliojantis.

Tarp šio laikraščio bendradarbių buvo pagarsėjusių,

ir Čechovui, dar neatsikračiusiam slapyvardžio, rodės, 124

nevertėjo per daug galvoti. Tačiau jis abejojo. Praėjo lengvabūdiškos j a u n y s t ė s laikai, kai Čechovas sakydavo sutinkąs spausdinti savo apsakymus kur tik nori, net ant palangės.

„Novoje vremia" Čechovas neskaitė, bet buvo kalbama apie jį visaip, ir dažniau negerai, laikraštis vadinamas antisemitiniu ir ištikimu valdžiai. Saltykovas-Ščedrinas, palankiai sutikęs laikraščio pasirodymą, jau spėjo pri-lipdyti jam pravardę „Ko teiksitės?"

Kurepinas buvo ne per geriausios nuomonės apie

„Novoje vremia", bet nelaikė gėdinga j a m e bendradarbiauti. Jis įrodinėjo Čechovui, kad žurnalų „Iskra", „Sovremennik", „Otečestvennyje zapiski" epocha negrįžtamai praėjo. Spauda smuko, išsigimė, ir dabar galima atsakyti tik už save, bet ne už leidinį, kuriame spausdini savo rašinius, ir ne už kaimynus. Laikraščio „Novoje vremia"

reputacija prasta, bet ir kito — „Peterburgskaja gazeta",—

kuriame Čechovas sutiko spausdinti savo apsakymus ne-

susimąstydamas ir su džiaugsmu, ne geresnė. Laikraštyje

„Novoje vremia" Čechovui būsią laisviau negu pas Leikiną arba Chudekovą, kurie ne geresni už Suvoriną, o tik smulkesni už jį. Suvoriną daugelis keikia, bet jis žmogus sudėtingas. Pagaliau Suvorinas padės Čechovui išsikapstyti iš skurdo — tai ne tik laikraštis, bet ir knygų prekybos firma. Be to, solidi.

Čechovas pasiuntė į „Novoje vremia" apsakymą „Gedulingos pamaldos". Suvorinas paprašė sutikimo, kad apsakymas būtų pasirašytas pavarde — slapyvardis Čechon-

tė, kurį skaitytojai laikė pavarde, pasirodė jam keistas ir įmantrus. Suvorinas tikriausiai turėjo galvoje ir kitką: nenorėjo perimti estafetės iš žurnalo „Oskolki" ir laikraš-

čio „Peterburgskaja gazeta", jam buvo svarbu pateikti naują pavardę.

Čechovas, ką tik reikalavęs, kad knyga būtų leidžiama

slapyvardžiu, sutiko apsakymą laikraštyje pasirašyti savo pavarde.

Leikinas pasveikino Čechovą su debiutu laikraštyje

„ N o v o j e vremia": „Čia galima tikėtis patiekti prekę pas-toviai, be to, Suvorinas užmoka puikiai". „Novoje vremia"

nustatė Čechovui honorarą po 12 kapeikų už eilutę —

125

beveik dvigubai didesnį negu „Peterburgskaja gazeta".

Be to, Suvorinas, ne taip, kaip Leikinas ir Chudekovas, neribojo Čechovui apimties. Kitas apsakymas — „Ragana" — buvo dvigubai didesnis, atspausdino jį be sutrumpinimų. Už „Raganą" Čechovas gavo septyniasdešimt penkis rublius — daugiau negu jam duodavo viso mėnesio darbas žurnalui „Oskolki". Laikraštyje „Novoje vremia" Čechovas spausdino „šeštadieninius" apsakymus, bet Suvorinas jo nepančiojo įsipareigojimu spausdinti kas savaitę.

Nors buvo naudinga patiekti savo „prekę" šiame laikraštyje, Čechovas rašydavo į jį rečiau negu į žurnalą

„Oskolki" ar į laikraštį „Peterburgskaja gazeta". Slapyvardžiu buvo galima spausdinti ir niekučius, o pavardė reikalavo rimto požiūrio į darbą. Suvorinas nekėlė jam jokių

sąlygų, bet, gavęs sutikimą dėl pavardės rašymo, tuo

pačiu padiktavo Čechovui svarbiausią sąlygą — atsakomy-bę už tai, kas padaryta.

Nors ir gaudamas didelį honorarą, Čechovas stokojo

pinigų.

Levitanas kvietėsi jį Jalton: „Velniai griebtų, kaip

puiku čia! Vakar v a k a r e užsidanginau ant uolos, nuo viršūnės pažvelgiau į jūrą ir apsiverkiau, verkiau pasikūkčiodamas; štai kur amžinas grožis ir kur žmogus jau-

čiasi esąs visiška menkysta. Būtų džiaugsmų viršūnė,

jeigu Jūs čia atvažiuotumėte, pasistenkite".

Čechovas neturėjo už ką nuvykti į Babkiną, kur jį

kvietė svetingi Kiseliovai. Jis nusiuntė raštelį bičiuliui Diukovskiui, prašė pagelbėti, paskolinti penkinę — nėra malkų, židinys šaltas, o kišenėje tuščia. Tiesa, ir sunkioje padėtyje Čechovas neprarado humoro. Paskolos maldavi-mas prasideda juokais: „Velniškai turtingas aš dabar,

pas patį Suvoriną dirbu..."

Tačiau tuomet atsitiko toks dalykas, kad net Čechovas

galėjo netekti humoro j a u s m o — atėjo teisėjo šaukimas dėl krautuvininko ieškinio už paimtas prekes. Praeitą

vasarą, kai Čechovas gyveno Babkine, Nikolajus ir Aleksandras, neperspėję brolio, sistemingai ėmė iš krautuvės jo vardu gėrimo ir užkandos. Čechovui teko mokėti svetimas skolas, ir jis skundėsi Leikinui: „Jūs suprantate, kokią revoliuciją sukėlė mano finansiniame pasaulyje tie kvaili 126

ne laiku ant mano galvos užgriuvę 50 rublių".

Kelionė į Krymą būtų Čechovui buvusi ne tik maloni

išvyka. Jis vėl pradėjo skrepliuoti kraujais ir suprato, kad jam būtų pravartu pasislėpti nuo drėgno oro ir šalto kabineto.

„Bijau leisti kolegoms zonduoti,— prisipažino jis Lei-

kinui.— O jei ims ir aptiks ką nors panašaus į užtęstą iš-

kvėpimą arba nusilpimą".

Jam nebuvo kada rūpintis savo sveikata, jį supo ligo-

niai.

Čechovą viliojo pasivaikščiojimai Kryme su Levitanu,

o teko lankyti kitą Levitaną — Adolfą, kuriam nuo linksmo d a r b o — k a r i k a t ū r ų — užėjo psichozė. Čechovas lankė

žurnalistą Kičejevą, kuris ką tik buvo mėginęs nusišauti, o rytojaus dieną pasakojo savo gydytojui anekdotus.

Drama ėjo pakaitom su vodeviliu. Vienas po kito susirgo jo bičiuliai — Sechtelis, Palminas, Giliarovskis,— juos reikėjo gydyti.

Artėjant pavasariui, M a s k v o j e įsisiautėjo eilinė dė-

mėtosios šiltinės epidemija. Čechovas prisipažino Bilibinui: „Man atrodo, kad, apsirgęs tąja šlykštyne, aš ne-

atlaikysiu, o progų užsikrėsti kas žingsnis". Nepraėjo nė poros metų po universiteto baigimo, o jau mirė šeši gydytojai — Čechovo bendrakursiai. Bet jis, suprantama, neatsisakydavo padėti nė vienam ligoniui.

Bilibinas įkalbinėjo Čechovą parašyti stambų kūrinį.

Tačiau kada tokį kūrinį rašyti ir kur spausdinti?! „Po debiuto laikraštyje „Novoje vremia" mane vargu ar įsileis koks nors storas žurnalas",— guodėsi Čechovas.

Tačiau kaip tik po debiuto šiame laikraštyje jis buvo

pakviestas į storą žurnalą „Russkaja mysl". Žurnalas buvo liberalus, į Suvorino laikraštį čia buvo žiūrima nepalankiai, ir Čechovas turėjo pagrindo manyti, kad jo vardas su

laikraščiu „Novoje vremia" nesiejamas.

Paskui atėjo poeto Trefolevo laiškas iš Jaroslavlio.

Čechovas studijų metais dainuodavo su draugais „Kama-

rinskają" ir „Dubinušką" net nepagalvodamas, kad šių

senų dainų autorius gyvena provincijoje ir redaguoja laikraštį „Vestnik j a r o s l a v s k o g o zemstva". Trefolevas sugalvojo labdarybės tikslais rinkinį — į jį turėjo įeiti rašytojų

12

autografai ir dailininkų piešiniai. Čechovas buvo pamalonintas, kad greta Tolstojaus, Saltykovo-Ščedrino, Gončiarovo, Grigorovičiaus, Polonskio prašoma ir jo autografo.

Iš jaunųjų, be Čechovo, Trefolevas kvietė Korolenką ir Garsiną. Čechovas, suprantama, nedelsdamas sutiko ir

pasiūlė Trefolevui pakviesti vinjetėms „Rafaeliu sekančius jaunuolius" — Janovą, Sechtelį ir Nikolajų Čechovą kaip

„lengvasparnio žanro dailininką". (Levitanui Trefolevas jau buvo užsakęs piešinį.)

Rūškaną kovo dieną, kai Čechovas kūrė visada šaltame

savo kabinete žurnalui „Oskolki" skirtą feljetoną, atėjo Grigorovičiaus laiškas.

„Maloningas pone Antonai Pavlovičiau,— rašė jis,—

maždaug prieš metus atsitiktinai perskaičiau laikraštyje

„Peterburg. gazeta" Jūsų apsakymą; pavadinimo dabar nebeatmenu, tik prisimenu, kad mane nustebino jame ypatingo originalumo bruožai, o svarbiausia — nuostabus

taiklumas, tikroviškumas vaizduojant veikiančiuosius asmenis, taip pat ir aprašant gamtą. Nuo to laiko skaičiau viską, ką parašė Cechontė, nors širdyje pykau ant žmogaus, kuris dar taip menkai save vertina, jog mano esant reikalinga griebtis slapyvardžio. Skaitydamas Jus, aš vis pa-tardavau Suvorinui ir Bureninui pasekti mano pavyzdžiu.

Jiedu manęs paklausė ir dabar, kartu su manimi, neabejo-ja, jog Jūs turite tikrą talentą,—talentą, išskiriantį Jus toli iš naujos kartos literatų tarpo. Aš ne žurnalistas, ne leidėjas; aš tik Jūsų skaitytojas, ir jei kalbu apie Jūsų

talentą, tai kalbu iš įsitikinimo. Man suėjo jau 65 metai, bet aš išsaugojau dar tiek meilės literatūrai, su tokiu įkarščiu seku jos laimėjimus, taip visada džiaugiuosi, kai aptinku joje ką nors gyva, talentinga, kad negalėjau,—

kaip matote — iškęsti ir tiesiu Jums abi rankas. Bet tai dar ne viskas, štai ką noriu pridurti: pagal neabejotino Jusų talento daugialypes savybes, teisingą vidaus analizės jautimą, aprašymų meistriškumą (pūga, naktis, „Aga-fjos" vietovė ir t. t.), plastiškumo jausmą, kur keliomis eilutėmis perteikiamas išsamus vaizdas: debesėliai gęstan-

čioje ž a r o j e — „ k a i p plėnys ant rusenančių žarijų..." ir t.

t.,— Jūs, esu įsitikinęs, turite pašaukimą parašyti keletą puikių tikrai meniškų kūrinių. Jūs padarysite didelę mora-128

linę nuodėmę, jei nepateisinsite tų lūkesčių. Tam reikalinga štai kas: pagarba talentui, kuris toks retas. Meskite paskubom daromus darbus. Aš nežinau, kokios Jūsų lėšos;

jeigu jų turite mažai, verčiau badaukite, kaip mes kadaise badaudavome, patausokite savo įspūdžius apgalvotiems

kūriniams, rašomiems ne vienu prisėdimu, o laimingomis vidinio nusiteikimo valandomis. Vienas toksai veikalas bus šimtą kartų labiau vertinamas negu šimtas puikių

apsakymų, išbarstytų įvairiu metu po laikraščius. Jūs

iškart iškovosite pergalę ir užimsite matomą vietą jautrių

žmonių, o paskui visos skaitančios publikos akyse. Jūsų

apsakymai dažnai grindžiami truputį ciniško atspalvio

motyvais,— kam tai? Tiesa, realizmas ne tik kad nemenki-na meniškumo, bet nuo jo tik laimi. Jūs taip stipriai esate įvaldęs formą ir plastikos jausmą, kad nėra ypatingo reikalo kalbėti, pavyzdžiui, apie purvinas kojas su išklaipy-tais nagais ir apie djačioko bambą. Sios detalės visiškai nieko neprideda prie meninio' grožio, o tik gadina įspūdį

turinčio skonį skaitytojo akyse. Prašau man kilniaširdiškai atleisti dėl tokių pastabų; aš ryžausi jas išsakyti tik todėl, kad tikrai tikiu Jūsų talentu ir linkiu jam iš širdies plačiai išsivystyti ir pasireikšti. Netrukus,— kažkas sakė man,—

išeina Jūsų apsakymų knyga; jeigu ji ketinama leisti

slapyvardžiu „Če-chon-tė",— primygtinai prašau Jus tele-grafuoti leidėjui, kad jis išspausdintų tikrąją Jūsų pavardę.

Po paskutinių apsakymų laikraštyje „Novoje vremia" ir

„Jėgerio" sėkmės ji turės didesnį pasisekimą. Man būtų

malonu žinoti, kad Jūs nepykstate dėl mano pastabų, bet rimtai dedatės jas į širdį, kaip ir aš rašau Jums neautori-tetingai,— paprasčiausiai iš tyros širdies.

Draugiškai spaudžiu Jums ranką ir linkiu Jums viso

geriausio!

Jus gerbiantis D. Grigorovičius

1886 metų kovo 25 d. Peterburgas,

priešais Lombardą, n. N r. 12".

„Jūsų laiškas, mano gerasis, karštai mylimas pranaše,

pritrenkė mane kaip žaibas,— rašė Čechovas atsakyda-

mas.— Aš vos neapsiverkiau, įsijausminau ir dabar jaučiu, kaip jis paliko gilų pėdsaką mano širdyje. Kaip Jūs pamalo-5. „Čechovas"

129

ninote mano jaunystę, taip tegul Dievas paguodžia Jūsų

senatvę, o aš nerandu nei žodžių, nei veiksmų Jums atsi-dėkoti. Jūs žinote, kokiomis akimis paprasti žmonės žiūri j tokius išrinktuosius kaip Jūs, todėl galite suprasti, ką mano savimeilei reiškia Jūsų laiškas. Jis vertingesnis už visus diplomus, o pradedančiajam rašytojui jis — h o n o r a -

ras už dabartį ir ateitį. Aš kaip apkvaitęs. Neturiu jėgų

spręsti, ar esu vertas tokio aukšto apdovanojimo, ar ne.

Kartoju tiktai, kad jis mane pritrenkė.

Jeigu aš turiu talentą, kurį reikia gerbti, tai, prisi-pažįstu Jūsų širdies tyrumui, iki šiol jo negerbiau. Jaučiau, kad jį turiu, tačiau buvau įpratęs laikyti jį menku. Kad būtum neteisus sau pačiam, didžiai abejojantis ir įtarus, organizmui pakanka ir grynai išorinio pobūdžio priežas-

čių... O tokių priežasčių, kaip dabar prisimenu, man pakanka. Visi artimieji į mano autorystę žiūrėjo atlaidžiai, draugiškai patardami nekeisti tikro darbo į popieriaus gadinimą. Aš turiu M a s k v o j e šimtus pažįstamų, tarp jų

yra pora dešimčių rašančiųjų, ir negaliu prisiminti, kad bent vienas būtų laikęs mane menininku ar bent įžvelgęs, kad galiu toks būti. M a s k v o j e yra vadinamasis „literatū-

rinis būrelis": įvairiausio amžiaus ir visų rūšių talentai ir vidutinybės susirenka kartą per savaitę restorano

kabinete ir miklina savo liežuvius. Jeigu nueičiau tenai ir perskaityčiau bent gabalėlį iš Jūsų laiško, jie imtų kva-toti man į akis. Penkerius metus šlaistydamasis po laikraš-

čius, spėjau susigyventi su tuo visuotiniu požiūriu į savo literatūrinį seklumą, greitai pripratau atlaidžiai žiūrėti į

savo rašinius ir — leidausi rašyti! Tai pirmoji priežastis...

Antroji — aš gydytojas ir iki ausų pasinėręs į savo mediciną, taigi priežodis apie du zuikius niekam kitam taip n e t r i k d ė miego kaip man.

Rašau visa tai tik dėl to, kad bent kiek pasiteisinčiau Jums dėl sunkios savo nuodėmės. Iki šiol į literatūrinį

savo darbą žiūrėjau be galo lengvabūdiškai, atsainiai, kaip į tuščią užsiėmimą. Aš neprisimenu nė vieno savo apsakymo, kurį būčiau rašęs daugiau kaip parą, o „Jėgerį", kuris Jums patiko, rašiau maudyklėje! Kaip reporteriai rašo savo pranešimus apie gaisrus, taip aš rašiau savo apsakymus: mechaniškai, beveik nesąmoningai, nė kiek

130

nesirūpindamas nei skaitytoju, nei pats savimi... Rašiau ir visaip stengiausi neeikvoti apsakymui personažų ir

vaizdų, kurie man brangūs ir kuriuos aš, dievai žino kodėl, saugojau ir kruopščiai slėpiau.

Pirmas dalykas, kuris pastūmėjo mane į savikritiką,

buvo labai malonus ir, kiek suprantu, nuoširdus Suvorino laiškas. Aš jau ruošiausi rašyti ką nors verta, tačiau netikėjau, kad išeis kas nors dora.

Bet štai netikėtai atėjo Jūsų laiškas. Atleiskite už palyginimą, bet jis paveikė mane kaip gubernatoriaus įsakymas „išvykti iš miesto per 24 valandas!", t. y. aš staiga pajutau būtiną poreikį skubėti, greičiau išsikapstyti iš to, į ką įklimpau...

Aš su Jumis dėl visko sutinku. Ciniškumus, kuriuos

Jūs man nurodote, pajutau pats, kai pamačiau „Raganą"

spaudoje. Jei būčiau parašęs šį apsakymą ne per parą, o per 3—4 dienas, jų mano apsakyme nebūtų buvę...

Nuo terminuotų darbų išsivaduosiu, bet negreitai...

Išsukti iš vėžių, į kurias pakliuvau, nėra galimybės. Aš galiu badauti, kaip jau esu badavęs, bet esmė čia ne aš...

Rašyti aukoju laisvalaikį, 2—3 valandas dieną ir šiek tiek nakties, t. y. laiką, tinkamą tik smulkiems darbams. Vasarą, kai laisvalaikio turėsiu daugiau ir pragyvenimui reikės mažiau, imsiuosi rimto darbo.

Įrašyti knygutėn tikrąjį mano vardą negalima, nes j a u per vėlu: vinjetė parengta ir knyga atspausdinta. Man daugelis peterburgiečių dar iki Jūsų patarinėjo negadinti knygos slapyvardžiu, bet aš nepaklausiau, tikriausiai iš savimeilės. Mano knygutė man labai nepatinka. Tai vinegretas, kratinys studentiškų rašinių, apipešiotų cenzūros ir humoristinių leidinių redaktorių. Aš tikiu, kad daugelis nusivils ją perskaitę. Jei būčiau žinojęs, kad mane žmonės skaito ir kad' mano rašinius sekate Jūs, nebūčiau leidęs tos knygos.

Visos viltys į ateitį. Man dar tik 26 metai. Gal spėsiu ką nors padaryti, nors laikas bėga greitai.

Atleiskite už ilgą laišką ir neapkaltinkite žmogaus,

kad jis pirmą kartą gyvenime išdrįso papaikinti save tokiu malonumu kaip laiškas Grigorovičiui.

Atsiųskite man, jei galite, savo fotografiją. Aš taip

Jūsų paglostytas ir sujaudintas, kad, atrodo, ne lapą, o visą jų šūsnį prirašyčiau Jums. Duok Dieve Jums laimės ir sveikatos ir tikėkite nuoširdumu giliai Jus gerbiančio ir dėkingo A. Čechovo".

Grigorovičius atsakė Čechovui nauju laišku ir portretu su užrašu: „Nuo seno r a š y t o j o — j a u n a m talentui".

„Aš, suprantama, džiaugiuosi,— rašė Čechovas Bili-

binui,— nors ir jaučiu, kad Grigorovičius smarkiai perdeda".

Čechovas n e t u r ė j o kam perskaityti tų laiškų. Maša viešėjo Babkine, Nikolajus buvo pasinėręs į mėgstamą

savo užsiėmimą— „trynė kelnes" po viešbučius ir alines.

Čechovas neiškentė ir, perrašęs Grigorovičiaus laiš-

ką, pasiuntė kopiją į T a g a n r o g ą — d ė d e i . Mitrofanas Jegorovičius jau seniai žavėjosi Antonu. Jis rašė brolėnui:

„Nejaugi kada nors išsipildys tai, kad bent vienas iš mūsų

giminės nustos dūsauti ir baimintis dėl savo ateities?!"

Mitrofanas Jegorovičius prisipažino, kad nešiojasi

laišką ir skaito jį kitiems, nepaisydamas brolėno prašymo.

„Dabar jau man mūsų pavardė skambi. Tiktai rašyk taip, kad viskas dvelktų dorovingumu",— siuntė jis pamokymą j a u n a j a m rašytojui.

Apie Grigorovičiaus laiškus Čechovas parašė ir Levi-

tanui. Sis prašė jį atpasakoti laiškų turinį — tai jį be galo dominą. „Ir iš viso Jūs toks talentingas, krokodile,—• rašė

Levitanas,— o rašote niekus. Velniai Jus griebtų!"

Gavęs Grigorovičiaus laišką, Čechovas susimąstė apie

savo ir brolių likimą.

„Talentui viskas atleidžiama",— rašė Čechovas Nikolajui, visgi neatleisdamas jam storžieviškumo. Tačiau į to, atrodytų, neesminio ir lengvai atitaisomo trūkumo sąvoką Čechovas sutalpino didelę gyvenimišką programą. Iš-

auklėti žmonės, pasak jo, privalo atitikti tokias sąlygas: Jie gerbia žmogaus asmenybę ir todėl visada atlaidūs,

švelnūs, mandagūs, paslaugūs.

Jie užjaučia ne tik elgetas ir kates.

Jie gerbia svetimą n u o s a v y b ę ir todėl grąžina skolas.

Jie atviraširdžiai ir bijo melo kaip ugnies. Nemeluoja, net jei tai būtų smulkmena.

Jie nesižemina norėdami sukelti kitų užuojautą.

132

Jie ne tuščiagarbiai... Tikri talentai visada tūno prieblandoje, minioje, kuo toliau nuo viešumo.

Jie didžiuojasi savo talentu. Jie aukoja dėl jo ramybę, moteris, vyną, gyvenimo tuštybes.

Jie ugdo savyje estetinį jausmą... Jiems, ypač menininkams, reikia gaivumo, grakštumo, žmoniškumo...

Kad būtum išsiauklėjęs ir nestovėtum žemiau aplinkos

lygio, nepakanka perskaityti „Pikviką" arba iškalti atmintinai monologą iš „Fausto". Čia reikia nenutrūkstamo dieną naktį triūso, nuolatinio skaitymo, studijavimo,

valios.

„Reikia drąsiai spjauti ir staigiai pulti iš ten,— baigė-

si laiškas.— Eikš pas mus, trenk žemėn grafiną su degtine...

Laukiu... Visi mes laukiame".

Čechovas parengė Nikolajui geležinę etinę programą,

Aleksandrui — literatūrinę.

„Gerbk pats save, dėl Dievo meilės, neduok rankoms

valios, kai smegenys aptingę... Neišsigalvok kančių, kurių

nepatyrei, ir neaprašinėk vaizdų, kurių neregėjai, nes melas apsakyme kur kas nuobodesnis negu pokalbyje...

Prisimink kiekvieną valandėlę, kad tavo plunksnos, tavo talento prireiks tau ateityje labiau negu dabar, neprofa-nuok tad jų".

Čechovo parengta programa pasirodė įveikiama tik jam

pačiam...

Čechovas paprašė Leikiną parašyti tituliniame lape

greta „A. Čechontės" s k l i a u s t e l i u o s e — „ A . Čechovas".

Leikinas sutiko ir pasiūlė papildyti rinkinį apsakymais iš laikraščio „Novoje vremia".

Regis, turėjęs būti suinteresuotas padidinti knygos

apimtį, Čechovas atsisakė įtraukti į rinkinį apsakymų iš laikraščio „Novoje vremia". Leikinas neatlyžo, prašė

leidimo įdėti bent „Košmarą". Čechovas nesutiko: „Apsakymai ir taip margi, o jeigu jūs dar greta „Švediško deg-tuko" įdėsite „Košmarą", tai išeis toks margumynas, nuo kurio ims pykinti".

Laikraštyje „Novoje vremia" Čechovas debiutavo

apsakymu „Gedulingos pamaldos"— apie krautuvininką, kuris užpirko gedulingas pamaldas mirusiai dukrai artis-133

tei. Tai pirmas ir, ko gero, vienintelis Čechovo apsakymas, kuriame gerai atsiliepiama apie aktorius. Krautuvininkas prisimena, kaip j a m buvo gėda eiti pasivaikščioti su dukra artiste, parvykusia į gimtinę paviešėti. „Kokios čia gražios vietos! — g ė r ė j o s i ji vaikščiodama.— Kokios daubos ir raistai! Dieve, kokia graži mano gimtinė!"

Ji pravirko, o tėvas žiūrėjo į ją nesusigaudydamas —

jo akimis tai buvo „šuniškos vietos". Jis taip ir nesuprato jos; apie garsios aktorės mirtį rašė laikraščiai, o jis įrašė

ją į atminu raštelį kaip paleistuvę.

Siųsdamas „Raganą", Čechovas įspėjo Suvoriną, kad apsakymas dvigubai ilgesnis ir dukart prastesnis. Tačiau Suvorinui ir šis apsakymas patiko. Grigorovičių nuliūdino natūralistinės jo detalės. Bilibiną, kaip ir Grigorovičių, papiktino djačioko nešvarių kojų aprašymas, jam atrodė, kad „Raganoje" Čechovas nutolo nuo savo kelio ir mėg-džioja Mopasaną ir Zola. Kiseliova parašė Čechovui, kad už „Raganą" jį keiksnos daugelis. Jos nuomonė buvo tokia:

„Skaitydama aš gal ir galiu truputį nurausti, bet pasakyti, kad jūs sumelavote — negaliu". Sis apsakymas sukėlė

ginčus. Čechovas žinojo, kad „Ragana" daugeliui nepatiko, jis teisinosi: „Velnias sugundė tokius dalykus rašyti".

„Agafja" labai patiko Grigorovičiui. Jo nuomone, apsakymas meistriškumu ir pastebėtų detalių perteikimu

nenusileidžia Turgenevui ir Tolstojui. Čechovui tas pagyrimas buvo ypač malonus, klasikinės apysakos „Vargo

pelė Antonas" autorius būtų pastebėjęs ir menkiausią apsakymo apie kaimą nenatūralumą.

Apsakymas „Košmaras" susilaukė skaitytojų atsiliepimų.

„Košmaras" baigėsi taip:

„Čia staiga Kuninas prisiminė skundą, kurį parašė

archijerejui, ir jis visas susitraukė lyg nuo netikėtai pūstelėjusio šalčio. Sis prisiminimas užliejo visą jo sielą slegiančia gėda prieš patį save ir prieš nematomą tiesą...

Taip prasidėjo ir užsibaigė nuoširdus veržimasis į

naudingą veiklą vieno iš geranorių, bet pernelyg sočių ir negalvojančių žmonių".

Čechovas norėjo išbraukti paskutinę frazę: kam skaity-

tojui piršti išvadą, jis padarys ją pats. Tačiau paabejojęs 134

pabaigą paliko: jeigu redaktorius nuspręs, kad ji nereikalinga, tai išbrauks.

Po kelių dienų laikraštyje „Novoje vremia" pasirodė

laiškas, pasirašytas „Gydytojas": „Čechovo apsakyme

„Košmaras" kalbama apie daktaro žmoną, kuri pati skalauja baltinius. Jums tikriausiai tai pasirodė keista. Tačiau gydytojų tai negali stebinti. Formulė: popo žmona be

marškinių, o gydytojo žmona skalauja baltinius upelyje —

ne išimtis, o taisyklė Rusijai". Laiške kalbama apie gydytojų išnaudojimą, apie menką jų atlyginimą: kai kurie

gydytojai dirba ligoninėse net veltui — laukia, kada atsiras laisva vieta.

Čechovą šis laiškas — pirmas jo gyvenime skaitytojo

atsiliepimas — nudžiugino ne mažiau negu įžymiojo literato pagyrimai.

Ir pagaliau „Velykų n a k t į " — n u o s t a b u s lyrinis etiudas — pokalbis su keltininku naktį. Keltininkas prisime-na draugą, rašiusį nuostabius akatistus ir mirusį Velykų

naktį.

Visi šie apsakymai paprastais natūraliais siužetais (gal tik „Ragana" išsiskyrė iš jų) buvo pagaunantys įtaigia autoriaus intonacija — tyliu nuoširdžiu balsu jis pasakojo apie nevykusiai susiklosčiusį gyvenimą.

Pasirodžius pirmam Čechovo apsakymui laikraštyje

„Novoje vremia", jis ir Suvorinas pasiuntė vienas kitam laiškus — dalykiškus ir mandagius. Suvorinas nubraukė

apsakymo „Gedulingos pamaldos" pabaigą, Čechovas

sutiko su redaktoriaus kupiūra. Ir jų susirašinėjimas nu-trūko. Visi kiti apsakymai buvo spausdinami be jokių

pakeitimų. Čechovas pasiųsdavo rankraštį, po kelių dienų

ateidavo laikraščio numeris su apsakymu.

Kad laikraštyje „Novoje vremia" išspausdinti jo apsakymai pridarė triukšmo Peterburge, Čechovas sužinojo iš Bilibino.

Laikraščio honoraras suteikė galimybę sunešiotus

drabužius pakeisti naujais. Gražiai apsirengęs Čechovas n u v y k o į Peterburgą. Jis slėpė nuo Leikino atvykimo dieną. Čechovas važiavo susipažinti su Suvorinu ir Grigorovi-

čiumi; nenorėdamas šį sykį būti Leikino belaisviu, vietoj ištaigingų jo namų pasirinko pigaus viešbučio kambarį.135

Suvorinas gyveno name, kur buvo ir „Novoje vremia"

redakcija. Iš pradžių jis priėmė Čechovą kabinete, kuris buvo redakcijos dalis. Čia nuolatos užeidavo bendradarbiai, atnešdavo laikraščio skiltis, kvepiančias spaustuvės dažais; tokioje aplinkoje Čechovo pokalbis su Suvorinu negalėjo būti nei ilgas, nei atviras. Jie kalbėjosi kaip per oficialų priėmimą. Suvorinas santūriai pagyrė Čechovo

apsakymus. Tarsi nujausdamas Čechovo nuomonę apie

laikraštį, pasakė, kad toli gražu ne su viskuo sutinkąs, ką spausdina „Novoje vremia", stengiąsis paversti laikraštį „nuomonių parlamentu".

Iš darbo kabineto Čechovas buvo nuvestas į svetainę.

Kampe stovėjo pušis, medyje kabojo didelis narvas,

kuriame straksėjo koks pusšimtis kanarėlių ir alksninukų.

Svetainė iki vakaro buvo vaikų kambarys. Čiulbėjo paukš-

čiai, inkštė šunys, dūko vaikai. Šeimininkė — Suvorino žmona — pradėjo šneką apie literatūrą. Pastebimoje vietoje gulėjo jos mėgstami romanai — „Ana Karenina" ir

„Ponia Bovari". Gamta, sugrūsta į butą, atrodė negyva ir panaši į dekoraciją; literatūrinis pokalbis tokioje keistoje aplinkoje irgi buvo panašus į oficialų priėmimą.

Pažintis užsimezgė, tačiau suartėti nepavyko. Čechovas ir Suvorinas dar tik bandė perprasti vienas kitą.

Suvorinas sutrikdė Čechovą santūrumu, net uždarumu,

o Grigorovičius pritrenkė perdėtu nuoširdumu.

Grigorovičius rengėsi ne kaip senis, puošeiviškai ir

margai — dėvėjo languotas angliškas kelnes ir kaklaraištį, parištą peteliške. Kompanijoje paprastai jis būdavo vyriausias, bet tas j a m n e t r u k d ė iškart tapti sambūrio siela: jis visus laikė vaikiščiais ir kalbėjo su įkarščiu — kas čia per amžius šešiasdešimt metų?!

Nors ir liepsningas buvo Grigorovičius, nors ir virė

prancūziškas jo kraujas, paveldėtas iš motinos, jis suprato, kad gyvenimas krypsta į saulėlydį. Kalbėjo su viltimi apie Čechovą ir su kartėliu apie save. Žinojo savo vertę, suprato, kad „Vargo pelė Antonas" ir „Kaimas" pateko į

rusiį literatūros istoriją. Bet tai buvo ankstyvieji jo kūriniai. Kiekvienas naujas Tolstojaus kūrinys sukeldavo šne-kų ir ginčų, o naujas Grigorovičiaus knygas skaitytojai sutikdavo prisimindami apysaką „Vargo pelė Antonas".

136

Jis buvo atsidavęs menui, tačiau neturėjo kada imtis

literatūrinio darbo, dienų dienas posėdžiavo įvairiuose komitetuose — teatro, dailės... Grigorovičius suprato, kad kaip menininkas yra išsisėmęs. Ir tarsi perdavė

Čechovui literatūrą kaip palikimą. Jis visą gyvenimą

žavėjosi Dikensu,— jaučiama anglų klasiko įtaka kai

kuriems jo apsakymams. Įkalbinėjo Čechovą padaryti tai, kas j a m buvo jau ne pagal j ė g a s — nupiešti didelį rusų

papročių paveikslą, panašų į nemirtingąjį „Pikviko klubą".

Grigorovičius patarė Čechovui rašyti mažiau: „Koks

puikus būtų romanistas Boborykinas, jeigu vietoj keturiasdešimties tomų būtų parašęs šešis!"

Leikinas m ė g d a v o girtis atradęs Čechovą. Jis atrado ne Čechovą, o Čechontę. O Čechovą atrado Grigorovičius.

Tačiau jis nevadino savęs, kaip Leikinas, Čechovo krikšta-tėviu, lygino su prityrusiu skaliku, pajutusiu už krūmų

stulgį.

Peterburge Čechovas parašė „Literatūrinių rangų len-

telę". Toji miniatiūra, išspausdinta žurnale „Oskolki", buvo ne vien juokinga. Juokingas tik sumanymas — su-rašyti rusų literatus pagal rangus. Tačiau ten, kur juokinga, kaip dažnai pasitaiko Čechovo kūryboje, galima pa-

matyti ir rimta, suprasti j a u n o j o rašytojo skonį. Jis dar nelabai nusistovėjęs: Čechovas skaitytojas formavosi

lėčiau negu Čechovas rašytojas. Aukščiausią literatūrinį

tikrojo slaptojo patarėjo titulą Čechovas paliko vakuojantį. Į slaptuosius patarėjus jis įrašė du literatus — Tolstojų ir Gončiarovą. Tikrojo valstybės patarėjo titulą suteikė

irgi dviem literatam. Grigorovičius neteisingai pastatytas greta Saltykovo-Ščedrino ir aukščiau negu Ostrovskis ir Leskovas. Bet galima atleisti Čechovui tą s i l p n y b ę — j i s buvo sujaudintas senojo rašytojo požiūrio į jį.

Čechovas atvyko į Peterburgą susipažinti su Suvorinu

ir Grigorovičiumi, bet laiką leido su Bilibinu; su „savo rango" literatu jis jautėsi laisviau. (Suvorinas pagal Čechovo „literatūrinę lentelę" irgi stovėjo labai aukštai —

tarp kolegijos patarėjų, greta Glebo Uspenskio, Pleščejevo, Maikovo, Garsino.)

Su Bilibinu jiedu nuvažiavo į Leikino ' d v a r ą — Gorod-kus. Dvaras buvo toli nuo Peterburgo, bet miestas čia

137

buvo įsibrovęs į gamtą — pro namo langus buvo matyti

gamykla su aprūkusiu kaminu, baržų pilna upė.

Leikinas vedžiojosi svečius po savo plantacijas ir gyrė-

si, kiek čia bus agurkų, agrastų, gėlių. Viskas buvo daroma su užmoju — vien jurginų pasodinta šeši šimtai.

Čechovas labai mėgo gėles, tačiau šeši šimtai jurginų

j a m padarė nemalonų įspūdį ir jis negalėjo nuslėpti nepasitenkinimo:

— Kam jums ta šalta, neįkvepianti gėlė? Ji tokia aristokratiška, baroniška... Taip ir norisi nukirsti vytele iš-

didžią, neįdomią jos galvelę!

Leikinas įkalbinėjo Čechovą pasisvečiuoti, bet šis

subruzdo ruoštis Maskvon.

Jeigu jau nusprendė pagyventi svetimame dvare,

tai, žinoma, ne Gorodkų, o verčiau Babkino; kur kas mielesnė ir gamta, ir šeimininkai.

Levitanas dabar taip pat gyveno Babkine, namelyje

netoli Kiseliovų sodybos. Turėjo parsivežęs iš Krymo

daugybę puikių peizažų, tačiau pietų kraštai jam buvo

nusibodę; jis pasiilgo kuklios nedekoraty vios Rusijos gamtos.

Iš pradžių Levitanas apsigyveno kaip ir pernai Maksi-

movkoje, to paties girtuoklio puodžiaus pirkelėje. Jis užsukdavo pas Čechovus kasdien, tačiau kartą dingo savaitei. Čechovas nelabai tesunerimo, žinodamas, kad dailininkui užeina darbo periodai. Bet kartą atėjo puodžiaus žmona ir pasakė, kad Tesakąs Iljičius (taip ji vadino Levitaną) atgulė — niekuo, tiesa, nesiskundžia, bet jau kelios dienos nieko nevalgo. Buvo jau vėlu, p r a d ė j ę temti, krap-nojo lietus, bet Čechovas su broliais, pasiėmę žibintus, nedelsdami patraukė į Maksimovką. Levitanas nesileido

apžiūrimas, tačiau Čechovas suprato, kas per liga už-

puolė dailininką, ir neatidėliodamas perkraustė jį į Babkiną. Kai jiedu liko vieni, Levitanas prisipažino Čechovui vėl ketinęs nusižudyti.

Patekęs linksmon Čechovų kompanijon, Levitanas

greitai išsigydė nuo melancholijos. Virš jo kamarėlės jie pakabino iškabą: „Pirklio Levitano paskolų kasa".

Paskui Čechovas surengė Levitano teismą — jį teisė

už slaptą paskolų kasos laikymą ir neteisėtą degtinės

138

varymą. Teismo pirmininkas buvo Kiseliovas, apsirengęs paradiniu, auksu siuvinėtu valdžios įstaigose dalyvaujan-

čio apskrities valstiečių atstovo munduru. Čechovas buvo prokuroras, jį aprengė prabangiu Kiseliovos tėvo Begičevo munduru, pririšo kanapinę barzdą.

Vos ne kasdien lijo, tačiau Levitanas sakė niekad ne-

matęs tokios giedros vasaros. Tą vasarą jis susidraugavo su Maša.

Draugės, net ir vyresnės, paprastai vadino Mašą —

Ma-pa; juokingas kreipinys buvo tariamas su pagarba,

ji visada būdavo v a d o v ė jų kompanijoje. Maša baigė

Gerjė kursus ir nuo rudens pradėjo tarnauti Rževskajos gimnazijoje. Ten atsirado vakuojanti geografijos mokytojos vieta, o Maša kursuose buvo studijavusi istoriją. Bet ji nesvarstydama ėmėsi dėstyti jai nežinomą dalyką, nusprendusi trūkstamas geografijos žinias papildyti savarankiškai. Motina ir tetulė, gyvenanti pas Čechovus, piršo Mašai valdininką, kurio vienintelė vertybė buvo 125 rublių

alga. Bet Maša kategoriškai atsisakė tekėti ne iš meilės.

Tą vasarą Čechovas leido be savo draugės — Lilios

Markovos.

Jiedu susipažino praeitą vasarą Zvenigorode, kur Če-

chovas pavadavo daktarą Uspenskį, o Lilia gyveno vasar-n a m y j e pas tetulę. Vėliau susitikdavo Babkine, eidavo kartu su Levitanu medžioti traukiančių slankų.

Lilia M a r k o v ą mokėsi Bestuževo kursuose, buvo rimta ir įvairiapusiška. Jų draugystė nenutrūko ir Maskvoje.

Lilia dažnai lydėdavo Čechovą, kai šis, nusisamdęs vežiką, lankydavo ligonius. Kai grįždavo iš paciento, jie tęsdavo pokalbį, nutrauktą per pusę žodžio. Tuos susitikimus

Čechovas vadindavo romanu su tęsiniu.

Lilia v y k d y d a v o nedidelius Čechovo pavedimus, pavyzdžiui, išsiųsdavo jo rankraščius į Peterburgą ir, prisi-derinusi prie žaidimo žodžiais, siųsdavo jam juokingas sąskaitas — „už koketiškas šypsenas ženkliukų pardavė-

jui", „už šaudymą akutėmis į pašto valdininką", „už rūpes-

čius apskritai".

Lilia turėjo seserį gimnazistę Nelią. Čechovas siunti-

nėdavo seserims M a r k o v o m s anoniminius laiškus su meilės prisipažinimais. Nelia imdavo juos už gryną pinigą, bet Lilia suprato, kad tai, deja, tik pokštas.

Tą pavasarį Lilia kaip ir Maša baigė kursus ir tarėsi

su Čechovu, kaip jai toliau gyventi. Čechovas pasiūlė

pradėti rašyti, iš pradžių aprašyti savo mokytojus —

Mendelejevą, Beketovą, Vladimirą Solovjovą, apie ku-

riuos taip įdomiai pasakojanti. Ji nusprendė išmėginti laimę scenoje, išvyko su Maskvos aktorių trupe į gastroles Ufon.

Laiškas nuo Lilios M a r k o v o s atėjo ne iš Ufos, o iš Peterburgo. Jis buvo toks keistas ir netikėtas, kad iš pradžių

Čechovas pamanė, j o g tai p o k š t a s — j i e mėgdavo mistifi-kuoti vienas kitą laiškuose. Lilia rašė, kad jos mėginimai scenoje nenusisekę, kad sesutei Neliai įkando netikėtai pasiutęs mielas jų šunelis, kad motina išsivežusi ligonę gydyti į Paryžių. O paskui tarp kitko pranešė: „O dar aš čia tapau sužadėtine, ir mano j a u n i k i s panoro, kad mes-

čiau sceną ir važiuočiau su juo". Vestuvės buvo numatytos Peterburge. Jos j a u n i k i s — dailininkas Sacharovas —

norėjo pasigirti sužadėtinei savo paveikslais Akademijos parodoje.

Čechovą nustebino staigus Lilios apsisprendimas tekėti, o dar labiau tai, kad ji kviečia jį pabroliu. Jis daug kartų

buvo linksminęsis svetimose vestuvėse su svetimais frakais, bet būti Lilios pabroliu nenorėjo.

Lilios teta, aiškiai duodama suprasti Čechovui, jog

šis pražiopsojęs tokią nuotaką, pasakojo, kad seserėčia esanti laiminga, kad jos j a u n i k i s gražuolis, iš veido pana-

šus į Kristų. Teta manė, kad Lilia pasirinkusi gerą partiją.

Bet pačios Lilios laiške nebuvo nė žodžio nei apie laimę, nei apie meilę. Čechovas galvojo apie ją apgailestaudamas — jeigu dailininkas, iš veido panašus į Kristų, ją myli, kaip jis galėjo uždrausti mylimajai užsiiminėti tuo, kas jai patinka?

Čechovas parašė Liliai atsisveikinimo laišką. Jis prasi-dėjo ir baigėsi p a j u o k a v i m u : „Jūsų vestuvės — tai geriausia pjesė, kurioje kada nors vaidinote... Sudie... Tegul būna jūsų gyvenimas toks saldus kaip naujoji jūsų pavardė". Viduryje buvo pasakyta r i m t a i — „Jūs labiau negu kas nors kitas esate verta tikros geros laimės".

Rimčiausia buvo parašyta post scriptum. Čechovas prisiminė jų susitikimus, pasivaikščiojimus, prisipažinimo

mus, liūdnai rašė apie savo sveikatą, apie tai, kad išėjusi jo knyga, kad jį pagiežingai koneveikia kritikai.

„Po 5—10 metų, jei būsiu gyvas — rašė jis,— aprašysiu

visą Markovų giminę. Stengsiuosi neišleisti Jūsų iš akių".

Markovų giminės jis neaprašė, bet apie merginas,

tekančias su viltimi išsigydyti nuo meilės be atsako,

rašė ne kartą.

Čechovui liko tik draugės išsiuvinėta pagalve — var-

duvių dovana. Čechovas išdavė Liliai humoristinį atesta-tą: „Pagalvė, kurią man p a d o v a n o j o panelė Jelizaveta Markovą, yra tobulybės viršūnė ir visų šiame pasaulyje esančių pagalvių apvainikavimas". Išliko dar vienas su-v e n y r a s : atsidėkodama už tai, kad Čechovas gydė jos giminaičius, Lilia b u v o nupirkusi j a m brangią dailią piniginę ir įdėjusi į ją auksinę t u r k ų lirą. Sunku buvo sugalvoti amžinai stokojančiam pinigų Čechovui netinkamesnį daiktą kaip brangi piniginė su auksine turkų moneta!

Išsiuvinėta pagalvė ir piniginė — štai viskas, ką Čechovui paliko draugė, kuri, pakeitusi pavardę, dingo visiems laikams iš jo gyvenimo. 4

Nespėjus Čechovui atsipeikėti po Lilios istorijos, Maša, kuri nieko neslėpdavo nuo brolio, papasakojo, kad Levitanas prisipažino ją mylįs.

Be muzikos, Maša t u r ė j o dar vieną pomėgį — tapybą.

Ji dažnai v a ž i n ė d a v o į Babkiną ne tik pasisvečiuoti, bet ir tapyti — slapčia' nuo visų. Vasarą išsaugoti šią paslaptį jai, suprantama, b u v o neįmanoma. Kartą ji nuėjo su Levitanu į Daraganovo mišką tapyti etiudų. Jis pradėjo girti j o s piešinius, žavėjosi ryžtu — piešti be j o k i o s mokyklos, be m o k y t o j o v a r g u ar galėtų ir vyras... Visa tai baigėsi meilės prisipažinimu. Maša sutriko ir apsiašarojusi pabėgo.

Čechovas klausėsi Mašos su nerimu. Suprantama, jis

žavėjosi Levitanu — šis buvo talentingas, žavus, net gra-

žus — Polenovas pagal jį tapė Kristų paveiksle „Kristus ir nusidėjėlė".

Lilia ištekėjo už dailininko, panašaus į Kristų.

Maša ištekės už dailininko, panašaus į Kristų.

Rodės, Čechovui reikėjo tik džiaugtis, kad mylima se-

suo sujungs gyvenimą su jo draugu. Bet jis suprato, kad laimė vargu ar įmanoma.

141

Levitanas dažnai įsimylėdavo, tačiau netrukus audringa meilė išblėsdavo, ir jį apimdavo kartus nusivylimas. Čechovas neabejojo, kad taip bus ir šį kartą. Tikra dailininko aistra buvo tik viena — tapyba. Čechovas mylėjo Levitaną, dailininkas buvo vienintelis jo draugas, jis džiaugėsi, kad dailininko talentas tobulėja ne dienomis, o valandomis.

Levitanas ir Maša liko draugai visą gyvenimą.

SEPTINTAS SKYRIUS

Pirmoji Čechovo knyga, kaip žinome, neišėjo. Antroji

buvo nedidukė ir suteikė autoriui daugiau rūpesčių negu šlovės ir pinigų. Dėl „Margų apsakymų" Čechovui teko patirti daug nerimasties.

„Knygos išorė viršijo mano lūkesčius,— rašė jis Leiki-

nui.— Bet viduryje ji nekokia... reikėjo kai kuriuos apsakymus išmesti, o kai kuriuos pataisyti".

Išliko „Margų apsakymų" egzempliorius su ironišku užrašu: „Gerbiamam Antonui Pavlovičiui Čechovui nuo

autoriaus".

Čechovui nepatiko knyga. Bet tai nesutrukdė jam be

galo liguistai reaguoti į kritiką.

Pirma išėjusioji Čechovo knyga — „Melpomenės pasa-

kos"— susilaukė tik keleto recenzijų, be to, rašytų bičiu-lių. Apie „Margus apsakymus" prašneko spauda. Žinoma, buvo recenzijų, parašytų pagal pažintį — žurnaluose

„Oskolki", „Budilnik", laikraštyje „Peterburgskaja gazeta". Bet apie knygą rašė ir žymūs kritikai — Skabičevskis, Golcevas, Obolenskis — ne tik laikraščiuose, bet ir storuose žurnaluose. Vienas laikraščio straipsnis vadinosi „Viltį

teikiąs talentas"— jis pasirodė Peterburge, jį persispausdino ir Maskvos laikraštis „Novosti dnia".

Recenzentai atsiliepė apie knygą teigiamai, net susiža-vėję: „Protingos, guvios ir labai doros apybraižos... kiek jose gyvenimo, pastabumo, kiek humoro ir ašarų, kiek meilės žmogui".

Čechovui glostė savimeilę, kad jo maniera esanti fla-

mandiška, kad jis rašąs „su Gothardo graviūrų atvirumu", nors pačiam visa tai nė į galvą nebuvo atėję, o apie Gothardo graviūras tuomet nė nenutuokė. Jam buvo malonu skai-142

tyti, kad jo sveikas humoras skiriasi nuo dirbtino, šabloniškai vienodo Leikino humoro, net nuo I. Gorbunovo

vaizdelių ir Glebo Uspenskio apybraižų.

Buvo ir neigiamų atsiliepimų. Liguistai ambicingas Če-

chovas ne tik jų nenutylėdavo, bet pasakodavo apie juos, rašydavo bičiuliams, perdėdamas kritinių išpuolių aštrumą.

Ypač liguistai Čechovas reagavo į straipsnį žurnale

„Severnyj vestnik". Jis neiškentė ir pasiskundė dėl jo net atsisveikinimo laiške Markovai: „Tulžingiausiai koneveikia Michailovskis žurnale „Severnyj vestnik".

Anoniminio straipsnelio žurnale „Severnyj vestnik"

autorius buvo ne Michailovskis, o Skabičevskis. Dar neseniai „Literatūrinių rangų lentelėje" Čechovas buvo pastatęs Skabičevskį vienon eilėn su autoritetingiausiu kritiku Michailovskiu, kuriuo žavėjosi revoliucinis jaunimas, su Korolenka ir populiariausiu to meto poetu — Nadsonu.

Dabar Čechovas teisė savo kritiką griežtai ir, atrodo, neteisingai.

„Severnyj vestnik" pavaizdavo būsimą apverktiną ma-no likimą 2-juose p u s l a p i u o s e " , — s k u n d ė s i Čechovas Leikinui.

Kritikas, pastebėjęs j a u n ą naują talentą, apgailestavo, kad rašytojas paskubom atliekamų laikraštinių darbų sąlygomis eikvojąs save menkniekiams. Jis didžiai vertino tokius apsakymus kaip „Bėda" ir „Liūdesys". Susumuodamas savo įspūdžius, kritikas rašė: „Tarsi kokio nešvaraus kafe-

šantano scenoje jūs būtumėte staiga išgirdęs galingą, už širdies griebiantį balsą, kuris galėtų, jeigu jį išlaisvintum, tapti kiekvienos Europos scenos puošmena".

Ar galima tokius žodžius vadinti „tulžingiausiu kone-

veikimu"? Greičiau čia sielvartaujama dėl didelio talento, žengiančio netikru keliu. Tiesą sakant, kritikas išreiškė

tą patį, ką ir Grigorovičius, pataręs Čechovui mesti skubos darbus laikraščiuose. Tik straipsnio išvados griežtesnės ir konkretesnės: „Čechovo knyga, nors ir linksma ją skaityti, yra liūdnas ir tragiškas reginys, parodantis savižudybę j a u n o talento, lėta mirtimi besivaduojančio laikraščių

karalystėje".

Šis straipsnis Čechovui įstrigo atmintyje ilgam, iš teisybės, visam gyvenimui. Daugelis prisiminė, kaip Čechovas 143

sakydavo: „Skabičevskis manė, kad aš mirsiu girtas patvoryje". Nuoskauda buvo tokia didelė, kad Čechovas prisimindavo tai, ko nebuvo. Skabičevskis rašė, kad Čechovo laukianti visų laikraštininkų d a l i a — j i e pasidarą kaip iš-

sunkta citrina,— ir kaip išsunktai citrinai jiems tenka vi-siškai užmirštiems mirti kur nors patvoryje. Šitai buvo sakoma ne apie Čechovą, o apie laikraštininkus; apie girtuokliavimą straipsnyje iš viso nebuvo užsiminta.

Skabičevskis rašė, kad niekalai, parašyti nurodytam

terminui, k n y g o j e eina greta puikiausių dalykų, sukurtų

šviesiausiomis darbo valandėlėmis. Sielodamasis dėl Ska-bičevskio straipsnio, Čechovas iš esmės su juo sutiko. Jis pasiuntė knygą dėdei Mitrofanui Jegorovičiui ir pažymėjo turinyje dėmesio vertus apsakymus. Visa kita pavadino

„balastu, kurį tenka kurti, kai trūksta pinigų".

Apskritai knyga „Margi apsakymai" greičiau buvo pernelyg gerai įvertinta, negu išpeikta.

Žurnalo „Russkoje bogatstvo" redaktorius L. Obolenskis parašė didelį straipsnį „Jaunieji talentai: p. Čechovas ir p. Korolenka. Jų palyginimas".

Iš jaunų literatų Čechovas išskyrė tris, pradėjusius ra-

šyti maždaug kartu su juo: Garsiną, Nadsoną ir Korolenka.

Pastarąjį jis ypač vertino; palyginimas su juo Čechovui glostė savimeilę.

Tačiau straipsnyje buvo ne palyginimas, o priešinimas.

Straipsnis prasidėjo Korolenkos pašlovinimu. Pasak kritiko, jis tapo plačiai žinomas po debiuto storuose žurnaluose.

Apie Čechovą buvo pasakyta taip: „Jis atėjo pasaulin asilo ėdžiose arba, sakant ne tokiu aukštu stiliumi, humoristi-niuose žurnaluose, tarp to mėšlo, kuriuo nukloja savo puslapius tie nelemti leidiniai: apgautų vyrų, nenaudėlių uoš-

vių karikatūrų ir piešinių, vaizduojančių nuogas bobas".

Tokia pradžia Skabičevskio straipsnio stiliumi nežadėjo Čechovui nieko džiugaus. Bet toliau kritikos straipsnyje, kaip pjesėje su puikiai suregzta intriga, viskas keitėsi.

Nenatūraliems, išgalvotiems Korolenkos siužetams su nepaprastais personažais — pabėgusiais katorgininkais, stip-ruoliais, vežikais, valkatomis, žmogžudžiais, aklais berniukais — kritikas priešpriešiais statė Čechovo siužetų pap-144

rastumą, nes šiam autoriui kūrybinio įkvėpimo šaltiniu yra tapęs paprastas gyvenimas.

„Jeigu čia, greta Čechovo,— buvo rašoma straipsny-

je,— eina kitas žmogus, irgi laikomas menininku, tačiau kuris nieko to nemato, o tuo metu svajoja apie fantastiškas scenas miškuose ir taigose, apie žmogžudystes, apie milžinus vežikus, tada savaime kyla klausimas: katras iš jų tikras menininkas?! Šis antrasis menininkas yra viduramžių

romantizmo atbalsis, yra atavizmas, grįžimas į jau išsigimusi meno tipą... Anas menininkas, kuris semiasi persona-

žų ir įkvėpimo iš gyvo gyvenimo, yra tikrasis kūrėjas, o ne to, kas sena, kartotojas, tai žmogus, skinantis žmonijai naujus kelius, o ne einantis senu, seniai užmirštu, nenaudingu ir apleistu taku".

Čechovas laiške dėdei prisipažino, kad kritikos straipsnis jaudina jį ir visą šeimą. Obolenskio straipsnis sukėlė

namuose džiugų sąmyšį. Čechovas buvo iškeltas aukščiau kito rimto rašytojo, straipsnis išspausdintas solidžiame žurnale, kur b e n d r a d a r b i a v o Levas Tolstojus, parašė jį ne anonimas kritikas, ne žmogus, prisidengęs slapyvardžiu, o redaktorius. Straipsnis buvo didelis — vėliau išėjo atskira brošiūra.

Čechovas neseniai buvo lankęsis Peterburge; šį sykį su Maša. Maša, pirmą kartą išvykusi įš Maskvos, žavėjosi

Peterburgu, o dar labiau tuo, kad brolis kviečiamas į solidžiausius namus, jam žerte žeriami pagyrimai. O Čechovas, grįžęs namo, rašė Kiseliovai, tarsi nujausdamas Obolenskio straipsnį: „Piteryje aš darausi madingas, kaip Nana. Rimtą-

jį Korolenka vos žino redaktoriai, o mano niekalus skaito visas Piteris".

Čechovas ne kartą atsiliepė apie savo rašinius pašaipiai, tačiau žodis „niekalas" pasirodė jo laiškuose pirmą kartą.

Jis paimtas iš Skabičevskio straipsnio.

Čechovas prisipažino Kiseliovai jaučiąsis nepatogiai

dėl publikos, kuri garbsto literatūrinius boloninius šune-lius, nepastebėdama dramblių.

Straipsnio pasirodymo išvakarėse jis pats supriešino

save ir Korolenka — Korolenkos naudai.

Kitame laiške Kiseliovai rašė: „Tasai vaikinas žavisi

manimi, įrodinėja, kad aš didesnis menininkas negu Korolenka. Tikriausiai jis meluoja..."

145

Straipsnyje jis įžiūrėjo kritiko subjektyvumą, grupinių

interesų pasireiškimą. Obolenskis buvo Tolstojaus moky-mo gerbėjas. Korolenka kartą pasisakė prieš Tolstojaus mokymą, o Čechovas viename savo apsakyme — „Geri

žmonės" — palietė nesipriešinimo blogiui motyvus.

M a s k v o j e buvo leidžiamas tik vienas storas žurnalas —

„Russkaja mysl". Jis taip pat pastebėjo knygą „Margi apsakymai", atsiliepė apie ją palankiai. Tačiau padarė tai, ko nesiryžo kolegos iš Peterburgo — pakvietė Čechovą bendradarbiauti. „Jums būtų pats laikas išeiti į didžiąją literatūrą,— buvo rašoma redaktoriaus laiške,— kurioje Jūs,

be abejonės, galite užimti žymią vietą. Dabar Jūsų rašomas mažmožis yra labai geras, bet j u k jis „alina" gyvą talentą ir anksčiau ar vėliau nualins".

Redakcijos laiškas kartojo tai, apie ką buvo rašęs Če-

chovui Grigorovičius, apie ką buvo užsimenama kritikos straipsniuose, konkrečiai Skabičevskio straipsnyje. Apie tai buvo kalbama net giriamame Obolenskio straipsnyje:

„Būtų geriau, jeigu p. Čechovas neeikvotiį nuostabaus savo talento tam pačiam fabrikiniam darbui, kuriuo pražudė

savo talentą p. Leikinas".

Aleksandras kartą parašė broliui, kad ėmęsis didelio

darbo — „Ateities miesto",— pagrindą sudarą Novorosijsko įspūdžiai, pastebėti dalykai.

Čechovas pavydėjo Aleksandrui narsumo: jis dirbo

sunkiomis sąlygomis — neturėjo pinigų net nusipirkti duonos pietums, mėsą ėmė skolon — pagal knygutę. Rašė apie ateities miestą, o dabarties mieste siautėjo raupai, vaikai mirė kasdien, pro langus buvo nešami juodi karstai.

Čechovas džiaugėsi literatūriniu brolio žygdarbiu ir

padėjo jam patarimais: reikia vengti politinio, socialinio ir ekonominio pobūdžio žodžių srauto, rūpintis, kad būtų

nuoširdų, didelį kūrinį reikia rašyti nepaprastai glaustai, svarbiausia — kad nebūtų šablono. Jis patarė saugotis bendriausių dalykų ir banalybių. „Negalima rašyti: „besileidžianti saulė, maudydamasi tamsėjančios j ū r o s vandenyse, užliejo raudona šviesa", arba „kregždės, skraidydamos virš vandens, linksmai čirškavo" — visa tai, nors ir atrodo skaitytojui gražu,— bendriausi dalykai. Šiandien ir Turgenevo peizažai, nors ir puikūs, skamba kaip archaizmai.

146

Gamtą reikia vaizduoti smulkiai ir konkrečiai, kad jeigu perskaitęs užmerktum akis, iškiltų vaizdas. Tau pavyks mėnesienos naktis, jei parašysi, kad ant malūno užtvankos kaip ryški žvaigždelė'bliksėjo butelio šukė ir lyg kamuolys nusirideno juodas šuns ar vilko šešėlis". (Čechovas pats taip aprašė mėnesienos naktį apsakyme „Vilkas".)

Čechovas svajojo apie didelį kūrinį, tačiau, stokodamas pinigų, negalėjo mesti padienio darbo.

Jis gyveno dabar ne bute, o atskirame name. Išsinuo-

mojo dviaukštį namą Kudrinskajos gatvėje. Čechovas

praminė jį komoda, j u o k a v o , kad esąs nudažytas liberaliai raudona spalva. Pirmą kartą M a s k v o j e Čechovas gyveno erdviai. Namo savininkas buvo kolega — gydytojas Kornejevas. Juos siejo ir alma matei. Kornejevas tarnavo universiteto klinikoje, tačiau tai nesukliudė jam pareikalauti iš nuomininko mokesčio už du mėnesius į priekį.

Kasmet po vasaros Čechovas kentė pinigų stygių, tačiau dar niekad jų taip nebuvo trūkę kaip tą rudenį, kai apsigyveno ne bute, o atskirame name,— vien nuomos reikėjo

mokėti penkiasdešimt rublių kas mėnesį.

Čechovas parašė laišką Šechteliui, dar nupiešė žmogų,, lendantį į kilpą, ir prašė atsiųsti dvidešimtpenkinę — pinigų reikią mirtinai. Sechtelis apgailestavo, kad laiškas neatėjęs dieną anksčiau,— iš vakaro pralėbavęs pusšimtį: jis lengvai uždirbdavo pinigus ir dar lengviau juos iššvaisty-davo.

Pernai rudenį Čechovas skundėsi bičiuliams, kad netu-

rįs nieko, tik auksinę turkų lirą, dabar teko užstatyti net Lilios suvenyrą ir laikrodį.

Čechovas darėsi garsenybė — apie jį buvo rašoma sto-

ruose žurnaluose, jo humoreskos skaitomos estradose,

restoranuose ir teatrų bufetuose į jį rodoma pirštu, bet pas ligonius dabar jis važinėjo net ne vežiku, o arkliniu tram-vajum.

M a s k v o j e vėl siautėjo dėmėtoji šiltinė —• ligonių buvo daug.

Kiseliova patarė Čechovui vesti turtuolio Chludovo

našlę: jos kraičio nereikėsią drovėtis — Chludovas surinkęs vertingų senovinių knygų ir rankraščių kolekciją.

Čechovas apie pinigų stygių j u o k a i s sakydavo: „Papiro-147

sų man ištaiko tik per valstybines šventes", „Pinigų mažiau negu poetinio talento".

Kiseliova, kuriai tuo metu rašė labai atvirus laiškus, skundėsi, kad gyventi esą sunku. Čechovas paprastai ją drąsindavo, bet šį sykį atsakė jai į toną: „Visiems sunku gyventi. Kai būnu rimtas, tai man atrodo, kad žmonės, jau-

čiantys pasidygėjimą mirtimi, nelogiški. Kiek suprantu gyvenimą, jis susideda iš siaubo, šlamšto ir šlykštybių, kurie eina pakaitomis".

Jis toliau kūrė Leikinui j u o k i n g u s mažmožius, bet laiš-

kuose skundėsi: „Gyvenimas pilkas. Pats aš negeras, ir aplink save nematau laimingų. Baisu kiek nemalonumų

patyriau šiomis dienomis, o čia dar nėra pinigų! Visa ši muzika tikriausiai baigsis tuo, kad spjausiu, numosiu ranka ir išdumsiu į zemstvą tarnauti".

Žurnalo „Oskolki" 1886 metų naujametiniame numery-je buvo išspausdintas Čechovo mažmožis: „Vizitinės kortelės", kur autorius p a v a r t o j o tokias pavardes kaip rūmų

patarėjas Hemorojus Dioskorovičius Lodkiunas, kuni-

gaikštis Agopas Minajevičius Obšiavišilis, Dizinterija Aleksandrovna Gromozdkaja, Nikita Spevsipovičius Ue-chalas.

Dabar Čechovas neleido sau šmaikštauti taip skurdžiai

ir lėkštai'. Tačiau pasiuntė į žurnalą ištęstą anekdotą apie jaunavedį, per klaidą įsėdusį Bologojėj ne į savo traukinį

(„Laimingasis"). Sį apsakymą, kaip ir farso situacija pagrįs-tą kūrinėlį „Romanas su kontrabosu", Čechovas, tiesa, vė-

liau įjungė į raštų rinkinį, bet dėl dirbtinio humoro šios įdomios istorijos netenka gyvenimiško tikrumo. Prie anekdotų galima priskirti ir „Rausvą kojinę". Leikinas prikūrė

apsakymui keletą eilučių, Čechovas protestavo, bet vangiai: „Et, tiek to!"

Čechovas parašė apsakymą, kurio pavadinimas skaity-

toją nuteikia linksmai,— „Truputis skausmo (gatvės įvykis)", jo pagrindu irgi paimtas anekdotas. Prostitutė, išėjusi iš ligoninės, sumano užsukti pas vieną savo klientą — dantų g y d y t o j ą — g a u t i pinigų. Vizitas baigiasi nelauktai: ji atiduoda jam paskutinį rublį už be reikalo ištrauktą dantį.

Anekdoto pabaiga dramatiška, o gal net tragiška: „Ji ėjo gatve ir spjaudė kraujais, ir kiekvienas raudonas spjauda-148

las bylojo jai apie jos gyvenimą, negerą, sunkų gyvenimą, apie tuos įžeidimus, kokius jai teko patirti ir dar patirs rytoj, po savaitės, po metų, visą gyvenimą, iki pat mirties".

Vėliau jis pavadino apsakymą „Pažįstamas vyriškis".

Pabaiga aiškiai ne žurnalo „Oskolki" stiliaus.

Toks pat ne humoristinio žurnalo dvasios buvo ir apsa-

kymas „Dainušnykė". (Čechovas vėliau pakeitė niekinamą pavadinimą r i m t e s n i u — „Choristė".) Situacija irgi anek-dotinė, bet Čechovas pakreipė ją dramatine linkme. Pas choristę Pašą ateina jos meilužio Kolpakovo žmona: mal-, dauja grąžinti brangenybes, kurias Pašai dovanojęs jos vyras, jis turįs atlyginti išeikvojimą. Bet Kolpakovas nebuvo meilužei nieko dovanojęs; choristė atiduoda jo žmonai brangenybes — kitų gerbėjų dovanas. Tai nesukliudo Kol-pakovui piktintis, kad išdidi tyra jo žmona žeminosi prieš mergšę.

Leikinas džiaugėsi, kad Čechovas atsiuntė j u o k i n g ą apsakymą „Ilgas liežuvis" nuvalkiota tema apie kurorto poniutės romaną su palydovu totoriumi, ir, sukandęs dantis, spausdino „Talentą", kuriame n e j u o k a i s , o su skausmu buvo pasakojama apie dailininkus, eikvojančius gyvenimą tuščiai.

Čechovas vėliau sutrumpino žurnalinį apsakymo vari-

antą, išmesdamas tai, kas opiausia. Išbraukta buvo, pavyzdžiui, tokia pastraipa:

„Prasideda įnirtinga kritika. Visi trys vienas per kitą įrodinėja girtai Zilkinai, kad talentai n u k r y p ę iš tikrojo kelio: Šiškinas — herbarininkas, Kuindžis aukoja tiesą dėl efekto, vienas Makovskis pasinešė į karikatūrą, kitas

Makovskis nieko daugiau ir nedaro, tik tapo savo žmoną, Repinas persūdo su savo realizmu ir 1.1. Žiuri šališka, o publika nė velnio netikusi. Dailininkai kritikuoja ir geria, geria, kaip gali gerti tik dailininkai ir batsiuviai".

O štai kas sudarė apsakymo esmę:

„Jie neužsičiaupdami kalba, kalba nuoširdžiai, su įkarš-

čiu... Jų pasiklausius, tai jų rankose ateitis, populiarumas, pinigai. Ir nė vienam iš jų neateina į galvą, kad laikas bėga, gyvenimas diena po dienos krypsta į saulėlydį, svetimos duonos suvalgyta daug, o dar nieko nepadaryta".

Apsakyme „Sesuo" (jis paskui buvo pavadintas „Geri 149

žmonės") Čechovas rašė apie mažą literatą, kurį po mirties iškart visi pamiršo.

Jis gerbė mažus literatus ir atkakliai kvietė į didžiąją literatūrą. Tačiau maži rašytojai buvo patenkinti savo vieta. „Daugelyje laiškų,— rašė Bilibinas Čechovui,— Jūs

užsipuolate mane už tai, kad nerašau to, ko reikia, ir rašau ne taip, kaip reikia. Čia tikriausiai nesusipratimas. Ko Jūs iš manęs norite ir ko tikitės? Ne visi gali būti žodžio menininkais. Aš žiūriu į literatūrinį amatą kaip į duoną".

Maži rašytojai suprato savo menkumą ir taikstėsi su

juo.

Levitanas skundėsi Čechovui, kad viskas, ką jis nuta-

pęs, atrodo jam lėkšta, banalu, nulaižyta; jis apversdavo paveikslus aukštyn kojomis, o paskui, padėjęs vėl norma-liai, žiūrėdavo jau kitomis akimis.

Čechovas negalėjo leisti sau tokios prabangos, nebuvo

kada iš naujo skaityti, kas parašyta. Jam reikėjo sukurti tris kalėdinius apsakymus — žurnalui „Oskolki" ir laikraš-

čiams „Novoje vremia" bei „Peterburgskaja gazeta". Ka-lėdiniai apsakymai — šventinės dovanos suaugusiems —

tai būtina kiekvieno leidinio dalis. Toji salsva ir senti-mentali literatūra buvo panaši į pernykščius eglutės

papuošalus — kiaurus metus dulkėję už spintos, prieš

Kalėdas jie buvo ištraukiami, nuvalomi ir pateikiami kaip nauji.

Šviesiomis šventiškomis dienomis Čechovas dažnai

pasakodavo liūdnas istorijas, o tai nebuvo leidžiama

niekam kitam; bet vis dėlto Kalėdų apsakymai jam labiausiai nesisekdavo.

Kalėdiniame apsakyme „Vanka" (jis buvo skirtas laikraščiui „Peterburgskaja gazeta") dangus buvo šviesus, šventiškas: „Visas dangus nusėtas linksmai mirksinčiomis žvaigždėmis, ir Paukščių Takas išsiskiria taip aiškiai, tartum prieš šventes jį būtų numazgoję ir nušveitę sniegu".

Niekas apie Paukščių Taką dar nebuvo pasakęs taip fa-

miliariai, šeimyniškai. Bet po ta padange su linksmomis žvaigždėmis vyksta liūdna istorija, pažeidžianti Kalėdų

apsakymo taisykles.

Apsakyme „Kelionėje" nebuvo nieko nei kalėdiška,

nei šventiška: Čechovas ilgai kamavosi su neįprastu savo 150

herojumi — Lichariovu, žmogumi, kuris žavėjosi daug

kuo. Paskutinis jo potraukis — nesipriešinimas blogiui —

baigėsi slogiu nusivylimu. „Man dabar 42 metai, senatvė

prie slenksčio, o aš benamis kaip šuo, naktį atsilikęs nuo gurguolės. Per visą savo gyvenimą nepatyriau, kas yra

ramybė... Aš gyvenau kaip apkvaitęs, nejaučiau paties

gyvenimo proceso",— Lichariovas išpažįsta savo mintis merginai, įstrigusiai kaip ir jis dėl blogo oro užvažiuo-jamuose namuose. Ji sujaudinta tos graudžios išpažinties.

Toji istorija, regis, turi jau pasibaigti laimingai —• mergina vos neįsimyli nevykėlio, kaip ir turėtų būti pagal kalėdinio žanro dėsnius. Bet mergina išvažiuoja, o nevykėlis Lichariovas ilgai žiūri į pavažų vėžes.

Čechovas manė, kad apsakymas nenusisekė ir nueis

perniek, bet Suvorinas jį išspausdino, kaip paprastai nieko nepakeitęs.

Leikinas matė, kad Čechovas tolsta nuo žurnalo „Os-

kolki". Anksčiau „apsakymukai" ateidavo reguliariai kas antradienį. Dabar vietoj humoreskų Čechovas atsiųsdavo laišką: „Visą dieną kamavausi su apsakymu, nieko neišė-

jo". Kitą antradienį vietoj ilgai lauktų m a ž m o ž i ų — v ė l atėjo nusiskundimas: „Po šaunia plunksna liejasi arba

ilgų ilgiausios, arba karčių karčiausios, arba šleikščių

šleikščiausios frazės".

Leikinas kaip įmanydamas stengėsi nepaleisti madingu

tapusio jauno literato. Įkalbinėjo jį pasiūlyti savo kandidatūrą į Puškino būrelį, padėjo įstoti į Literatūros fondą, parašė rekomendacinį laišką Garšinui.

Jis padidino Čechovui h o n o r a r ą — • nuo aštuonių iki vienuolikos kapeikų už eilutę. O Čechovas paprašė nemokėti to priedo, kurį Leikinas buvo pridėjęs prie honoraro kaip nuolatiniam bendradarbiui. Dabar jis rašė į

žurnalą „Oskolki" ne kartą per savaitę, o kartą per mėnesį.

Naujametinis žurnalo „Oskolki" numeris pirmą kartą išėjo be Čechovo kūrinio. Čechovas ramino Leikiną:

„Oskolki" — m a n o krikštinė", tačiau broliui rašė atvirai:

„Būčiau laimingas visai nedirbti žurnalui „Oskolki", nes mažmožiai man įgriso. Norisi rašyti ką stambesnio arba išvis nieko nedaryti".

1887 metais beveik visų laikraščių naujametinių nu-

151

merių literatūros apžvalgose Čechovas aptikdavo savo

pavardę — apie jį buvo rašoma kaip apie naują talentingą beletristą.

Žiemą Babkine Čechovui pasirodė dar jaukiau negu

vasarą. Jis mėgo šilumą, bet jam dar nė karto nebuvo

tekę pagyventi šiltame bute, visada reikėjo taupyti malkas. O čia buvo karšta ir jauku — šilumą skleidė prikū-

rentos krosnys, j a u k u m o teikė lapių ir vilkų iškamšos; Čechovas pamatė jas pirmą kartą — vasarą jos būdavo

išnešamos. O dabar kailiai dengė grindis ir sienas, vilkų

galvos iššieptais nasrais puikavosi ant spintų ir lentynų.

Kiseliovas pasitiko Čechovą garsiose visoje apskrityje rogėse, išklotose vilkų kailiais. Kiseliovas važinėdavo su vilkenų kailiniais ir kepure — visi jį pažindavo iš tolo.

Jis tikino, kad, važinėjant po miškingą apskritį, tie drabu-

žiai ne kartą išgelbėję jį nuo vilkų, juos esą nubaidydavęs kvapas; suprantama, egzotiškas apdaras buvo ne vilkams gąsdinti, o pasipuikuoti.

Dieną visi t r a u k d a v o medžioklėn, o vakarais pas Kiseliovą atvažiuodavo kortuoti taikos teisėjas, baterijos vadas ir zemstvos gydytojas. O Čechovas su Maša sėdė-

davo Marijos Vladimirovnos buduare (žvėrių kailiai čia nebuvo mėgstami) ir valandų valandas šnekučiuodavo

apie literatūrą.

Marija Vladimirovna pro pirštus žiūrėjo net į vyro

meilės nuotykius, suprasdama, kad tai nėra susižavėjimas ar neištikimybė, tik tokia pat žema aistra kaip degtinė

arba kortos.

Bet šiuos svetimus vienas kitam žmones vienijo meilė

vaikams, todėl Kiseliovai buvo laikomi normalia šeima.

Abu jie buvo atviri Čechovui tiek laiškuose, tiek ir

kalbėdamiesi, ir Čechovas vos ne vienintelis galėjo žinoti, kokius tolimus žmones jungia ta pati pavardė.

Kiseliovas rašydavo Čechovui laiškus banaliai, juokau-

damas, įterpdamas begėdiškų eilių ir nešvankybių, apra-

šydamas išgertuves, sunkias pagirias, erotinius sapnus; lėkštas jo humoras, vertas peraugusio gimnazisto, ypač keistas atrodydavo Zvenigorodo apskrities valdybos

blankuose. Marija Vladimirovna viename laiške prasitarė: 152

Mažirovo duburys, kur jiedu su Čechovu mėgo meškerioti, viliojo ją ne tik ežerais; ji prašė Čechovą sunaikinti tą laišką.

Čechovas neguodė jos, tik primygtinai patarė rašyti —

tai vienintelis būdas apsisaugoti nuo gyvenimo banalumo ir tuštumo. Įkalbinėjo ją imtis literatūrinio darbo, ir ne priešokiais, o sistemingai, Kiseliovos apsakymus rekomen-davo redakcijoms.

Tą žiemą Kiseliovą buvo pagrindinė jo korespondentė

literatūros klausimams aptarti. Čechovas pasiuntė jai

laikraščio „Novoje vremia" i š k a r p ą — savo apsakymą

„Maurai". Kiseliovai apsakymas nepatiko. Ji barė Čechovą už smirdančią mėšlo krūvą: „Duokite man perliuką,—

rašė ji,— kad mano atmintyje išblanktų aplinkos purvas".

Šie žodžiai skaudžiai užgavo Čechovą, nors jis stengėsi nuoskaudą pridengti j u o k a v i m u : „Kiekvienas kritinis straipsnis,— rašė jis Kiseliovai,— net neteisingai konevei-kiantis, paprastai sutinkamas tyliu linktelėjimu — toks literatūrinis etiketas". (Šios taisyklės Čechovas laikėsi visą gyvenimą.) Jis lygino kritiką su pokalbiais Babkino priebutyje ir todėl užvedė rimtą ginčą. Buvo kalbama

ne apie meninius trūkumus, o apie tai, ką menininkui galima vaizduoti dorovės srityje.

„Antikos rašytojai nesibaimino knaisiotis mėšlo krū-

voje,— rašė Čechovas,— ir doroviniu požiūriu buvo tvirtesni negu dabartiniai, mandagūs popieriuje, bet šalti ir ciniški sieloje bei gyvenime... Grožinė literatūra todėl ir vadinama grožine, kad vaizduoja gyvenimą tokį, koks jis yra. Jos paskirtis — tiesa, be jokių išlygų ir sąžininga...

Literatas ne konditeris, ne kosmetikas, ne linksmintojas: jis įsipareigojęs žmogus, pasirašęs kontraktą su savo pareiga ir sąžine... Literatas turi būti toks pat objektyvus kaip chemikas; privalo išsižadėti kasdienybės subjekty-vumo ir žinoti, kad mėšlo k r ū v o s peizaže atlieka labai garbingą vaidmenį, o blogio aistros taip pat egzistuoja gyvenime, kaip ir gėrio".

Keisčiausia, kad gražinti gyvenimą meno kūriniuose

reikalavo rimtas ir mąstantis žmogus, matąs aplink ir

niekšybes, ir nuobodulį, ir beprasmybę.

1.53

Suvorinas didžiai vertino Čechovą, bet jų santykiai

ir toliau liko tik dalykiški.

Čechovas, be abejo, turėjo atkreipti dėmesį, kad laik-

raštis „Novoje vremia", palankiai atsiliepęs apie pirmąją menkutę jo knygelę „Melpomenės pasakos", visai ne-užsiminė apie „Margus apsakymus". Tai jį nuliūdino —

jis suprato, kad Suvorinas negalėjo nepastebėti Čechovo rinkinio, vadinasi, šis jam nepatiko.

Leikinas su būdingu jam nesivaržymu siūlė Čechovui

parašyti Suvorinui ir paprašyti recenzijos. Čechovas atsakė išsisukinėdamas: „Aš nedrįstu rašyti žmonėms, kurie nėra man artimai pažįstami, ir prašyti jų paslaugos".

Čechovas įveikdavo „nedrąsumą", kai reikėdavo pra-

šyti paslaugos ne dėl savęs. Jis negalėjo užsiminti Suvorinui apie savo knygą, bet rūpinosi, kad būtų parašyta Palmino humoristinio romano „Idealisto nuotykiai" recenzija, r e k o m e n d a v o Suvorinui Kiseliovos apsakymą.

Trukdė Suvoriną net prašydamas, kad būtų išsiųsti bi-

čiuliams ir pažįstamiems Suvorino leidiniai, aiškindamasis: „Prašyti dėlei kitų negėda".

Visus Čechovo prašymus Suvorinas įvykdydavo ne-

delsdamas ir lengvai, nepabrėždamas kaip Leikinas savo geradarystės, ir Čechovas ryžosi pasiųsti į Peterburgą su rekomendaciniu laišku brolį Aleksandrą.

Išlydėjo Aleksandrą su Ivano surdutu — jo paties

drabužiai buvo sučiurę ir nunešioti, vilkint jais eiti parsisamdyti buvo neįmanoma.

Suvorinas priėmė jį tarnybon ir liepė vakarais ateiti

į redakciją.

Aleksandro darbas buvo n e a i š k u s — j i s redagavo reporterių pranešimus, taisė korektūras, o dažniausiai iš neturėjimo ką veikti vartė provincijos laikraščius.

Aleksandras suprato redakcijai esąs nereikalingas,

kad alga jam paskirta dėl brolio, bet džiaugėsi gyvenimu be rūpesčių — M a s k v o j e jis buvo tiek nuskurdęs, kad teko užstatyti a k i n i u s — j i e buvo auksuotais rėmais. Jis parsikvietė šeimą į Peterburgą ir net metė gėręs, nes

dabar jam nebereikėjo užsimiršti! „Įsitaisiau prie kriaukš-

lio",— džiaugsmingai rašė jis broliui. Čechovui nepatiko, 154

kad brolis gauna atlyginimą veltui, ir klausinėjo, ar Aleksandro darbas laikraštyje esąs kūrybinis.

Netrukus Aleksandrui atsirado darbo redakcijoje —

jis buvo siunčiamas į garbingų draugijų posėdžius, rašė

ataskaitas — prie algos prisidėjo honoraras už eilučių

skaičių. Dabar jam nebuvo kada gerti, grįždavo namo po vidurnakčio. O rytais rašydavo mažmožius Leikinui.

Čechovas atkreipė dėmesį į tuos mažmožius, nebuvo

galima jų nepastebėti, Aleksandras pasirašydavo juos

pavarde. Čechovas patarė broliui rašytis slapyvardžiu, reikią branginti pavardę.

Aleksandras iliepė apie pavardę juokaudamas:

„Aš to Čechovo brolis, — rašė jis, sveikindamas Antoną su gimtadieniu.— Jeigu atlikčiau žygdarbį, sakytų — tai to garsiojo brolis... Pakratytum kojas! Beje, i r t a i nepadėtų, aš tapčiau velionio garsiojo rašytojo broliu... Nieko čia nepadarysi, nes tu nemirtingas".

Literatų būreliuose su Aleksandru Čechovu visi susi-

pažindavo kaip su Antonu, dailininkų — kaip su Nikola-

jumi.

Pasak Aleksandro, Čechovas dabar skaitomas reikliai:

kiekvienoje frazėje ieškoma tendencijos.

Jis neslėpė nuo brolio ir priekaištų, pasigirstančių

redakcijoje: „Tu dar labiau esi kaltinamas, kad rašai daug ir nedailini". Čechovas į laikraštį „Novoje vremia" rašė

mažai ir pamatuotai atsakinėjo broliui: „Nežinau, ko nori iš manęs Suvorinas ir K°? Aš rašau mažai, kur kas mažiau negu kiti beletristai. Skirtumas tik tas, kad aš rašau daž-

niau, o visi kiti storiau".

Aleksandras didžiavosi pritapęs redakcijoje, pasidaręs nepakeičiamu žmogumi. Čechovas galvojo su nerimu —

ar neįstrigs Aleksandras redakcijoje? Ar nepripras prie laikraščio „Novoje vremia"?

Aleksandras išsikvietė Čechovą į Peterburgą telegra-

ma, kad sergąs. Čechovas vargais negalais sukrapštė bilietui; važiuoti teko pigiu traukiniu, iki Peterburgo kapstėsi beveik parą. Piteris pasitiko jį karstais ir ligoniais: mieste siautėjo šiltinė. Tiesa, brolį rado sveiką, šis visada daugiau kentėjo nuo įsikalbėjimų negu nuo ligų, bet Čechovui

teko gydyti šiltine susirgusią Aleksandro žmoną, Leikino durininką, žurnalo „Oskolki" kontoros tarnautojo motiną, žurnalo leidėjo sūnų. Jam teko gydyti ir Grigorovičių.

Kai jie susitiko, senąjį rašytoją iš susijaudinimo ištiko sunkus stenokardijos priepuolis.

N o r ė d a m a s prasiblaškyti, Čechovas nuėjo į peredviž-

nikų parodą, bet ir ten negalėjo atsikratyti niūrių minčių —

pusė damų buvo su gedulo rūbais.

Čechovas visada bijojo šiltinės, daug labiau negu spjaudymo kraujais, jam atrodė, kad būtinai susigriebsiąs šią ligą. Jis rašė namo esąs gyvas, sveikas, šiltine neužsikrė-

tęs, bet prašė Mašą dėl blogai susiklosčiusių aplinkybių

leisti pinigų kiek įmarioma mažiau.

Kiseliovai rašė, kad jo įspūdžiai Piteryje tokie, jog

galima net pradėt gerti. „Beje, sako, beletristui viskas į

naudą",— švelnino jis kaip paprastai liūdną laiško toną.

Jis pajuto nesuvaldomą norą išvažiuoti kur nors toli.

Toji įkyri idėja ateidavo jam į galvą kas pavasarį, dabar ji pasidarė neįveikiama. „Būtinai važiuosiu,— rašė jis Sechteliui.— Net jeigu ir šiltine susirgčiau. Net jei ištiktų

žemės drebėjimas, išvažiuosiu, nes nervai nebeišlaikys...

Važiuosiu, kad ir rublį turėdamas, vis tiek važiuosiu".

Jis įtikinėjo ne tiek bičiulį, kiek pats save, suprasdamas, kad kaip ir praeitą pavasarį jo kelionė liks neįgyvendinta. Piteryje jį visi sutikdavo su pagarba, bet niekas ne-susiprato pasiūlyti paskolos.

Pinigų Čechovas gavo nelauktai. Suvorinas nusprendė

išleisti jo apsakymų rinkinį. Jis nesiderėjo kaip Leikinas, nesvarstė, koks bus pelnas ar nuostoliai, o davė Čechovui būsimos knygos sąskaita tris šimtus rublių. Pirmą kartą Čechovas gavo tokią didžiulę s u m ą — v i l i o j a n t i kelionė, vakar buvusi dar iliuzija, darėsi realybe.

Savo skolą Suvorinui Čechovas saugojo paslaptyje —

apie ją žinojo tik namiškiai. Apie Suvoriną buvo kalbama įvairiai, ir buvo neaišku, didžiuotis jo pagalba ar jos gėdytis. Ir pats Čechovas galvojo apie Suvoriną įvairiai.

Jam patiko Suvorino meilė literatūrai, teatrui, tapy-

bai; nė vienas redaktorius nebuvo taip atsidavęs menui.

Suvorinas gerai išmanė ir verslo reikalus, ir kūrybą. Meno mėgėjams verslas dažniausiai nerūpi. Suvorinas veikė

su dideliu užmoju, ne taip, kaip kiti kapeikiniai leidėjai.

156

Be laikraščio ir žurnalo „Istoričeskij vestnik", turėjo didelę leidybos firmą, penkias knygų parduotuves. Įsigijo monopolį prekiauti knygomis visose geležinkelio stotyse.

Geležinkelių tinklas kasmet plėtėsi, o kartu didėjo ir Suvorino knygų komercija.

Čechovas ypač vertino Suvorino užmojį leidžiant

Puškiną.

1887 metų sausyje sukako penkiasdešimt metų nuo

poeto žuvimo, baigėsi paveldėtojų autorinė teisė. Iki tol Puškinas buvo leidžiamas retai ir mažais tiražais, jo raštai kainavo brangiai, neturtingam skaitytojui buvo neprieinami. Jubiliejaus proga daugelis leidėjų ruošėsi išleisti visiems prieinamą Puškiną. Suvorinas aplenkė v i s u s — j i s išleido Puškiną anksčiau už kitus ir pigiau už kitus. Pilno raštų rinkinio dešimt tomų kainavo tik pusantro rublio.

Raštai išėjo tiksliai jubiliejaus dieną ir tą pačią dieną buvo parduoti. Knygynuose susidarė spūstis — neregėtas atvejis. Ir tiražas buvo tais laikais negirdėtas — penkiolika tūkstančių!

Čechovas prašė Suvoriną atsiųsti keturiasdešimt eg-

zempliorių savo bičiuliams, daugiausia universiteto klinikos ordinatoriams. Tačiau sandėlyje nebuvo likę nė vieno komplekto. Suvorinas rengė naują l e i d i m ą — š i m t o tūkstančių tiražu! Argi galima buvo nesigėrėti žmogumi, atveriančiu Puškinui kelią į liaudį.

Tačiau geram dalykui kiek pakenkė nemalonus inci-

dentas. Suvorino spaustuvėje buvo spausdinamas ir Literatūros fondo moksliškai parengtas pilnas Puškino raštų

leidimas. Jo redaktorius Morozovas, studijuodamas archyvus, buvo aptikęs nepublikuotų Puškino eilėraščių ir prozos fragmentų. Nustebęs ir pasipiktinęs jis išvydo savo radinius Suvorino leidinyje, išėjusiame anksčiau. Trečiųjų

teismas priteisė Suvorinui stambią dvidešimt aštuonių

tūkstančių rublių baudą.

Čechovas teisino Suvoriną, manydamas, kad šis neži-

nojęs apie spaustuvės machinacijas, o dabar turįs mokėti baudą, viršijančią gaunamą už leidinį pelną.

Čechovas piktinosi Burenino feljetonais, puldinėjan-

čiais Nadsoną.

Nadsoną Čechovas statė vienon greton su Korolenka

157

ir Garsinu. Kai Sergejenka parašė jam, kad provincijoje Čechovas — populiariausias rašytojas po Nadsono, Čechovas ne tik nepasipiktino, bet manė tai esant teisinga.

Dvidešimt penkerių metų poetas merdėjo nuo džiovos.

O Bureninas „Novoje vremia" rašė su buku žiaurumu, jog Nadsonas — pasipiktinimą keliąs parazitas, apsime-tantis ligoniu, kad galėtų gyventi iš privačių aukų. Jis tyčiojosi iš Nadsono trijuose feljetonuose; paskutinis iš jų pasirodė trys dienos prieš poeto mirtį.

Nadsonas mirė Jaltoje. Buvo palaidotas Peterburge.

Čechovas piktinosi, kad Peterburgo literatai neužsakė

Nadsonui gedulingų pamaldų.

Čechovas rašė Aleksandrui, kad studentai bei visuo-

menė piktinasi ir Nadsono užsipuolimais, ir vagyste iš Literatūros fondo leidinio, bet buvo įsitikinęs, kad Suvorinui primetami nebūti dalykai. Tame pačiame laiške buvo pranešama, kad inteligentija ruošiasi pasiųsti Suvorinui padėkos adresą už leidybinę veiklą...

Čechovas ilgai manė Suvoriną neturint nieko bendra

su blogiu, pasitaikančiu laikraštyje „Novoje vremia".

Patarė Aleksandrui neslėpti nuo Suvorino, kuo jam

laikraštis nepatinka. Ragino brolį suburti laikraštyje nepriklausomų jaunų žmonių partiją, kuri neleistų redakcijos žurnalistui Elpei žudyti Darvino, o Bureninui — niu-kinti Nadsoną. „Sėdėk redakcijoje,— sakė jis broliui,—

ir lenk viską į tai, kad „Novoje vremia" darbuotojai mandagiau elgtųsi su mokslu, kad jie be reikalo nedergtų

kultūros". Jis dar nežinojo, kad Aleksandro vaidmuo redakcijoje buvo menkutis — j o nuomonės niekas nebūtų

klausęs.

Aleksandras užsiėmė Čechovo knygos leidimu.

„Margų apsakymų" autorius dabar labiausiai bijojo margumo. Jis atrinko šešiolika apsakymų — visi jie, išskyrus tris, buvo išspausdinti laikraštyje „Novoje vremia", iš tų dalykėlių, kurie buvo publikuoti žurnale „Oskolki", nepaėmė nė vieno.

Tai buvo pirmoji rimta Čechovo knyga, jis dedikavo

ją Grigorovičiui.

Čechovas norėjo pavadinti rinkinį „Mano apsakymai"

158

arba tik „Apsakymai", visa kita jam atrodė pretenzinga arba neprotinga.

„Margi apsakymai" iki tol buvo neišparduoti, ir nauja knyga buvo leidžiama mažesniu tiražu, tik pusantro tūkstančio egzempliorių. Aleksandras baiminosi, kad tik knyga neužsigulėtų, prašė sugalvoti originalesnį pavadinimą.

Čechovas pagaliau išsirinko pavadinimą „Sutemose", jis atrodė jam ne tik priimtinas, bet ir vykęs, alegoriškas:

„Gyvenimas — sutemos, o skaitytojas, nusipirkęs knygą, turi ją skaityti sutemose, ilsėdamasis po dienos darbų".

Aleksandrui pavadinimas nepatiko. „Į sutemas nekiek

tų peteliškių skris". Jis siūlė pavadinti rinkinį „Dabarties puslapėliai", „Šiuolaikinio gyvenimo apybraižos", geriausiai — „Blyksniai", bet Čechovas laikėsi privalumų

neturinčio pavadinimo. Kai knyga išėjo, Aleksandras

j u o k a i s vadindavo ją „Patamsiais".

Kelione į Taganrogą Čechovas džiaugėsi kaip vaikas.

Tik apgailestavo negalįs pasiimti tėvų, sesers, brolių: su kokiu malonumu jie apsilankytų gimtosiose vietose. Čechovas matė, kaip tėvas į senatvę darosi švelnesnis ir geresnis; dabar jis gyveno Arbate, turėjo savo kambarį

valdiškame Ivano bute, tačiau daug laiko leido Kudrinskajos gatvės namuose. Čechovas p a d o v a n o j o tėvui knygą su užrašu: „Didžiai gerbiamam Pavelui Jegorovičiui Čechovui nuo mylinčio ir atsidavusio autoriaus".

Čechovas svajojo kitais metais būtinai nusivežti visą

šeimą į Taganrogą, jie poilsiausią prie Azovo jūros, jis nužiūrėsiąs vasarnamį Karantine.

Čechovas važiavo su svetimu lagaminu, pasiskolintu

iš Šechtelio. Kelionė buvo sunki — bendruose vagonuose, su persėdimais. Bet jam buvo linksma — ir vagone, ir

stotyse, laukdamas traukinių, jis noriai mezgė pažintis su bendrakeleiviais. Džiaugėsi važiuojąs į gimtąsias vietas ne studentas, o garsus rašytojas — k a i p dovaną giminai-

čiams vežėsi savo knygą „Margi apsakymai".

Mitrofanas Jegorovičius jam dar žiemą buvo rašęs:

„Jeigu atvažiuosi į Taganrogą, tai būtų maloniau, kad

per Velykas". Čechovas nusprendė patenkinti dėdės norą, bet savo kelionę apgaubė paslaptimi. Apie savo atvykimą 159

įspėjo ne dėdę, o pusbrolį Georgijų, parašė jam kaip

sąmokslininkas: „Jei moki saugoti paslaptį, tai ateik į

stotį didįjį šeštadienį 5 valandą vakaro".

Pirmąją kelionę Čechovas k o m p o n a v o tarsi apsakymo siužetą, ji prasidėjo staigmena. Staigmenų buvo ir giminaičiams, ir pačiam Čechovui. Jis nepažino pusbrolio:

berniūkštis J e g o r u š k a virtęs jaunu dabita Georgijum —

su skrybėle, pirštinėmis ir lazdele. Čechovas neatpažino ne tik pusbrolio, bet ir miesto.

Jis stebėjosi ir sielojosi — kaip pasikeitęs Taganrogas, koks pasidaręs nešvarus, tuščias, apsnūdęs ir nuobodus.

Bet pasikeitė ne miestas, pasikeitė Čechovas.

Tikriausiai nėra gyvenime nieko liūdnesnio kaip grį-

žimas į vaikystės vietas. Čechovas stovėjo priešais namą, kuriame prabėgo jo jaunystė, namą, kurį visi jie apraudo-jo, kai jis buvo parduotas Selivanovui, ir mąstė: „Kaip mes galėjome jame gyventi?!"

Jį erzino purvas, neraštingos iškabos, nuolat uždarinė-

j a m o s langinės, visa tai, ko anksčiau jis nepastebėdavo, bet labiausiai skaudino žmonės, kadaise jam atrodę šaunūs ir mieli.

Visur jį sutikdavo džiaugsmingai ir maloniai, vienas

per kitą kvietėsi į svečius, bet jau po dviejų dienų jis rašė

Leikinui:

„Aplink tokia Azija, kad aš savo akimis netikiu! 60 000

gyventojų nieko daugiau neveikia, tik valgo, geria, daugi-nasi, o kitokių i n t e r e s ų — j o k i ų ! Kur tik pasisuki, visur velykiniai pyragai, kiaušiniai, Sąnturino vynas, žindomi kūdikiai, bet niekur nėra nei laikraščių, nei knygų. Miestas puikioje vietoje, klimatas čia nuostabus, žemės vaisių

gausybė, bet žmonės velniškai inertiški. Visi muzikalūs, turi lakią vaizduotę, sąmojo, pagaulūs, jautrūs, bet visa tai eina niekais... Nėra nei patriotų, nei biznierių, nei poetų, net nei gerų kepėjų".

Visi jau buvo pripratę, kad Čechovas tapo šeimos

galva. Šeimos nuotraukoje, darytoje kadaise Taganroge, centre buvo tėvas (Jevgenija J a k o v l e v n a nufotografuota profiliu, pasisukusi į vyrą). Greta Pavelo Jegorovičiaus —

jo numylėtinė Maša ir Aleksandras — šeimos pasididžia-

vimas ir viltis. Antonas stovi iš krašto. Šeimos fotografijo-160

|e Kudrinskajos gatvės namuose centre — Antonas, o

Pavelas Jegorovičius stovi iš krašto.

Pavelas Jegorovičius į tą permainą žiūrėjo ramiai —

Antonas jau seniai tapo jo numylėtiniu.

Čechovas pirmą kartą ilgam atsiskyrė nuo namų: šei-

mos galvos išvykimas nuliūdino visų pirma Pavelą Jego-

rovičių.

„Atsigavėjome vieni,— rašė jis sūnui.— Nuobodu buvo

be tavęs".

Bet nenorėdamas Antonui gadinti nuotaikos, jis tuoj

pat perėjo į Čechovų šeimoje įprastą j u o k a u j a m ą toną:

„Šiandien mes jau esame Gavrilovo sandėlyje, vedame

visų metų prekybos sąskaitas, darome metinį balansą.

Stengiamės užkalti Gavrilovui milijoną, ir jau, atrodo, per 25 metus užkalė ir turi".

Suprasdamas, kad namiškiai be jo nuobodžiauja, Če-

chovas siuntė išsamius laiškus, galima sakyti, dienoraščius apie savo gyvenimą Taganroge. Laiškai buvo skirti visiems, bet adresuojami Mašai. Čechovas žinojo, kad tai geriausias būdas juos išsaugoti. Pats Čechovas saugojo visus gautus laiškus ir įpratino taip daryti Mašą... Laiškus iš Taganrogo išsaugoti jam buvo svarbu, nors jis niekada jais nepasinaudojo.

Jis bėgo iš Maskvos, nuo jos purvo, dėmėtosios šilti-

nės, literatūrinių ir teatro paskalų, o dabar — iš čia Maskva atrodė jam simpatiška: „Ak, kad taip maskviečiai gautų

čionykštį klimatą! Nemoka kvailė gamta tvarkytis!"

Jis sutiko universiteto laikų draugą J e r e m e j e v ą ir su liūdesiu pamatė, kaip studentas, svajojęs apie aukštus idealus, virto sočiu ir abejingu miesčioniu.

Jis liūdnai mąstė ir apie savo pusbrolį — j o gyvenimas buvo nykus ir monotoniškas. Georgijus keldavosi vos

švintant ir eidavo tarnybon į garlaivių agentūrą. Po pietų

vėl eidavo į kontorą, grįždavo iš ten vakare, persirengdavo ir traukdavo į miesto sodą — flirtuoti su panelėmis.

Liūdniausia buvo tai, kad Georgijus nesiskundė gyve-

nimu, buvo patenkintas savo trisdešimties rublių alga ir galvojo tik apie tarnybinę karjerą.

Vien tik Mitrofanas Jegorovičius neapvylė Čechovo

lūkesčių. Jis patiko jam labiausiai iš visų Taganroge.

6. „Čechovas"

161

„Norėčiau tave pamatyti, tavęs pasiklaustyti, pajuokauti su tavim",— kvietė Mitrofanas Jegorovičius Čechovą į

Taganrogą. Dėdė ir sūnėnas prisikalbėjo iki valiai. Dėdė —•

vienintelis iš giminaičių — domėjosi ne uždarbiu, o literatūriniu sūnėno darbu. Jo samprotavimai apie literatūrą buvo originalūs, ne be reikalo Čechovas siuntinėjo jam laikraščius ir žurnalus, pasidžiaugdavo literatūriniais laimėjimais, pasiguosdavo dėl nesėkmių.

Dar prieš metus iki susitikimo Taganroge Čechovas

buvo rašęs Mitrofanui Jegorovičiui: „Mes neprisimenam

tokių laikų, kada jūs nebūtumėte buvęs mūsų draugas...

Kai po 10—15 metų rašysiu spaudai apie savo gyvenimą,

tai padėkosiu jums, kad išgirstų visas skaitantis pasaulis".

Mitrofanas Jegorovičius prašė Čechovą susirašinėti

su Georgijumi, manydamas, kad „tarp kvepiančių medžia-

gų kiekvienas daiktas įgaus gerą kvapą".

Čechovas nuvažiavo į Ragozina Balkos kaimelį ir var-

giai atpažino savo j a u n y s t ė s kelią: jis pasidaręs siauresnis, važiuojama juo buvo mažiau, kai kur apžėlęs žole; dalį

vieškelio buvo užėmę bėgiai: geležinkelį žmonės vadino čigūnu.

Jis gyveno stepių kaimeliuose ir vienuolynų užeigos

namuose, pabroliavo vestuvėse (paprastai su svetimu

fraku), ėjo į pamaldas cerkvėje. Gyveno tai pas atsargos chorunžą', toli nuo žmonių, tai Šventuosiuose kalnuose —

kartu su penkiolika tūkstančių maldininkų, suplaukusių

ten iš visų Rusijos pakraščių. Per mėnesį tiktai vieną sykį

miegojo tinkamoje lovoje — Slaviansko viešbutyje. Va-

landų valandas laukė traukinio stotyse, taupydamas paskutinius rublius, važinėjo tiktai trečiąja klase, maitinosi negardžių ir kenksmingu nesveikam jo skrandžiui maistu.

Visa tai nesukliudė j a m parašyti Leikinui, kad esąs patenkintas kelione, įspūdžių gausybė. Jei turėtų dar 200—300

rublių, visą pasaulį apkeliautų.

„Prisikaupiau poetinių įspūdžių iki kaklo,— gyrėsi jis Mašai,— penkeriems metams užteks!" Tame pačiame laiš-

ke rašė, kad likęs be kapeikos ir parsisamdysiąs Tagan-

' C h o r u n ž a s — (ikirev.) k a z o k ų k a r i n i n k o p i r m a s i s laipsnis (vert. pas t.).

162

roge cerkvės giedotoju. Per pusantro mėnesio jis parašė

lik du apsakymėlius — Leikinui ir į laikraštį „Peterburgskaja gazeta". Temų laikraščiui „Novoje vremia" prisikaupė daug, bet jis nenorėjo rašyti skubotai.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Levitanas išvažiavo prie Volgos. Savo mokytojo Pole-

novo patartas, apsigyveno Pliose — šis tenai tapė nuostabias beržų giraites.

Volga Levitanui nepatiko; pasirodė nuobodi ir negyva.

Miškai buvo apsemti pavasarinio polaidžio, virš pilkos upės kybojo pilkas dangus, pūtė smarkus vėjas.

Levitanas pabėgo nuo gerbėjų, kurias įsimylėdavo,

o paskui irzliai ant jų pykdavo, nuo bičiulių, kuriems reikėdavo veidmainiauti, giriant jų paveikslus.

Jam norėjosi pasilikti vienam su savimi. Todėl jis atsisakė net kelionės su Čechovu.

Maskvoje svajojo apie vienumą, Pliose kamavosi sle-

giamas vienatvės. Neturėjo ramybės nei dieną, nei naktį —

negalėjo sumerkti akių, klausydamasis ramaus senučių

šeimininkių knarkimo.

„Kada gi nustosiu kamavęsis?" — klausdavo Levitanas Čechovo. Skųsdavosi negalįs jaustis nė minutės ramus,

laimingas, neįsivaizduojąs savęs netapančio.

„Ar gali būti kas tragiškiau,— rašė Levitanas,— kaip

jausti begalinį aplinkos grožį ir nemokėti, suvokus savo bejėgiškumą, išreikšti tų didžių jausmų?!"

Čechovas primygtinai kvietėsi Levi taną į Babkiną, bet šis kategoriškai atsisakė: „Manęs nelaukite, neatvažiuosiu.

Neatvažiuosiu todėl, kad esu apimtas tokios būsenos, kai negaliu matyti žmonių. Neatvažiuosiu todėl, kad aš vienas.

Man nė vieno ir nieko nereikia".

Net Leikinas pradėjo skųstis Čechovui melancholija;

tačiau dvasinę jo negalią Čechovas gydė visai proziškai:

„Tikriausiai Jums skrandžio išsiplėtimas — liga, kuria sergant melancholija — įprastas reiškinys".

Taganroge ir stepių kaimeliuose Čechovas pamatė

daug juokingų dalykų, tačiau humoristika liko tik laiš-

163

kuose. Tai, ką Čechovas rašė žurnalui „Oskolki", nė kiek nebuvo susiję su kelione.

Kelionės įspūdžius Čechovas taupė rimtam ir išsamiam

apsakymui.

Grįžęs iš kelionės, jis parašė „Laimę" — ramų ir liūdną dviejų piemenų ir raitojo dvaro sargo pašnekesį naktį

stepėje. Nė vienas Čechovo apsakymas neturėjo tokio

triukšmingo pasisekimo Peterburge kaip tasai stepės „šeš-

tadieninkas"'. Restoranuose ir kavinėse, kur laikraščiai būdavo keičiami kasdien, laikraščio „Novoje vremia" numeris su apsakymu „Laimė" buvo laikomas i l g a i — j o vis prašydavo lankytojai. Aleksandras rašė, kad šį laikraščio numerį daktarai vežioja ligoniams kaip raminamą vaistą.

Čechovas ir džiaugėsi, ir stebėjosi: o kas, teisybę pasakius, ten yra raminamo?

Svarbiausi apsakyme buvo jam j a u n o piemens Sankos apmąstymai: „Kodėl lobių ieško tik seniai ir kam tos že-miškosios laimės bereikia žmonėms, kurie kiekvieną dieną gali mirti nuo senatvės?"

„Giria tave už tai, kad nors apsakyme nėra temos,—

rašė Aleksandras,— vis dėlto jis daro didelį įspūdį". Čechovas atsakė įsižeidęs ir piktai: „Stepės šeštadieninkas man pačiam simpatiškas būtent dėl savo temos, kurios

jūs, mulkiai, nematote".

Jį jaudino puiki poetiška gamta ir nevykusiai susiklos-tęs proziškas gyvenimas, o visi žavėjosi jo peizažais.

Levitaną „Laimė" sužavėjo: „Peizažai — tobulybės

viršūnė, stepė, avys, kurganai pavaizduoti nuostabiai".

Bičiulio pagyrimai Čechovą ne džiugino, bet trikdė.

Tapytojui peizažas gali būti paveikslo turinys, ir Levitanas tai puikiai įrodo. O rašytojas peizažistas — reiškinys daugiau liūdnas, nei džiugus.

Jį traukė rašyti didelį kūrinį. Jau buvo pradėjęs stambų

dalyką, bet teko atidėti, reikėjo pinigų, ir jis vėl ėmė kurpti mažmožius žurnalui „Oskolki".

Leikinas pagyrė jį: „Paskutiniai jūsų apsakymai žur-

nalui „Oskolki" yra žavūs. Jūs — tikras humoristas!"

Anksčiau Čechovui patikdavo Leikino laiškai, jam

' T u r i m a g a l v o j e š e š t a d i e n i n i s a p s a k y m a s (vert. past.).

164

buvo malonu, kad Leikinas n u v o g d a v o jiems laiko net n u o miego; laiškas dažnai prasidėdavo taip: „12-a valanda miklios" arba „2-a valanda nakties". Kartą Leikinas parašė

jum didelį laišką po septynių naujametinių vizitų, pavargęs nuo „besotiško apsirijimo".

Tačiau net savo rūpestingumą Leikinas gadino nuola-

tiniu gyrimusi. „Pasigirsiu, kad nemėgstu delsti su atsakymais", „pagal įgimtą pripratimą neatidėlioju atsakymo ilgesniam laikui",— šitai galima buvo aptikti vos ne kiekviename laiške.

Jis mėgo puikuotis lotyniškais posakiais, negailestin-

gai perdirbdamas juos, ir rusiškai jis rašė ne be priekaištų.

Bet šiame laiške Čechovą kažkodėl labiausiai supykdė

tai, kad Leikinas pripažino jį esant humoristą.

Jis net ne peizažistas, dar b l o g i a u — j i s humoristas!

Į Leikino gyrimus jis atsakė gana keistai: „Nejaugi

Jums nenusibodo redaguoti žurnalą „Oskolki"?" Siūlė Leikinui tai, kas buvo neprieinama jam, Čechovui,— mesti

viską velniop, susibrukti pinigus į šoninę kišenę ir mauti į kelionę aplink pasaulį.

Kitas laiškas buvo net aštrus. Čechovas piktinosi žur-

nalo „Oskolki" smukliniais eilėraščiais ir teplionėmis.

Jis rašė Leikinui: „Dekoltuota dama tokia nedaili ir turi tiek virtuvės šleikštumo, kad redaktorių ir dailininką vertėtų pasodinti daboklėn".

Čechovas neturėjo galimybės nei pakeisti žurnalo „Os-

kolki", nei jo atsikratyti. Jis ne tik toliau jam rašė apsakymėlius, bet buvo priverstas surinkti juos į knygą.

Rinkinys „Sutemose", parengtas dar žiemą, nebuvo

išėjęs iki šiol.

Čechovas tą rudenį vertėsi labai skurdžiai. Negalėjo

nusipirkti naujų batų — nebuvo už ką net pasikaldinti

puspadžių. Buvo priimtas į Literatūros fondą, bet neturėjo pinigų nario mokesčiui užsimokėti.

Tuo metu pas jį atvyko leidėjai broliai Verneriai ir

pasiūlė išleisti humoristinį rinkinį. Jie paklojo ant stalo šimtą penkiasdešimt rublių, ir Čechovas nepajėgė atsisakyti.

Ž u r n a l o „Oskolki" apsakymėlių knyga „Nekaltos k a l -

165

bos" išėjo slapyvardžiu „A. Čechontė". Jau tapęs Čechovu, rašytojas vėl slapstėsi slapyvardžiu!

Aleksandras imdavosi visų Čechovo knygų, bet apie

šią Čechovas ne išsyk pranešė broliui, nesmagiai dėl jos jausdamasis. Aleksandras anksčiau sužinojo apie knygą

per visažinį Giliarovskį, šis n e m o k ė j o pasilaikyti jokios naujienos.

„Nekaltos kalbos" buvo išleistos puikiai, tačiau autorius jų niekam n e d o v a n o d a v o .

Aleksandras pradėjo rūpintis, kad knyga būtų recen-

zuota, Čechovas sustabdė jį. Norėjo, kad knyga liktų

nepastebėta, tylėjimą laikė didele paslauga; jis suprato, kokių recenzijų gali susilaukti tokia knyga.

Anksčiau jautėsi nepatogiai dėl savo apsakymėlių,

dabar gėdijosi knygos.

Ir dideli Suvorino honorarai jo negelbėjo nuo uždar-

biavimo rašymu!

„Kam išsakysiu savo liūdesį?"

Jis draugavo su Levitanu, bet ar galima buvo tikėtis

Levitano paramos, jam pačiam nuolat reikėjo pagalbos.

Čechovas neiškentė ir parašė broliui, kad esąs vienišas, kad neturįs su kuo pasikalbėti, kam parašyti. Jis skundėsi ne bloga nuotaika, o beviltiška padėtimi. Jaunystė baigėsi, ir praėjo nekaip — rūpinantis duonos kąsniu, jis jaučiasi esąs ne menininkas, o rašomoji mašinėlė. Praeityje —

nieko džiugaus, o ateitis dar nykesnė.

Čechovas rašė kaip visada ironizuodamas: „Jeigu

likimas nebus man gailestingesnis, jeigu aš neišlaikysiu ir ž ū s i u — l e i d ž i u tau aprašyti mano personą".

Kartą Čechovas j u o k a i s parašė Aleksandrui: „Laišką paskui gali parduoti žurnalui „Russkaja starina". Aleksandras rūpestingai saugojo visus brolio laiškus; Čechovas prašė sunaikinti šį laišką. Jis ir buvo sunaikintas.

Aleksandras atsako brolio tonu: „Būti tavo biografu

labai pavydėtina dalia, bet aš linkęs atsisakyti šios garbės mažų mažiausiai pusšimčiui metų ir kantriai laukti tavo mirties". Jis suprato brolio nusiskundimus dėl pinigų

stokos, nes pačiam trūko jų dar labiau. „Visa tai natūralus dalykas,— baigė jis savo vargano gyvenimo aprašymą.—

Blogiausia tai, kad dorovinis pasaulis nevykęs".

166

Čechovas rašė broliui, kad girdįs ir skaitąs melą, melą smulkų, bet nuolatinį, jis įžeidžiąs jį ir sukeliąs moralinį

šleikštulį nuo persisotinimo šlykštybėmis.

„Tu neginčytinai protingas ir doras ž m o g u s , — a t s a k ė

j,ini Aleksandras,— nejaugi nematai, kad mūsų laikais

meluojama visur. Meluoja tėvas melsdamasis, nes jam

ne maldos galvoj — „žodžiai danguje, o mintys žemėje", meluoju aš, gyvendamas su šeima ir ją mylėdamas; aš

myliu tiktai save... Meluojame visi, nesvarbu, ar tai dideli dalykai, ar smulkmenos. Reikia tik pamąstyti, ir pamatai tokią gausybę melo, kad belieka tik nusispjauti". Iš visuotinio melo jie darė išimtį tik broliui: „Tu niekad neme-lavai, ir tau melas dvokia tupykla, tu nenusipelnei, kad ir tau kas meluotų".

Aleksandras teisingai nustatė ligą, bet gydė ją labai

keistai: „Spjauk, brolau, į viską: neverta jaudintis. Tu nepaprastai daug dirbai ir pavargai. Tau gyventi reikia, o ne dirbti. Tu nusiplūkei. Pietūs įkvėpė tave ir įaistrino, bet nepatenkino".

Baigdamas siūlė broliui persikelti į Peterburgą, stoti tarnybon į laikraštį „Novoje vremia", Suvorinas seniai jau siūlė Čechovui gerą a l g ą — d u šimtus rublių.

Aleksandro laiškas — nuoširdus ir švelnus — Čechovo

nenuramino, bet išblaivino jį,— iš vienatvės neišsigelbėsi, reikia kapstytis iš bėdų pačiam.

Čechovas suprato, kad yra tik vienas kelias išsigydyti beviltišką pesimizmą — tai parašyti apie jį. Jis nuramino brolį: „Pamažėl grįžtu į vėžes" — ir sėdo rašyti pjesės apie žmogų, j a u n y s t ė j e daug svajojusį, apie pavargusį

žmogų, kurį palaužė gyvenimas.

Pirmą kartą jis rašė stambų dalyką (juk negalėjo laikyti stambiais savo ilgų romanų, dabar jam buvo tik nesmagu dėl jų). Vėl ėmėsi žanro, kuris jam visada nesisekė — dramaturgijos. Jaunatviškos jo dramos negar-

bingai žuvo. Du savo apsakymus jis buvo perdirbęs į

dramos etiudus — jie patyrė nesėkmę. Miniatiūrą „Di-

džiajame kelyje" uždraudė cenzūra. Apsakymas „Kalchasas", perdirbtas į dramos etiudą „Gulbės giesmė", nebuvo pastatytas... Jis parašė monologinę sceną „Apie tabako žalą", ją išspausdino, bet ir tas dalykėlis neišvydo scenos.

167

Dabar jis pradėjo drąsų, net akiplėšišką dalyką —

duoti portretą į klasikinę „nereikalingų žmonių" galeriją ir savo pjesėje užbaigti rašinėjimus apie nuobodulio ka-muojamus žmones. Kliučevskis Oneginą, Pečioriną, Rudiną pavadino „tipiškomis išimtimis". Jo herojus — vidutinis rusų inteligentas — taip pat bus „nereikalingas žmogus", bet ne taip, kaip jo pirmtakai — jis nebus išskirtinis asmuo.

Čechovas net suteikė jam labiausiai paplitusią pavardę —

Ivanovas. Jis net norėjo pavadinti jį Ivanu Ivanovičium, bet pagalvojęs atsisakė — tai bus pernelyg demonstra-tyvu. Ivanas Ivanovičius tiktų vodeviliui, o ne buitinei dramai.

Jo pjesės personažai — n a u j ų laikų herojai, visuomeniniai, zemstvos veikėjai. I v a n o v a s — n u o l a t i n i s valstie-

čių reikalų atstovas valstybinėse įstaigose. Jo nusivylimas gyvenimu, beviltiškas pesimizmas — ne tik nervinis nuovargis, kamuojantis „nereikalingą žmogų", kuris ir praeityje nebuvo nei stiprus, nei jaunas. Tai — amžiaus liga.

Tai tragedija palūžusio stipruolio, žmogaus, kuris domė-

josi visuomeniniais interesais ir tragiškai išgyvena savo idealų žlugimą. Jo neišgelbės niekas, net meilė: tai suprasdamas, jis gyvenimą baigia savižudybe.

Buvo pjesėje ir kitokių zemstvos veikėjų, bet zemstva

dėl to neatrodė geresnė. Zemstvos valdybos pirmininkas —

Lebedevas — geras, bet smukęs žmogus. Kiseliovo — mie-

lo, tačiau tuščio žmogaus — gyva natūra buvo Čechovui

prieš akis, kai kūrė Lebedevo paveikslą. Buvo pjesėje

dar vienas zemstvos veikėjas — jaunas gydytojas Lvovas.

Tokie personažai jau šmėkščiojo madingose pjesėse ir

dramose — jaunas žmogus atvažiuoja į užkampį, drumsčia ramybę, smerkia, kas sena, atgyvenę, skleidžia, kas protinga, gera, amžina. Čechovo personažas ne toks. Jis,

tiesa, nepadaro nė vieno blogo poelgio, niekuo nepažeidžia moralės normų, tačiau jo negalima pamilti, nes gyvena jis ne pagal gyvenimo įstatymus, o pagal sausas logikos

taisykles.

Čechovas apgailestavo, kad, skubotai rašydamas apsa-

kymą „Kelionėje", sugadino puikiai sumanytą tipą. Ten buvo tik nedrąsus eskizas, dabar jis pateikia tikrą tipą.

Pjesę jis parašė vienu prisėdimu ir įsivažiavęs nepaste-168

bėjo, kad ji buvo parašyta greičiau už apsakymą. „Ivano-vą" jis parašė per dešimt dienų. Jam, žinoma, ir į galvą neatėjo, kad šį sykį skubotu darbu gadina dar vertingesnę medžiagą.

Beje, jam pačiam pjesė patiko. „Siužetas negirdėtas",—

parašė jis Aleksandrui, neįtardamas, kad pjesės jėga ne siužeto originalumas, o Ivanovo ir Lvovo charakteriai.

Herojaus mirtis vestuvių suknele vilkinčios sužadėtinės akivaizdoje buvo efektinga, tačiau tokie finalai teatre žinomi jau gerokai anksčiau.

Dar praėjusių metų rudenį teatro antrepreneris Koršas

buvo atsiuntęs Čechovui nemokamą sezono bilietą. Kas

rudenį Ostrovskis grįždavo iš savo dvaro Ščelykove ne-

toli Kinešmos su pjese, o kai kuriais metais ir su dviem: kas netikdavo imperatoriškajam Mažajam teatrui, atitek-davo Koršui. 1886 metais saulėtą birželio rytą Ostrovskis mirė Ščelykove savo kabinete prie rašomojo stalo. Koršas Įkalbinėjo Čechovą rašyti pjesę.

Čechovas jau brangino savo vardą ir nerizikavo imtis

didelės pjesės, Koršui jis perdirbo apsakymą „Kalchasas"

į dramos etiudą.

Koršas dar praėjusiais metais buvo pradėjęs flirtą su

tampančiu madingu literatu, bet Čechovas vis dėlto nu-

nešė pjesę ne jam, o aktoriui Davydovui. Su Davydovu

buvo vos pažįstamas, tačiau Čechovui buvo brangi visų

pirma menininko nuomonė, o ne antreprenerio.

Su Davydovu jis susitiko ankštame persirengimo kam-

baryje. Aktoriai tuos kambarius vadino arklidžių gardais ir keikė Koršą, vokišku įpročiu visur taupantį. Davydovui patiko ir pjesė, ir antraštinis vaidmuo.

Paskui pjesė pateko pas antreprenerį. Koršas neaptiko

„Ivanove" nė vienos sceninės klaidos. Jis pažadėjo vietoj įprastinių penkių repeticijų daryti dešimt. Tikino Čechovą, kad pjesė eisianti daug kartų.

Netrukus Čechovas suprato nuo vilko bėgęs, ant meš-

kos pataikęs — nuo literatūrinio pirklio pas teatrinį. Kai montažo darbuotojas pateikė Koršui „Ivanovo" pastatymo sąmatą, šiam ėmė šokinėti rankose pieštukas — dekoracijas ir kostiumus jis liepė surinkti iš to, kas yra. Čechovas mėgino reikalauti... Jam buvo sakyta, kad Spažinskis,

169

statęs savo pjesę Mažajame, tris kartus privertė keisti baldus.

— Jūsų pjesei reikia ne dekoracijų, o vaidybos! —

ramino Koršas jauną dramaturgą.

Kai Davydovas pasakė, kad „Ivanovo" penki puikūs

vaidmenys, bet vaidinti j u o s Koršo teatre nėra kam, Čechovas nusprendė, kad aktorius kaip paprastai perdeda, jam visi kiti yra nulis, o vienetas tik jis pats.

Bet Davydovas, deja, pasirodė esąs teisus: aktoriai

buvo silpni.

Kiekvieną naują sezoną Koršas pradėdavo pusryčiais,

o baigdavo vakariene pas Jarą — būdavo kviečiama visa

trupė. Bet jis spaudė artistus visą laiką, ir apie jį būdavo šmaikštaujama, kad jo aktoriai nepietauja, o tik pusry-

čiauja ir vakarieniauja — kartą per metus. Aktoriai pas Koršą neužsibūdavo. Jo trupėje yra buvę tokių puikių

aktorių kaip Pisarevas, Strepetova, Svobodinas, Dalma-

tovas, bet dabar visi persikėlę į Peterburgą, Andrėje-

vas-Burlakas išsikėlė Į provinciją. Prieš porą metų Čechovas žurnalo „Oskolki" apžvalgose rašė, kad Koršo trupė panaši į vegetarišką mišrainę: „Yra visko, tik trūks-ta, kas svarbiausia,— mėsos". Nuo to laiko trupė nepagerėjo, išimtis tik Davydovas, kuris susipyko su Aleksandro teatro direkcija ir persikėlė iš Peterburgo į Maskvą.

Per repeticijas Čechovui patiko tik Davydovas ir gal

dar Kiselevskis. Kiselevskis tapo aktoriumi pakeitęs keletą p r o f e s i j ų — m i č m a n o , valstiečių reikalų tarpininko, notaro, ir jam dar buvo išlikęs šioks toks domėjimasis gyvenimu,— su juo buvo galima pasikalbėti ne tik apie vaidmenis, benefisus ir recenzijas.

Čechovas skundėsi Leikinui: „Aktoriai kaprizingi,

savimylos, menkai apsišvietę, pernelyg pasitikintys savimi". Leikinas stebėjosi — k a m jam lankytis repeticijose, tik aktoriai jo varžosi. Čechovas nesutiko su juo:

„Autorius pjesės šeimininkas, o ne aktoriai! Prisiminkite, kaip siuto Gogolis, kai statė jo pjesę!"

Vietoj žadėtų dešimties repeticijų Koršas davė tik

keturias.

Cenzūra „Ivanovui" buvo maloninga: cenzorius iš-

braukė iš pjesės tik du žodžius. Pjese jau susidomėjo

170

provincija, Saratove ji buvo pastatyta anksčiau negu pas K o r š ą — a n t r a š t i n į vaidmenį atliko garsusis Andrejevos-Burlakas. Gaila tik, kad honoraro nemokėjo — Če-

chovas neturėjo kuo susimokėti dramaturgų draugijos

nario mokesčio.

Per p r e m j e r ą salė buvo toli gražu nepilna.

Pjesė prasidėjo ir iškart n u t r ū k o — b e n e f i s i n i n k a s Svetlovas, vaidinąs Borkiną, buvo apdovanotas vainiku, ir šis padėkojo publikai žemai nusilenkdamas. Kad veiksmas sustabdytas, niekas neatkreipė dėmesio, tai buvo

tradicija.

Pradėjus scenoje naudoti elektros apšvietimą, teko

kitaip piešti dekoracijas ir grimuotis; tačiau vaidyba nepasikeitė. Čechovui ji seniai atrodė senamadiška, nenatū-

rali, bet dabar, kai jis žiūrėjo kaip autorius, o ne kaip žiūrovas, visa tai darė slegiantį įspūdį.

Jis norėjo parodyti žmonėms gyvenimišką istoriją, o

aktoriai išdraskė pjesę į vaidmenis. Jį pritrenkė, kad žiūrovai nepastebėjo, kaip yra nenatūralu tai, kas rodoma scenoje. Jis dairėsi, kad kas jį užjaustų, bet nerado nė

vieno. Tėvai sėdėjo džiugūs, broliai žiūrėjo susidomėję, Maša iš susijaudinimo vos ne alpo. Pažvelgė į bičiulius dailininkus — Levitaną, Sechtelį, Nikolajų — jie irgi susidomėję sekė veiksmą.

Aktoriai pasakojo pjesę savais žodžiais.

Apie Kiselevskį buvo sakoma, kad jis, gavęs vaidmenį,

užkiša tekstą už veidrodžio ir neišsitraukia iki premjeros.

Kartą, suvaidinęs eilinį neperskaitytą vaidmenį, po premjeros pasakęs: „Pasirodo, pjesė parašyta eilėmis!" Čechovas juokėsi, kai jam papasakojo šią anekdotišką istoriją.

Dabar jam ne juokai buvo galvoje — Kiselevskis, į kurį

jis dėjo tiek vilčių, teisingai nepasakė nė vienos replikos.

Čechovas „Ivanovą" pavadino komedija, ir publika, suviliota afišos ir komedijų aktoriaus benefiso, elgėsi triukšmingai.

Per spektaklio pertraukas benefisininkas vaišino drau-

gus, šie neliko skolingi, ir įsilinksminę artistai nusprendė

išgertuves perkelti į sceną — tuo labiau kad trečiasis pjesės veiksmas prasidėjo girtuokliavimu Ivanovo kabinete. Jie gėrė tikrą vyną ir nesigailėjo jėgų publikai 171

linksminti! Žiūrovai, per spektaklio pertrauką irgi pasi-stiprinę bufete, gyvai reagavo į aktorių triukus ir vaipymąsi.

Ketvirtas veiksmas Čechovui praėjo jau visiškai kaip

per miglas — artistai buvo visiškai girti. Čechovas kaž-

kodėl kreipė dėmesį jau ne į juos, o į pabrolių vaidmenų

atlikėjus — vaidmenys buvo be žodžių, ir jie, kad kristų

į akis, juokino publiką išdarinėdami vingriausias figūras.

Tačiau ne visi žiūrovai linksminosi. Seni kapeldineriai kalbėjo, kad nėra matę taip sujudusios publikos — per

spektaklio pertraukas bufete ir fojė vyko įnirtingi ginčai, galerijoje studentai grasino išmesią nepatenkintuosius į parterį, policija porą karingiausių išvedė. Karšti ginčai v y k o dėl pjesės esmės, bet Čechovas, susikrimtęs dėl spektaklio, jų negirdėjo. Savo nepasitenkinimą aktoriais jis taikė ir visai publikai.

Išėjęs nusilenkti, Čechovas aiškiai girdėjo aplodis-

mentus ir švilpimus.

Po „Ivanovo" buvo pateiktas — prieš išsiskirstant publikai — vodevilis „Kirpyklos salonas".

Publika važiavo namo apsiraminusi.

Čechovas seniai įtarė, kad Maskvos redakcijose žiū-

rima į jį nepalankiai; daug kas jam negalėjo atleisti, kad dabar jis spausdina savo kūrinius Peterburgo leidiniuose.

Iš jo jau seniai šaipomasi žurnale „Budilnik". O rudenį

žurnalas „Razvlečenija" išspausdino net paskvilį — „Ten-dencingasis Antonas". Feljetonas buvo grubus, užuominos gana aiškios. Jame rašoma, kad Antonas buvęs veterinarijos gydytoju, bet to jam pasirodę maža, ir jis pasidaręs rašytoju... Antono apsakymai esą silpni, bet turį tendenciją, ir juos spausdinančios „Skiedros" (turima galvoje žurnalas „Oskolki"). Jis nusivažiavęs iki to, kad pradėjęs spausdinti tendencingus apsakymus „Peterburgo smulkmenų krautuvėlėj" (turima galvoje „Peterburgskaja gazeta"). Kolegos niršo ant Čechovo, kad šis iš laikraštininkų

iškopė į rašytojus, į dramaturgus.

Piotras Kičejevas buvo silpnas recenzentas, įniršęs

nevykėlis. Nuolatos įsiveldavo į kokius nors konfliktus.

Buvo iškvietęs į dvikovą karininką, suviliojusį jo seserį, o paskui dvikovos atsisakė. Mėgino nusižudyti, irgi nevy-172

Rusiai. Buvo menkysta, nors tai nekliudė jam per prem-

jeras elgtis išdidžiai; net apie Jermolovą jis kalbėdavo iš mikšto ir familiariai: „Prastai šiandien vaidina Marja, nejaudina manęs j o s vaidyba".

Jo recenzija apie „Ivanovą" prasidėjo taip: „Pažiū-

rėjome naująją pjesę ir aiktelėjome".

„Remdamiesi kai kuriais mums asmeniškai žinomais

duomenimis,— rašė jis toliau,— mes nesitikėjome iš p.

Antono Čechovo pjesės ko nors itin gero. Tačiau niekad negalėjo ir į galvą ateiti, kad jaunas žmogus, su aukštuoju universiteto išsilavinimu, surizikuotų pateikti publikai tokią akiplėšiškai cinišką sąvokų raizgalynę, kokią pateikė p. Čechovas savo „Ivanovu", pavadinęs tą chaosą komedija".

Recenzentas priekaištavo Čechovui ne tik dėl meninių

trūkumų. „Į ką nusižiūrėjus reikia piešti portretus, ir kokiu reikia būti padūkusiu savo meto idealų šmeižiku, kad, pateikęs nenaudėlį, kaip pagrindinį savo pjesės herojų, galėtum visu balsu įtikinėti, jog tai nelaimingas, silpnavalis ir simpatiškas kankinys".

Panaši į šią buvo ir recenzija laikraštyje „Russkij

kurjer". Ji prasidėjo taip: „Ar buvo kada nors tokie akiplėšiškai pretenzingi laikai, kuriuos gyvena dabar mūsų

dramaturgija?! Ar buvo kada nors toks antplūdis nešvankybių, nevykėlių pretenzingumo, šių dienų gyvenimo ir

žmonių ciniško šmeižimo?.. Kur autorius matė tokį Ivano-vą, tokį grafą ir kt.? Ar tai iš viso žmonės, o ne vien žmonių

karikatūros? Manome, kad karikatūros ir be galo nevy-

kusios. Negalima šmeižti gyvenimo ir žmonių nebau-

džiamai... Gyvenimo, žmonių nepažinimas ir visiška savivalė juos vaizduojant ir pasmerkė nebūčiai p. Čechovo

pjesę". Recenzentas rašė, kokie kvailai godūs yra autoriai, pavydintys Špažinskiui ir Krylovui laurų.

Patys griežčiausi „Margų apsakymų" kritikai priekaiš-

tavo Čechovui dėl lengvabūdiško požiūrio į savo talentą.

Čechovas tada įsižeidė dėl kritikos rūstumo ir neteisingumo. Tačiau tie kritiški priekaištai dabar atrodė kaip silpni baksnojimai palyginti su „Ivanovo" recenzentų

smūgiais, jų kaltinimais, jog šmeižiąs gyvenimą.

Spektaklis atėmė Čechovui kur kas daugiau jėgų ir

173

nervų, negu „Ivanovo" rašymas. Namie jis kaip paprastai nesiskųsdavo, tačiau Aleksandrui prisipažindavo pasidaręs psichopatu.

Nors kai kuriose recenzijose buvo sakoma, kad pjesė

padvelkė gaiviu gūsiu, kad „Ivanovas" yra geriausia vyraujančių nuotaikų išraiška. Čechovas jau negalėjo pa-

žvelgti į laikraščius. Jis pabėgo iš Maskvos į Peterburgą.

Čechovas nusivežė „Ivanovo" egzempliorių cenzūrai, bet pjesė pradėjo eiti tarp literatų per rankas, ir jos autorius buvo teigiamai įvertintas. Jam, tiesa, priekaiš-

tavo ūž nerūpestingumą, bet gyrė už tai, kad pjesėje veikia gyvi žmonės, kad vaizduojamas gyvenimas nėra išgalvotas. Priekaištai dėl amoralumo ir cinizmo keldavo šypseną ir nuostabą.

Pasisekimo įkvėptas, Čechovas detaliai rašė apie tai

ne tik namo, bet ir artistui Davydovui.

Suvorinas manė, kad Koršo trupė ir Maskvos publika

nepajėgė suprasti „Ivanovo", įtikinėjo, kad Peterburge pjesė eisianti su pasisekimu. Čechovui įsižiebė viltis, kad jo kūrinį žiūrovai pamatys neiškreiptą.

Žurnalo „Oskolki" redakcijoje Čechovas susitiko su Korolenka. Leikinas buvo p a t e n k i n t a s — j o žurnale du madingiausi rašytojai. Jis neįtarė, kad Čechovas atnešė

paskutinį savo apsakymą „Liūtas ir saulė", kad jis daugiau nieko nebespausdins jo žurnale (pats Čechovas taip pat, suprantama, to nežinojo). O Korolenka atėjo į žurnalo

„Oskolki" redakciją tik susitikti su Čechovu ir išsivesti jį į kitą redakciją.

Jiedu artimai susipažino 1887 metų rudenį — Korolen-

ka, važiuodamas per Maskvą, kiek apsistojo mieste ir

užsuko pas Čechovą, kai šis ką tik buvo baigęs pjesę

„Ivanovas". Jie greitai rado bendrą kalbą ir išsyk patiko vienas kitam. Čechovas nebuvo matęs, kad bent vienas

iš jo bičiulių literatų taip rimtai žiūrėtų į literatūrą, į rašytojo pareigą kaip Korolenka, nė vienas iš jų negalėjo

pasigirti tokiu doroviniu tyrumu.

Jiedu pasikeitė knygomis. Čechovas pažadėjo atva-

žiuoti pas Korolenka į Nižnį, įkalbinėjo jį kartu rašyti pjesę, ateinančią vasarą abu ketino plaukti Volga.

„Aš labai džiaugiuosi susipažinęs su Jumis,— rašė

174

Čechovas Korolenkai.— Sakau tai nuoširdžiai ir iš tyros širdies... Iš visų dabar sėkmingai rašančių rusų aš esu lengvabūdiškiausias... savo tyrąją mūzą mylėjau, bet negerbiau, buvau jai neištikimas ir ne kartą vedžiodavausi ten, kur jai nedera būti. O Jūs rimtas, tvirtas ir ištikimas".

„Man atrodo,— buvo rašoma tame pačiame laiške,—

kad jei aš ir Jūs išgyvensime šiame pasaulyje dar 10—20

metų, tai ateityje neapsieisime be bendrų susilietimo

taškų".

Jie retai susitikdavo ir retai susirašinėdavo, bet jųdviejų santykiams buvo būdingi bendri susilietimo taškai.

„Mano jausmus jam,— kalbėjo Korolenka apie Če-

chovą,— neperdedant galima vadinti meile". Čechovo jam buvo priimtina viskas, net draugystė su Suvorinu. Negali sakyti, kad jis būtų jam už tai atleidęs, jis suprato ją.

„Viskas aiškių aiškiausia,— sakė Korolenka,— kodėl draugavo ir kodėl išsiskyrė". Čechovas suprato, kad į jo bendradarbiavimą laikraštyje „Novoje vremia" kai kurie literatai žiūri sunerimę ir net priešiškai. Korolenka žiūrėjo į tai laisvai ir p l a č i a i — j i s buvo įsitikinęs, kad nuo šio laikraščio Čechovui neprilimpa niekas: „Jis nusipurtė

kaip gulbė, neparašė nė vienos eilutės, dėl kurios jam reikėtų atgailauti. Neišsižadėti, neatgailauti — tai likimas, retai kada tenkantis rašytojo daliai".

Korolenka manė, kad prie Čechovo nelimpa joks pur-

vas, bet vis tiek vedėsi jį tolyn ir nuo humoristikos, ir nuo laikraščio į storą žurnalą.

Apie žurnalą „Severnyj vestnik" literatai atsiliepdavo ironiškai, vadindavo jį „melancholiška mandolina" ir „naš-

lių namais" (žurnalo leidėja buvo našlė A. Jevrejinova, beletristikos skyriui v a d o v a v o neseniai našliu tapęs A. Pleščejevas). Bet tarp skaitytojų žurnalas greitai išsi-kovojo populiarumą — jis turėjo daugiau kaip keturis

tūkstančius prenumeratorių, nemažą tais laikais skaičių.

Redakcija, kuriai toną davė buvę žurnalo „Otečestvennyje zapiski" bendradarbiai, reikalus tvarkė rimtai ir solidžiai — žurnalas spausdino narodnikų beletristų kūrinius, domėjosi visuomeninėmis ir ekonominėmis problemomis.

1886 metų gruodžio mėnesio numeryje, tame pačiame, kur pasirodė plačiai nuskambėjęs ir taip skaudžiai Čechovą užgavęs straipsnis apie „Margus apsakymus", buvo iš-

spausdinta Levo Tolstojaus apysaka „Ivano Iljičiaus mirtis", po kurios žurnalas ėmė sparčiai populiarėti.

Čechovas į žurnalą „Severnyj vestnik" žiūrėjo nepatikliai. Straipsnį apie „Margus apsakymus" jis įsiminė.

Neseniai žurnale pasirodė jo knygos „Sutemose" recenzija, parašyta autoritetingiausio kritiko N. Michailovskio.

Ji padarė Čechovui dvilypį įspūdį. „Skaitau ir niekaip negaliu suprasti,— rašė jis savo bičiulei iš Babkino Kiseliovai,— ar mane giria, ar verkšlena dėl žuvusios mano sielos?"

Bet jam vis dėlto buvo malonu, kad jį, rašiusį tik

mažmožius, pakvietė bendradarbiauti storo žurnalo re-

dakcija. Susitikimas (jo iniciatorius buvo Korolenka)

įvyko pas Michailovskį, kur, be namų šeimininko, Čecho-vo ir Korolenkos, dalyvavo leidėja ir Glėbas Uspenskis.

Dėl bendradarbiavimo susitarė išsyk, tačiau draugiškai besikalbant prabėgo visa diena.

Čechovas buvo įvesdintas į žymių ir rimtų literatų

kompaniją. Netrukus jį supažindino su Pleščejevu, kuris buvo jau gyva rusų literatūros istorija. Pleščejevas savo ruožtu supažindino jį su poetu J. Polonskiu, su literatais K. Barancevičiumi ir I, Leontjevu. Leontjevas savo kūrinius spausdino Ivano Sčeglovo slapyvardžiu, jį ką tik buvo sujungusi su Čechovu viena literatūrinė apžvalga, pavadinta „Akimirkos įspūdžių vaisiai". Tikriausiai su niekuo Čechovas taip greitai nesuartėjo kaip su Sčeglovu,— jiedu vos ne rytojaus dieną jau sakė vienas kitam „tu". Čechovas vadino Sčeglovą Zanu, o šis Čechovą — Antuanu.

Čechovas pasiūlė naujajam bičiuliui parašyti kartu

vodevilį. Jis sugalvojo pavadinimą „Hipnozės jėga", parengė detalų planą.

Supažindino Čechovą ir su dailininku R e p i n u — j i s apsilankė tapytojo dirbtuvėje, ir, kol apžiūrinėjo jo paveikslus, šis spėjo nupiešti jauną rašytoją. Dailininkas mėgavosi n a t ū r a — j o s žavesiu ir jėga. Jis vadindavo Čechovą visa savo išvaizda stipruoliu.

Seniausias Rusijos žurnalas „Vestnik Jevropy" tarsi specialiai rašytojo atvykimo į Peterburgą proga išspausdino straipsnį „Pastarojo laikotarpio beletristai", skirtą 176

Čechovo kūrybai (jis pasirodė gruodžio numeryje).

„Piteris nuostabus,— rašė Čechovas namo.— Jaučiuosi

kaip devintame danguje... Protingų ir dorų žmonių tiek, kad nors rinkis... Kaip man gaila, kad negaliu čia gyventi.

Mintys, kad reikės grįžti į Maskvą, kur knibžda Gavrilovų

ir Kičejevų, gadina man kraują".

Grįžęs į Maskvą, Čechovas rašė Aleksandrui apie nau-

juosius bičiulius — Pleščejevą ir Barancevičių: „Visi šau-nūs vyrukai". Barancevičius buvo vyresnis už Čechovą dešimčia metų, o Pleščejevas — trisdešimt penkeriais, bet Čechovui su jais buvo įdomu ir laisva kaip su bendraamžiais. Jis patarė broliui labiau su jais suartėti: „Nereikia ir kenksminga būti vienišam".

Maskvoje Čechovas gyveno, galima sakyti, be draugų,

be tos literatūrinės aplinkos, kuria jį taip nudžiugino Peterburgas.

Tačiau liūdėti vienatvėje nebuvo laiko — reikėjo kibti į darbą. Mintis apie stambų kūrinį storam žurnalui teko kol kas atidėti. Artėjo atkalėdis, ir Čechovas negalėjo pažeisti kasmetinės tradicijos — duoti kalėdinių apsakymų. Leidėjai negalėjo apsieiti be „šventinės dovanos"

skaitytojams, tuo labiau kad per atkalėdį baigėsi metinė

prenumerata.

Į laikraštį „Novoje vremia" Čechovas davė apsakymą

„Mokytų kompanijoje", j a u d i n a m ą istoriją, kuri paskui pasidarė žinoma visiems vaikams ir tėvams pavadinimu

„Kaštone". Laikraštyje „Peterburgskaja gazeta" buvo atspausdintas apsakymas „Žiemos ašaros", kuris vėliau taip pat gavo kitą p a v a d i n i m ą — „Ponios NN pasakojimas", dramatinis etiudas apie laimę, buvusią visiškai greta.

Liūdni meilės prisiminimai, suprantama, neatitiko šventinio apsakymo tono, bet Čechovas seniai jau naudojosi

privilegija nepaisyti šventinės literatūros sąlygų. Idilijų

iš jo nebuvo laukiama.

Be kalėdinės duoklės liko tiktai žurnalas „Oskolki".

Vietoj apsakymo Leikinas gavo laišką. Čechovas atgai-

lavo: jis parašęs tokį netikusį dalykėlį, kad siųsti buvusi gėda. Tikriausiai tai buvo išsisukinėjimas, nors Čechovas prašė p a t r o n ą — n e m a n y t i , kad jo nerangumas iš piktos valios, kad jis vengiąs žurnalo „Oskolki".

177

Čechovas r e k o m e n d a v o Leikinui naujus bendradarbius — Ščeglovą ir Barancevičių (pastarasis nors visai ne humoristas, Čechovo nuomone, bet jį retkarčiais galima spausdinti žurnale „Oskolki"). Leontjevą jis įspėjo, kad žurnale „Oskolki" negalima pasirašinėti Sčeglovu, humoristiniams mažmožiams reikią sugalvoti naują slapyvardį.

Čechovas ramino Leikiną: „ O s k o l k i " — m a n o krikšti-nė, o Jūs mano krikštatėvis".

Bet šiame žurnale jis daugiau nieko nespausdino, nau-

j u o j u jo krikštatėviu tapo Korolenka.

Pirmą kartą jis ėmėsi rašyti storam žurnalui. Mėne-

siniai žurnalai pripažino tiktai stambios apimties kūrinius — tik vėliau Čechovui pavyko pakeisti šią tvarką.

Būtų buvę paprasčiausia duoti žurnalui „Severnyj

vestnik" keletą novelių — taip spausdindavo savo miniatiūras Turgenevas. Bet tai, kas buvo leidžiama įžymiam rašytojui, vargu ar būtų leista jaunam literatui.

Čechovas turėjo ir nemažos apimties k ū r i n į — „ I v a -

novą", bet stambūs žurnalai pjeses spausdindavo nenoriai, išimtys vėlgi buvo daromos tik įžymiesiems — Ostrovskiui, Pisemskiui. Be to, pjesė, kur zemstvos veikėjai pavaizduoti taip nepalankiai, vargu ar būtų sulaukusi žurnalo „Severnyj vestnik" pritarimo. Tarp literatų, Čechovui gyrusių pjesę „Ivanovas", nebuvo nei Michailovskio, nei Glebo Uspenskio, nei Korolenkos — j i e m s pjesė nepatiko. Korolenka, kuris priimdavo vos ne visus Čechovo

kūrinius, laikėsi nuomonės, kad ji sugadinta tenden-

cingumo.

Beliko viena — paklausyti Korolenkos patarimo, ra-

šyti nedidelę apysaką. Nedidelę ne tik todėl, kad jis baiminosi didelės apimties; jis negalėjo sau leisti ilgai atsidėti rašymui — pinigų stoka vertė imtis padienio darbo.

Pirmąją naujų 1888 metų dieną jis rašė Sčegiovui:

„Perduokite gerajam A. N. Pleščejevui, kad pradėjau niekutį žurnalui „Severnyj vestnik"... Mintis, kad rašau storam žurnalui ir kad į mano niekutį bus žvelgiama rimčiau, negu derėtų, kumši man pašonėn kaip velnias vienuoliui".

Tasai „ n i e k u t i s " — a p y s a k a „Stepė".

Debiutui storame žurnale Čechovas pasirinko tai, kas

jam buvo labiausiai ir geriausiai pažįstama,— vaikystės 178

ir jaunystės prisiminimus, atgaivintus nesenos kelionės į gimtąsias vietas.

Jis rašė „Stepę" vienu prisėdimu, užmiršęs svečius ir pramogas. „Rašyti sekasi l i n k s m a i " , — p r a n e š ė jis naujajam krikštatėviui Korolenkai.

Čechovas vadino savo apysaką „stepių enciklopedija".

Tačiau jos jėga buvo ne peizažai, teisingiau — ne vien tik peizažai.

Rašyti jam sekėsi linksmai, tačiau „Vienos kelionės

istorija" (tokia buvo „Stepės" paantraštė) išėjo liūdna.

Čechovas ne kartą vaizdavo vaikus, tačiau jo apysakos

herojus — devynmetis J e g o r u š k a — i š s i s k y r ė iš visų

bendraamžių. Tai jautriausias įspūdžiams, daugiausia

galvojantis, labiausiai suaugęs iš visų Čechovo pavaizduotų vaikų.

Tai keistas b e r n i u k a s — j i s nesidžiaugia kelione, jo neapleidžia liūdesio ir nuobodulio jausmas. Stepė, kuri Gogolio kūryboje džiugino akį, iškyla prieš mus pamatyta liūdno berniuko akimis. „Nudegusios rudai žalios kalvos...

lyguma su miglotais toliais ir apvožtas viršum jos dangus...

viskas dabar buvo tartum be krašto, sustingę iš maudulio...

Kaip tvanku ir ilgu!

Lekia vanagas... ir staiga stabtelia ore, lyg susimąstęs apie gyvenimo nuobodulį...

O šit ant kalvos iškyla vieniša tuopa... visą gyvenimą viena, viena..." „Žolė... prašė kažkieno atleidimo ir primygtinai kartojo, kad jai be galo skaudu, liūdna ir gaila savęs..." Net vienintelis dalykas — patenkintas gyvenimu žmogus nepakeitė liūdnos nuotaikos: „Matant laimingą

žmogų, visiems pasidarė liūdna, ir visi taip pat įsigeidė

laimės".

Jegoruškai kildavo minčių, negalinčių rastis vaiko

galvoje. Skaitytojui nepastebimai imdavo reikšti mintis pats autorius, susiliejęs su mažuoju savo herojumi. „Jegoruška suprato, kad visi jo naujieji pažįstami, nepaisant metų ir būdų skirtumo, turėjo vieną bendrą ypatybę,

kuri juos darė į kits kitą panašius: visų tų žmonių buvo puiki praeitis ir labai bloga dabartis; apie savo praeitį jie visi ligi vieno kalbėjo su pasigėrėjimu, o į dabartį žiūrėjo beveik su panieka. Rusas mėgsta prisiminimus, bet nemėgs-ta gyvenimo".

179

„Žvaigždės, žvelgiančios iš dangaus jau tūkstančius

metų, pats slėpiningas dangus ir rūkas, tokie abejingi trumpam žmogaus gyvenimui, kai pasilieki su jais akis

į akį ir stengiesi suvokti jų prasmę, slegia sielą savo ty-lėjimu; pagalvoji apie tą vienatvę, kuri laukia kiekvie-no iš mūsų kape, ir gyvenimo esmė atrodo siaubinga, šiur-pi..."

Pačiame apysakos rašymo įkarštyje atėjo Grigorovi-

čiaus laiškas iš Nicos. Sis perskaitęs — rinkiniuose — Čechovo apsakymus ir gretinąs jį su Tolstojum ir Turgenevu.

Grigorovičiaus laiškas sujaudino Čechovą, jis perrašė

jį ir pasiuntė Korolenkai su prierašu: „Ne jūs vienas iš grynos širdies kreipiate mane į tikrąjį kelią, ir jūs suprasi-te, kaip man gėda".

Grigorovičius maldavo Čechovą mesti darbą laikraš-

čiams, rašymą paskubomis, prirakinti save prie kėdės,

kruopščiai išbaigti kūrinius, rašyti, iš pradžių išilgai, paskui pereiti skersai.

Grigorovičius siūlė Čechovui siužetą, kuris tikriausiai buvo jau ne pagal jėgas jam pačiam: ką tik pradedančio gyventi, bet jau nusivylusio gyvenimu žmogaus savižudybė. Sis motyvas jau šmėkščiojo Čechovo sąmonėje,

Grigorovičiaus laiškas rado palankią dirvą.

„17-mečio vaikino savižudybė — tema labai dėkinga

ir viliojanti,— rašė jis Grigorovičiui,— bet juk jos baisu imtis!., jūsų kartos žmonės, be talento, turi erudiciją, mokyklą, fosforą ir geležį, o šiuolaikiniai talentai neturi nieko panašaus, ir, atvirai pasakius, reikia džiaugtis, kad jie neliečia rimtų klausimų".

Tuo pačiu metu laikraštyje „Nedelia" pasirodė straipsnis „Apie jaunų rašytojų bevaldystę". Straipsnis, matyt, sujaudino Čechovą, ir jis rašė Sčeglovui:. . . . kai kurios mintys apie mūsų bejėgiškumą, kurį delikatus autorius

pavadino bevaldyste, ateidavo ir man į galvą. Mūsų ta-

lentai turi daug fosforo, bet neturi geležies. Mes tikriausiai dailūs paukščiai ir giedam gražiai, bet mes ne ereliai".

Čechovas ramino bičiulį, kurio literatūrinę veiklą labai vertino, daug labiau, negu ji to buvo verta: „Darom, ką galim, o jeigu žmonėms nepatinka mūsų tarnyba, tai mat j u o s bala!" Sčeglovą tikriausiai tokia programa tenkino, 180

O pats Čechovas, nepalankiai atsiliepdamas ir apie save, ir apie savo literatūrinę kartą, svarstė pačius rimčiausius visuomenės gyvenimo klausimus.

Apysakos rašymo procese Čechovas vis dažniau susi-

mąstydavo apie Grigorovičiaus patarimą. Senajam rašy-

tojui jis atsakė: „Savo „Stepėje" per visus aštuonis skyrius vedu devynerių metų berniuką, kuris, vėliau patekęs į Piterį arba Maskvą, neišvengiamai baigs blogai. Jeigu „Stepė" turės bent mažiausią pasisekimą, tai aš ją tęsiu. Tyčia rašiau ją taip, kad ji atrodytų kaip nebaigtas darbas".

Apysaka baigėsi klaustuku, J e g o r u š k o s ateitis buvo neaiški, bent jau nenuteikė optimistiškai: „Jam buvo

liūdna, labai liūdna... jis bejėgiškai susmuko ant suolelio ir graudžiomis ašaromis sveikino naują, nežinomą gyvenimą, kuris dabar jam prasidėjo...

Tik koks bus tas gyvenimas?"

Ar turės „Stepė" bent mažiausią pasisekimą — Čechovui tai mįslė.

Jis jau buvo atsisveikinęs su žurnalu „Oskolki", netrukus atsisveikins ir su „Peterburgskaja gazeta". Bet niekad dar nebuvo rašęs taip greitai kaip dabar. Nedidelė

apysaka išsipūtė — Čechovas buvo numatęs sutilpti į du tris lankus, ji išaugo iki penkių. „Stepė" buvo parašyta per mėnesį, negana to, tą patį mėnesį Čechovas parašė

apsakymą „Norisi miego" (juo baigėsi Čechovo bendradarbiavimas laikraštyje „Peterburgskaja gazeta").

Jis negalėjo paklausyti Grigorovičiaus patarimo per-

rašyti apysaką skersai: ji būtų pavėlavusi į eilinį žurnalo numerį, ir tai būtų buvęs nepataisomas smūgis šeimos

biudžetui.

Nė vieno savo kūrinio Čechovas nerašė su tokiu užsi-

degimu, net ekstaze, kaip „Stepę". Paprastai atsiliepiantis apie savo kūrinius arba kukliai, arba ironiškai, šį sykį

pasigyrė ir draugams, ir globėjams.

Grigorovičiui: yra vietų, kurios kvepia šienu ir išeina kažkas keista ir per daug originalu.

Polonskiui: rašyti linksma, apysakoje daug tokių vie-

tų, kurios nudžiugins literatūros smagurius.

Pleščėjevui: „Yra mano apysakaitėje vietų, kuriomis

įtiksiu jums, mano mielas poete".

181

Sčeglovui: „Keista ji kažkokia, bet yra vietų, kuriomis aš patenkintas".

„Kol rašiau,— pranešė jis Pleščejevui,— jaučiau, kad

kvepėjo aplink mane vasara ir stepe". Tačiau kai tik baigėsi tasai greitas ir linksmas darbas, Čechovą apėmė

nuovargis ir abejonės. Tame pačiame laiške jis rašė Pleš-

čejevui — pirmam apysakos skaitytojui: „Dėl dievo mei-

lės, brangusis mano, nesidrovėkite ir parašykite, kad

mano apysaka nekokia įr eilinė, jeigu iš tikrųjų taip.

Baisiai norisi žinoti tiesą".

Nė vienas kūrinys Čechovui nesukėlė tiek džiaugsmo

ir pasididžiavimo, ir tiek abejonių ir svyravimų kaip

„Stepė". Kažką panašaus jis išgyveno gal tik dėl „Ivanovo", kuriam teikė tiek pat reikšmės.

„Stepė" išsiųsta j Peterburgą, atsakymo dar nėra, bet jis, kamuojamas sunkios nuojautos, rašė Kiseliovai: „Seniai jau storuose žurnaluose nebuvo tokių apysakų; pasi-rodau originaliai, bet už originalumą man klius taip pat kaip už „Ivanovą".

„Pavyko ji ar ne, nežinau,— rašė jis Lazarevui,— bet,

šiaip ar kitaip, ji mano šedevras, geriau padaryti nemoku...

aš išgyvenu krizę. Jeigu dabar negausiu prizo, tai pradėsiu slysti žemyn nuožulnia plokštuma".

Čechovas žinojo savo apysakos vertę, bet manė, kad

ji turės pasisekimą tik,tarp rašančiųjų, skaitytojams pasirodys nuobodi. Dar neseniai jis priekaištavo Korolenkai, kad šio apsakymuose atkakliai vengiama moterų. Bet

„Stepėje" irgi nėra moterų, ir čia juk ne apsakymas, o apysaka. „Apysaka be moters kaip mašina be garo",—

rašė jis Sčeglovui dar „Stepės" rašymo įkarštyje, bet moterims apysakoje taip ir neatsirado vietos.

Praradęs įprastinę kantrybę, Čechovas skubino Pleš-

čejevą atsakyti — ar jo apysaka atmesta ar priimta į žurnalo „Severnyj vestnik" prieglobstį?

Vietoj atsakymo atėjo penkių šimtų rublių perlaida ir

iš paskos Pleščejevo l a i š k a s — j i s žavėjosi Čechovo prozos poetiškumu ir maldavo toliau rašyti Jegoruškos istoriją. Pasisekimo įkvėptas, Čechovas pasakojo Pleščejevui savo personažų likimą: „Paikutis t. Christoforas jau pasimirė. Gr. Dranickaja (Branickaja) gyvena nepaprastai

182

blogai. Varlamovas toliau skrajoja. Jūs rašote, kad patiko Dymovas kaip medžiaga... Tokias natūras kaip valiūkas

Dymovas gyvenimas sukuria ne būti atskalūnais, ne val-

katauti, ne sėsliai buičiai, o tiesučiausiai revoliucijai...

Revoliucijos Rusijoje niekad nebus, ir Dymovas baigs

tuo, kad prasigers arba pateks į kalėjimą".

„Revoliucijos Rusijoje niekad nebus" — galima įsivaizduoti, su kokiu jausmu skaitė šitai poetas, j a u n y s t ė j e buvęs revoliucionieriumi, atbuvęs katorgą po petraševskininkų bylos. Bet tikriausiai senasis poetas sutiko su pesimistinėmis jauno rašytojo prognozėmis — Rusija gyveno gūdų ir slogų devintojo dešimtmečio laikotarpį.

Tačiau Čechovas neketino iškart sėsti ir imtis „Stepės"

tęsinio. „Dėl Jegoruškos,— rašė jis Pleščejevui,— tai aš jį

toliau aprašysiu, bet ne dabar". Jo mintys nukrypusios į naują romaną, jau parašyti trys lankai. (Galbūt to romano dalis buvo „Nepažįstamo žmogaus pasakojimai" — savo idėjomis nusivylusio buvusio revoliucionieriaus išpažintis.) Čechovas įspėjo Pleščejevą, kad naujas jo kūrinys netiks žurnalui „Severnyj vestnik" kaip cenzūruojamam leidiniui.

Jis ką tik priminė Sčeglovui nemokąs rašyti ilgų kūri-

nių; dabar Čechovas įkalbinėja bičiulį parašyti kas vasarą po romaną.

Redakcija sutiko apysaką entuziastingai. Pripažino ją

net Michailovskis, žiūrėjęs į Čechovą griežtai, net įtariai.

„Skaitydamas „Stepę",— rašė jis Čechovui,— aš visą laiką galvojau, kokią nuodėmę Jūs padarėte, piėšydamasis į

gabalėlius... Aš buvau iš pradžių apstulbintas, kad jūs toks nesugedęs, nes neteko girdėti blogesnės mokyklos

už tą, kurią Jūs išėjote laikraštyje „Novoje vremia", žurnale „Oskolki" ir kt. Paskui supratau, kad kitaip ir negalėjo būti — tasai purvas negalėjo prie jūsų prilipti.

Tačiau mokykla padarė, ką galėjo, įpratino Jus į fragmentiškumą ir vaikštinėjimą keliu, nežinant, kur ir kodėl eini. Tai praeis, turi praeiti. Jūs ne tik netarnausite blogiui, o tarnausite vien gėriui... ir tada ryžtuosi pranašauti Jums puikią ateitį".

Suvorinas pusryčiaudamas atsivertė žurnalą su „Stepe"

ir prisiminė valgį tik .baigęs skaityti apysaką iki galo.

183

Garsinas nubėgo pas bičiulį, džiaugsmingai šaukdamas:

„Rusijoje pasirodė naujas puikus rašytojas". (Čechovui prireikė rašyti aštuonerius metus, kad iš naujo gimtų kaip rašytojas.) Garsinas ėjo per namus ir skaitė garsiai Čechovo apysaką.

„Stepė" patiko net Saltykovui-Ščedrinui, kuriam retai kas patikdavo, net apie Tolstojų jis atsiliepdavo su ironija.

„Vargu jau grįšiu į laikraštį,— rašė Čechovas broliui, įkvėptas pasisekimo.— Sudie, praeitie! Retkarčiais raši-nėsiu Suvorinui, o kitiems tikriausiai padėsiu tašką!"

DEVINTAS SKYRIUS

„Kodėl Jūs pradėjote taip dažnai dėti pirmajame pusla-

pyje plikas bambas ir plikas kojas?" — rašė Čechovas Leikinui.

Po to Leikinas suprato, kad jam sunku tikėtis Čechovo

bendradarbiavimo. „Stepė" palaidojo Antošą Čechontę.

Po „Stepės" Čechovas liovėsi rašęs greitosiomis. Jis susilaukė didelės šlovės ir, nors pinigų kaip ir anksčiau

nebuvo, dabar j a u t ė atsakomybę už tai, ką parašęs. Rašė

dabar jis labai mažai. 1887 metais sukūrė šešiasdešimt apsakymų ir pjesę, o 1888 metais — apysaką ir devynis

apsakymus. Per vėlesnius septyniolika literatūrinio darbo metų jis parašė mažiau negu per pirmuosius aštuonerius metus.

Tai, suprantama, nereiškia, kad po „Stepės" Čechovas rašė tik reikšmingus ir rimtus kūrinius. Apysaka dar nebuvo išspausdinta, o Čechovas, pažiūrėjęs Koršo teatre savo dramos etiudą „Kalchasas", kur vaidino jo mėgstamas artistas Davydovas, parašė humoristinę pjesę „Meška".

Sis „prancūziškos manieros vodeviliukas", dėl kurio Čechovas laukė žurnalo „Severnyj vestnik" prakeiksmų, buvo parašytas greitosiomis, tačiau scenoje išgyveno ilgai.

Jis pradėjo rašyti apsakymą „Žiburiai", tačiau darbas nesisekė, tad, metęs pradėtą rankraštį, išvažiavo į Peterburgą. Reikalų Peterburge, teisybę pasakius, neturėjo

jokių — norėjo pasimėgauti „Stepės" sėkme.

Peterburge Čechovas pakliuvo į Suvorino rankas —

184

šis perkraustė jį iš viešbučio pas save į butą, pasiūlė

Čechovui išleisti naują jo apsakymų rinkinį, su kuo šis mielai sutiko; pasiūlė jam tarnybą laikraščio „Novoje

vremia" redakcijoje, tačiau Čechovas atsisakė, nors alga buvo pažadėta didžiulė — 500 rublių per mėnesį.

Čechovas puikiai suprato, kad artimi jo santykiai su

Suvorinu daugeliui nepatinka, pavyzdžiui, žurnalo „Se-

vernyj vestnik" redakcijai, su kurios nuomone dabar turėjo skaitytis. Ir vis dėlto jis nevengė suartėti.

Suvorinas palenkdavo savo pusėn Čechovą visų pirma

dideliu nuoširdumu — būdavo net nesuprantama, iš kur

toks švelnumas šio žmogaus, kuris savo griežtumu, irzlu-mu ir ūmumu įbauginęs visą redakciją. Čechovo požiūris į Suvoriną staigiai keitėsi ir baigėsi santykių nutrūkimu, o Suvorino požiūris į Čechovą išliko tas pats.

„Esu dėkingas Čechovui už daug ką,— rašė Suvorinas

savo atsiminimuose,-A dėkingas puikiai jo sielai, kuri jau-nino mane, ir visi su juo b e n d r a u j a n t y s j a u t ė kažką gyva, tiesu, kilnu ir kartu — blaivų protą. Visų mažiausiai gal-vodavai, kad tai talentas... Priešais būdavo žmogus, žavintis nuovoka, nuoširdumu ir savarankiškumu. Čechovas turėjo kažką nauja, tarsi visai iš kito gyvenimo, iš kitos atmosferos... Nei sentimentalumo, nei apsimestos užuojautos, nei frazių. Pasitaikydavo net nuožmumo, tačiau teisumo ir tvirtybės nuožmumo".

Ir reikia stebėtis ne tuo, kad Čechovas suartėjo su

žmogumi, kuris mylėjo jį vientisa, nesikeičiančia ir, galima sakyti, net nesavanaudiška meile, o tuo, kad rašytojui pakako stiprybės nutraukti ryšius su juo.

Beje, šiuo laikotarpiu Čechovas pats žavėjosi Suvo-

rinu. Jaunystėje Čechovas žavėjosi daug kuo, greitai

suartėdavo su naujais žmonėmis, paskui jis taip pat lengvai atitoldavo nuo jų, iškeisdamas į naujus draugus (teisingiau būtų juos vadinti bičiuliais). Su Suvorinu jis draugavo ilgą laiką.

Suvorinas buvo sudėtinga figūra. Čechovas žiūrėjo

į jį ne tik kaip į valdžiai ištikimo reakcingo laikraščio redaktorių. Visi redaktoriai kėsinosi į Čechovo laisvę ir nepriklausomybę,— vieni, kaip Leikinas, bijodami konku-185

rencijos, kiti, kaip Michailovskis, baimindamiesi, kad gali būti neištikimas jų krypčiai.

Čechovui buvo malonu bendradarbiauti storame žur-

nale, bet jis bijojo priklausyti kokiam būreliui, manė, kad nuo žurnalo dvelkia narodnikų dogmatika, kuriai

toną duoda Michailovskis. Čechovas suprato, kad žurnalas

„Severnyj vestnik" vertina jį kaip menininką, tačiau įtarinėja kaip kitamintį ir nori atversti į savo tikėjimą. Labiau už viską Čechovas brangino savo nepriklausomybę, ir,

kad ir kaip tai būtų keista, būtent „Novoje vremia" niekad į ją nesikėsino. Suvorinas niekad nekėlė Čechovui jokių

sąlygų, pradedant tuo, kad jam, ir tiktai jam, buvo suteikta teisė spausdinti bet kokios apimties kūrinius. Čechovas spausdino laikraštyje net didelę apysaką („Dvikova"); bendradarbiai dėl to ėmė murmėti, tačiau turėjo tylėti, nes žinojo, kaip patronas žiūri į Čechovą. Bet ką čia apysaka, Čechovas spausdino laikraštyje net vodevilius

(„Meška", „Piršlybos"). Suvorinas niekad nereiškė nepasitenkinimo, kad Čechovas spausdina savo kūrinius kituose leidiniuose, nors tai būtų nepatikę bet kuriam redaktoriui.

Suvorinas ir toliau dievino Čechovą net tada, kai šis nustojo bendradarbiauti jo laikraštyje.

Tačiau Čechovas, suprantama, žavėjosi Suvorinu ne tik

todėl, kad šis buvo taip širdingai jam palankus. Jį visada traukė talentingi žmonės, o Suvorino talentingumas buvo neginčytinas. Grigorovičius sakydavo karštai mylįs Suvor i n ą — „ b e jo literatūros". Čechovas žavėjosi Suvorinu ir kaip literatu — ne šiaip sau „Literatūrinių rangų lentelėje" jis pastatė jį aukščiau už Korolenką.

Tai iš tiesų buvo žmogus su įgimtu talentu. Suvorinas

buvo talentingas visur — pradėjęs nuo variokų, jis tapo didžiausios Rusijoje leidyklos savininku. Jo interesų ratas buVo platus ir įvairus. Kritikai paprastai neišeidavo už pasirinkto žanro ribų. Pavyzdžiui, literatūros kritikai vi-siškai nesidomėdavo teatru. Suvorinas laisvai jausdavosi kalbėdamas ir literatūros, ir teatro, ir dailės klausimais, jis ne tik analizuodavo meną šaltu profesionalo žvilgsniu, bet ir žavėdavosi juo. Jis žavėjosi Repinu, statydamas jį

greta Rembranto, ir nusivežė Čechovą į dailininko dirbtuvę. Jį iki ašarų sujaudino Meiningeno trupės spektaklis 186

„Julius Cezaris". „Kaip pavaizduota epocha ir kokia visuotinės istorijos pamoka",— džiūgavo jis. Su niekuo Čechovui nebūdavo taip įdomu kalbėtis apie meną kaip su juo, su niekuo jis taip išsamiai nesusirašinėjo kaip su juo.

Suvorino daugelis šalinosi, bet su juo susitikinėjo ir susira-

šinėjo įžymiausi rašytojai, aktoriai, dailininkai.

Čechovas norėjo atitolinti Suvoriną nuo politikos. „Per savo amželį Jūs jau nemažai pasidarbavote politikai,—

rašė jis.— Pats tinkamiausias dalykas Jums — tai atsiduoti menams".

Suvorinas buvo sužavėtas ne tik „Stepės", bet ir „Ivanovo". Jis sakydavo Čechovui, kad puikiausiai suprantąs Čechovo herojų, nes ir pats esąs Ivanovas.

Pasiekęs aukštos padėties (su juo buvo skaitomasi kaip su stambiausiu leidėju ir autoritetingu žurnalistu), Suvorinas manė, kad jo karjera baigiasi liūdnai, kad jis nepatyręs gyvenime nieko, tik įtemptą darbą. Jis galėjo lyginti save su Ivanovu ne tik pagal tai, kad persitempė nuo sunkaus darbo kaip ir Čechovo herojus. Kaip ir šis prarado savo idealus.

Jaunystėje Suvorinas buvo pažangus žurnalistas. Mažai

kas žinojo, kad Suvorinas buvo areštuotas ir jo knyga

teismo rūmų nuosprendžiu konfiskuota. Jaunystėje jis

susitikinėdavo su Cernyševskiu. 1866 metais, kai Cerny-

ševskis jau porą metų vargo katorgoje, Suvorinas išleido knygą „Įvairenybės. Lyg ir apysaka", kur papasakojo apie susitikimą su Cernyševskiu (jis figūravo literato Samars-kio slapyvardžiu). Slapyvardis buvo pakankamai perprantamas, ir Suvorinas pateko į kalėjimą.

Nuo tų laikų daug vandens nutekėjo. Cernyševskis

išbuvo katorgoje daugiau kaip dvidešimt metų ir dabar

gyveno Astrachanėje, Suvorino maištingosios knygos niekas jau neprisiminė. Bet Suvorinas, matyt, prisiminė —

tiek gyvenime visko būta, kad šviesių dalykų niekaip

nesinorėjo pamiršti; jie kad ir seni, bet šviesūs. Laikraš-

tyje „Novoje vremia" buvo perspausdintas interviu Anglijos laikraščio „Daily News" korespondento, aplankiusio Cernyševskį tremtyje. Černyševskiui mirus, „Novoje

vremia" išspausdino nekrologą. Ir vėliau — jau dvidešimtajame šimtmetyje,— Suvorinas knygą „Įvairenybės" iš-

leido iš naujo.

187

Sudėtingas žmogus buvo Suvorinas. Jis leido monar-

chistinį laikraštį, o dienoraštyje rašė: „Kaip galima gerbti vyriausybę, kuri susideda iš mulkių ir niekšų". Reikia manyti, kad, kalbėdamasis su Čechovu (tiesa, politika

jiems mažiausiai rūpėjo), Suvorinas reiškė ne simpatijas, o antipatijas carizmui. Tikriausiai tokių pokalbių paveiktas Čechovas visą laiką stengėsi atskirti Suvoriną nuo laikraščio „Novoje vremia". „Suvorinas nuostabus mūsų

laikų žmogus",— rašė Čechovas Lazarevui, grįžęs iš Peterburgo.

Peterburge Čechovas visą laiką leido su Suvorinu, su

broliu beveik nesimatė. Iš Maskvos rašė Aleksandrui:

„Per vieną savaitę buvo pergyventa: ir lando1, ir filosofija, ir Pavlovskos romansai, ir kelionė naktį į spaustuvę, ir „Kolokol", ir šampanas, ir net piršlybos... Suvorinas kuo rimčiausiai pasiūlė man vesti jo dukterį, kuri dabar vaikšto stačia po stalu... Aš j u o k a i s paprašiau, kad kraičio duotų „Istoričeskij vestnik"... o jis kuo rimčiausiai pasiūlė

pusę „Novoje vremia" pelno".

Tą giedrią savaitę šmėkštelėjo juodas debesis — tomis

dienomis nusižudė Garsinas. Čechovas du kartus buvo

užsukęs pas jį, norėdamas susipažinti su rašytoju, kuris taip entuziastingai sutiko jo „Stepę", tačiau abu kartus nerado jo namie. Jis įsiminė tamsius, purvinus laiptus, į kurių tarpą metėsi žemyn Garsinas.

Prieš mirtį Garsinas kentėjo ne tiek dėl savo skausmų, kiek dėl žmonos ir draugų kančių. Kai jį paklausė, ar jam skauda, jis atsakė: „Taip man, niekšui, ir reikia".

Garsinas buvo Čechovo herojaus — Ivanovo — bend-

raamžis,

Peterburgo laikraščiai įvertino „Stepę" kaip talentingą ir originalų kūrinį. Buvo, tiesa, ir išlygų, tačiau jos ištirpo pagyrimų ir pritarimų sraute.

Šalčiausias atsiliepimas pasirodė Maskvos laikraštyje

„Russkije vedomosti". „Koks liokajiškurnąs prieš vardus,— skundėsi Čechovas Pleščejevui,— ir koks tėviškai atlaidus niurnėjimas, kai kalbama apie pradedančiuosius".

1 L a n d o (pranc . landau) — k e t u r v i e t ė k a r i e t a s u a t i d e n g i a m u v i r š u m i (vert. pasi.).

188

Tačiau stipriausias smūgis Čechovui buvo smogtas iš

visiškai netikėtos pusės. Ką tik kvietusio Čechovą bendradarbiauti žurnalo „Russkaja mysl" anoniminės recenzijos autorius apie „Stepę" rašė: „Sunku net pasakyti, kuriems galams tas kūrinys parašytas ir kas prie ko prilipdyta —

ar žmonės prie gamtos, ar gamta prie žmonių, nes vienu ir kitu atžvilgiu autorius laikosi tos pačios, vienodos ir

„nuobodžios" rašymo manieros... Apysakoje nėra nei minčių, nei ryškesnių paveikslų, nei psichologijos, nei fabulos, nėra net ir etnografinio intereso".

Maskvos kritikai atkakliai nepripažino Čechovo. Beje,

atsirado ir M a s k v o j e vienas geranoriškas kritikas.

Pleščejevas r e k o m e n d a v o Čechovui susipažinti su savo bičiuliu M a s k v o j e — P. Ostrovskiu — netikru dramaturgo broliu. Ostrovskis nebuvo profesionalus kritikas, bet šis diletantas pateikė nuodugniausią Čechovo „Stepės"

analizę.

Ostrovskis taikė Čechovui griežtus kriterijus — didžiai vertindamas jo talentą, neatleido jam nė vienos silpnesnės vietos.

„Į tikro gėrėjimosi j a u s m ą įsimaišo ir apmaudas,—

rašė jis.— Kodėl tiek maža meno, meistriškumo tokiam

dideliam talento kiekiui? Kodėl taip maža išbaigtumo,

tvarkos šioje puikios k o k y b ė s poetinės medžiagos ma-sėje?"

Ostrovskis priekaištavo Čechovui už natūralistinius

nesaikingumus, už tai, kad šis per mažai kreipė dėmesio į kompoziciją.

Apysaka padarė kritikui nevienalytį įspūdį — auto-

riaus komentarai ir įspūdžiai kaitaliojosi joje su naiviais, betarpiškais vaiko pojūčiais. Pavyzdžiu jis kėlė Turgenevą, meistriškai gebantį pasiekti įspūdžio vienovės. Bet kai kur teikė pirmenybę Čechovui: „Turgenevui Jūsų

medžiagos būtų užtekę pustuziniui „Medžiotojo užrašų".

„Rašykite, jeigu Jums jau taip pats Dievas liepia, po

6 spaudos lankus per mėnesį, bet dar bent mėnesį pridėkite nušlifuoti tam, kas parašyta".

Čechovas mielai priėmė tą kritiko patarimą ir todėl,

kad panašių priekaištų j au buvo girdėjęs iš Grigorovičiaus, ir todėl, kad, kalbėdamas apie silpnąsias vietas, k r i t i k u suvokė ir originalų apysakos toną, ir jos reikšmę Čechovo kūrybai.

„Nuo Jūsų požiūrio į gyvenimą,— rašė Ostrovskis,—

dvelkia kažkas gaivu, sveika, žvalu". Čechovas, patyręs tiek priekaištų dėl abejingumo, šaltumo ir pesimizmo,

pirmą kartą išgirdo naują savo kūrybos vertinimą.

„Apsakymuose Jūs {rodėte, jog sugebate vaizduoti

vidines nuotaikas — momentus,— rašė toliau Ostrovs-

kis,— ...malonu būtų, kad vaizdavimas išsiplėstų ir apimtų

visą dvasinio gyvenimo sritį". Kritikas patarė Čechovui imtis didelės apimties: „Stepė" įrodė, kad tai Čechovui pagal jėgas. „Mes sulauksime pagaliau gero romano,—

linkėjo jis Čechovui,— o b j e k t y v a u s šiuolaikinės visuomenės pavaizdavimo... su jos įsitikinimais, idealais... su jos ilgesiu nesamo idealo. Ar Jūs jaučiate, kaip reikia tokio romano? Per pastaruosius 10—15 metų mes visiškai p r a r a d o m e Rusijos gyvenimo supratimą".

Net Grigorovičius nedėjo į Čechovą tiek daug vilčių.

Ostrovskis baigė savo atsiliepimą palinkėjimu Čechovui išlikti nepriklausomam nuo redakcijų, literatūrinių būrelių

ir salonų.

Sis pats rimčiausias atsiliepimas turėjo tik vieną trū-

kumą— jis niekur nebuvo išspausdintas. Ostrovskis" nė

nesiūlė jo jokiai redakcijai. Jis buvo pernelyg kuklus. Ir jam atrodė tinkamiau ne išsakyti Čechovui savo samprotavimus apie apysaką, o įteikti kartu su rankraščiu storą laišką. Čechovas siūlė Ostrovskiui išleisti jo atsiliepimą atskira brošiūra, bet išsamus „Stepės" nagrinėjimas taip ir liko nežinomas skaitytojams.

Čechovas neturėjo sąlygų ramiai neskubiai rašyti ro-

maną.

Merdėjo Aleksandro žmona. Sis rašė broliui: „Tavo

krikštasūnis prarijo vidutinio dydžio vinį... Ana paslika ir vos gyva. Linksmybė ir džiaugsmai. Tuus Gusevas".

Kitame laiške: „Ana lėtai tęsia priešmirtinę savo giją".

Čechovui dabar kėlė nerimą jau ne tiek brolio likimas, kiek padėtis jo vaikų, kurie buvo, teisybę pasakius, be jokios priežiūros. Į Aleksandro prašymą: „Būk malonus, paklausk motiną ir seserį, ar nepriimtų pas save vaikų

nors laikinai"— Čechovas atsakė: „Gyventi pas J. J., 190

vadinas, gyventi pas mane... Jei turėčiau žmoną ir vaikų,—

mielai priimčiau kad ir tuziną vaikučių, bet į dabartinę šeimą, slegiamą nenormalaus bendro gyvenimo, triukš-

mingą, pinigų požiūriu netvarkingą ir dirbtinai sulipdytą, aš nesiryžtu priimti naujo žmogaus, ir dar tokio, kurį

reikia auklėti ir pastatyti ant kojų... Jeigu prisidėtų dar dvi vaikų lovytės ir auklė, tai aš turėčiau užsilipdyti vašku ausis ir užsidėti tamsius akinius". Jis prikalbino tetą Feodosiją Jakovlevną paimti auklėti Aleksandro vaikus ir patarė broliui pasinaudoti jos sutikimu.

Iš Maskvos tolybių ir Peterburgas neatrodė Čechovui

toks patrauklus. Tragiška Garsino mirtis ne suvienijo, o tik suskaldė literatus. Pleščejevas piktinosi, kad Garsino laidotuvėse nebuvo nieko iš laikraščio „Novoje vremia".

„Va, kai Zitelis nudvės,— rašė jis Čechovui,— tai jie visi aplaistys ašaromis jo palaikus". Čechovas mėgino užsistoti

„Novoje vremia" — Garsino mirtis prislėgusi Suvoriną, o redakcijos darbuotojai neatėję tik todėl, kad miegą iki antros valandos po naktinio darbo. „Dėlei ašarų, kuriomis jie aplaistys Zitelio kapą, Jūs klystate",— ramino jis Pleš-

čejevą. Z i t e l i s — A . Djakovas — reakcinis publicistas ir beletristas. Jo atveju Čechovas pasirodė esąs teisus: kai jis mirė, niekas iš jo bendradarbių redakcijoje nenorėjo rašyti nekrologo. Teko tai padaryti Aleksandrui Pavlovi-

čiui kaip mažiausiai tūžmingam. Buvo įtariama, kad Djakovas nusižudė.

Laikraščio „Novoje vremia" požiūris į Garsiną, matyt, vis dėlto buvo geriausiu atveju šaltas. Leskovas rašė

Suvorinui: „Kiek paniekos talentui, ir dar kai taip baisiai aplink nėra žmogaus!.. Ir laikraščiai nebrangina savo

žmonių. Nejaugi Garsinas nėra vertas gedulingų apvadų

aplink tragišką jo nekrologą?.. Guldamas miegoti, gal-

vojau: „Tikriausiai A. S. Suvorinas lieps pastatyti kryželį

su apvadais". Rytą žiūriu — nėra. Kodėl, klausiu? Mums, literatams, jis artimesnis negu Skobelevas!.. Kodėl visos žinios apie „tikrųjų valstybės patarėjų" atvykimą spausdinamos, o laikoma netinkamu dalyku informuoti apie

Čechovo atvykimą? Tai jau jūsų redaktoriškas neverti-

nimas" .

Čechovas nežinojo apie šį laišką ir „Novoje vremia"

redakcijos elgesį laikė atsitiktinumu.

191

Barancevičius pakvietė Čechovą dalyvauti rinkinyje,

skirtame Garsino atminimui. Čechovas nedelsdamas at-

sakė sutinkąs ir esąs dėkingas:

„Jūsų mintis verta ir pritarimo, ir pagarbos... panašios mintys, be tiesioginio jų tikslo, dar ir cementuoja negausius, bet išsibarsčiusius ir pavieniui gyvenančius rašan-

čiuosius. Kuo daugiau susitelkimo, abipusės paramos, tuo greičiau išmoksime gerbti ir vertinti vienas kitą, tuo tei-singesni bus mūsų santykiai. Ne visų mūsų laukia ateityje laimė. Nereikia būti pranašu, kad pasakytum, jog sielvartų

ir skausmo bus daugiau negu ramybės ir pinigų. Todėl

mums reikia laikytis vienas kito".

Tačiau viltys, kad Garsino rinkinys suvienys rašytojus, greitai žlugo. Tą dieną, kai Čechovas rašė Barancevičiui, Pleščejevas pasiuntė Čechovui kvietimą dalyvauti Garsino rinkinyje, rengiamame žurnalo „Severnyj vestnik". Čechovas atsidūrė keblioje p a d ė t y j e — j i s jau buvo paža-dėjęs apsakymą Barancevičiui. Įpratęs laikytis žodžio, Čechovas pasiūlė sujungti abu rinkinius į vieną. Bet susi-tarti nepavyko, ir galų gale išėjo du rinkiniai, skirti Gar-

šinui. Abi redakcijos stengėsi prisivilioti literatus savo pusėn ir ypač turėti Čechovą.

Literatūrinis šurmulys tauraus Garsino vardo fone kėlė

Čechovui kartėlį ir apmaudą. Literatų suvienijimas pasirodė esanti iliuzija. Čechovas rašė Barancevičiui: „Rinkin y s — tai ne vienybė... Kad susivienytume, reikia jeigu ne meilės, tai bent pagarbos vienas kitam ir absoliutaus sąžiningumo tarpusavio santykiuose, t. y. reikia, kad aš mirdamas būčiau tikras, jog p. Bibikovas nespausdins

žurnale „Vsemirnaja illiustracija" absurdiškų atsiminimų

apie mane, kad draugai neleis p. Lemanui sakyti prie mano kapo kalbos jaunųjų rašytojų vardu, nes jis ne rašytojas, o puikus biliardo žaidėjas".

Tuo metu Michailovskis pasitraukė iš „Severnyj vest-

nik" redakcijos ir padarė tai su nemažu triukšmu, paskelb-damas laišką laikraštyje „Novoje vremia". Pleščejevas Michailovskio išėjimą vadino niekšingu išsišokimu, pyko ne tik ant jo, bet ir ant Korolenkos, kuris ir toliau susitikinėjo su Michailovskiu.

Čechovas, atsiliepdamas į tai, rašė: „Aš galiu prisiekti, 192

kad Korolenka labai geras žmogus. Eiti ne tik šalia, bet ir iš paskos šiam vaikinui yra linksma". Jam nepatiko kėsinimasis ne tik į jo nepriklausomybę, bet ir į Korolenkos savarankiškumą, nes jį norėjo pritvirtinti prie vienos grupuotės. Ir jis mielai atleido jam už susitikimus su „išdaviku" Michailovskiu, kas taip piktino Pleščejevą.

Barancevičiui, kuris stengėsi prisivilioti Korolenka

į savo rinkinį, Čechovas rašė: „Kodėl Jūs manote, kad

jis turi būti būtinai „mūsų"? Iš kur jūs turite tų ypatingų

teisių į žmogaus simpatijas? Tegul būna ten, kur jam

patinka".

„Aš kažkodėl blogos nuotaikos,— rašė Čechovas Koro-

lenkai,— ir rašau visiems plūstamus laiškus... Pastebiu, kad mano charakteris keičiasi į blogąją pusę. Keičiasi ir mano rašymo maniera — taip pat į blogąją pusę".

Tuo metu Čechovui labai nesisekė rašyti. Stambus

kūrinys „Stepė" buvo parašytas vienu prisėdimu, o apsakymą „Žiburiai" jis kūrė kankinamai ilgai. Pradėjo jį dar žiemą, paskui užmetė ilgam, pavasarį grįžo prie rankraščio.

Jam atrodė, jog užmiršo, kaip reikia rašyti smulkius kūri-nėlius.

Pleščejevas skubino jį. „Bijau skubėti ir iš viso bijau spausdinti,— rašė Čechovas atsakydamas.— Man vis atrodo, kad greitai nusibosiu ir pasidarysiu balasto gamin-toju, kokiais pasidarė Jasinskis, Maminas, Bažinas ir kt., s kaip ir aš „teikę didelių vilčių". Aš išspausdinau penkis pūdus apsakymų, bet iki šiol dar nežinau — kur mano

jėga ir kur silpnybė".

Pagaliau apsakymas baigtas, Čechovas yra priverstas

dėl pinigų stokos išsiųsti jį į žurnalą „Severnyj vestnik", bet jo neapleidžia slegiančios nesėkmės jausmas.

„Pinigų nėr ir nėr,— rašė jis broliui.— Pamiršau, kaip reikia rašyti. Noriu eiti dirbti į vaistinę".

Brolį jis prašė: ant naujos, Suvorino leidžiamos knygos

„Apsakymai" viršelio paskelbti „Margus apsakymus" ir

„Sutemose" — tos knygos iki šiol neišparduotos. „Apsakymai" buvo spausdinami pusantro tūkstančio egzempliorių tiražu, bet leidžiama — iš atsargumo — tik pusė; ant-roji pusė gulėjo sandėlyje atspausdinta, tačiau nebrošiū-

ruota.

7. „Čechovas"

193

Šlovė atėjo, bet knygos kaip ir anksčiau buvo perkamos sunkiai, pinigų kaip ir anksčiau trūko.

Artėjo pavasaris, kai Čechovus apimdavo „vietos pa-

keitimo troškimas".

Jo planai kaip visada buvo dideli. Jis ruošėsi su Korolenka keliauti Volga, įkalbinėjo prisijungti prie jų ir Pleščejevą. Paskui pakeitė maršrutą ir siūlė Pleščejevui važiuoti į pietus, pasigrožėti stepių vieškeliais, kuriuos jau stumia čigūnas. Ščeglovą jis įkalbinėjo vykti kartu į Kubanę.

Bet jam buvo nepatogu išvažiuoti pačiam, o šeimą

palikti mieste. Jis suprato, kad detalūs jo laiškai iš Taganrogo teikė tėvams ne tik džiaugsmo, bet ir karčių prisiminimų — tėvai, užaugę pietuose, pastaruosius dešimtį

metų gyveno tik M a s k v o j e ir prie Maskvos. (O Pavelas Jegorovičius tik Maskvoje.) Ir Čechovas nusprendė

vykti į pietus su visa šeima. Su Taganrogu nieko neišėjo.

Nikolajaus bičiulis Ivanenka, greitai pasidaręs savas Čechovų namuose, r e k o m e n d a v o jiems vasaros poilsiui namą savo pažįstamų Lintvarevų dvare — Luko j e, netoli Sumų

(pats Ivanenka buvo iš Sumų).

Čechovas džiaugėsi, kad ištrūks iš literatūrinių riety-nių ir intrigų atmosferos.

Jis kvietė Korolenką atvažiuoti į Sumuš.

Čechovas dar neturėjo jokių žinių apie savo vasarnamį, bet jau kvietėsi į Luką kas tik pasitaikydavo. Jis pakvietė

Suvoriną, Pleščejevą su sūnum, Ščeglovą, Barancevičių, brolį Aleksandrą, aktorių Davydovą, dėdę iš Taganrogo.

Galima įsivaizduoti, kas būtų buvę Lukoje, jeigu būtų

suvažiavę visi pakviestieji!

Kadaise Babkinas traukė Čechovą erdve, dabar jam

atrodė, kad, lyginant su Luka, jis nė sudilusio varioko nevertas. Čia jis išvydo plačią upę: vienas krantas status, aukštas, apaugęs ąžuolais ir gluosniais, kitas — lėkštas, su baltom trobelėm ir sodais. Čechovas džiaugėsi kaip

kūdikis, kad už šimtą rublių įsigijo teisę gyventi erdvėje, kuriai ir galo nėra. „Vietovė poetiška..." — rašė jis broliui Ivanui.

Jis dar atkakliau kvietėsi draugus į tą išsvajotą vietą.

Gundė literatus ne tik nuostabia gamta. „Jūs čia rasite 19 4

nemažai siužetų ir apsirūpinsite garnyru penkioms apysakoms",— rašė jis ščeglovui, literatui, kuris kėlė jam rūpestį temų vienodumu ir skurdumu. Korolenką jis gundė

ir gamtos grožiu, ir gerais žmonėmis.

P i r m i a u s i ą j į sužavėjo valstiečiai. „Žmonės visur sotūs, linksmi, šnekūs, sąmojingi,— rašė jis Leikinui.— Girtų

dar nemačiau, o keikiantis girdėti labai retai".

Bet įdomiausia pasirodė esanti Lintvarevų šeima. Se-

nutė motina buvo originalus žmogus — j i žavėjosi Šopenhaueriu ir važinėjo cerkvėn į akatistus, studijavo brošiū-

ras, skaitė žurnalus ir nusimanė apie visus beletristus. Ji puikiai išauklėjo vaikus.

Toną šeimoje duodavo ne broliai (Pavelas ir Georgi-

jus) — mieli žmonės, neturintys konkretaus užsiėmimo,

o dukros — trys seserys. Vyresniąją, Zinaidą, Čechovas, tiesa, rado jau sunkioje p a d ė t y j e — j i buvo apakusi nuo auglio smegenyse. Gyventi jai buvo likę mažai, ir ji, bū-

dama gydytoja, šitai gerai suprato. Tačiau ligonė su stulbinančiu šaltakraujiškumu kalbėjo apie mirtį, kuri arti, ir gyvai viskuo domėjosi, j u o k a v o . Ji susidomėjusi klausydavosi, kai jai kas skaitydavo knygą „Sutemose". Jos sesuo Jelena buvo taip pat gydytoja, ji daug dirbo; likimas nelėmė jai šeimyninio gyvenimo, bet ji taip pat didvyriš-

kai kentė savo karčią dalią. Trečioji, Nataša, buvo baigusi Bestuževo kursus, pasistatydino savo sodyboje mo-

kyklą ir mokė vaikus ukrainiečių kalbos.

Šeima buvo policijos stebima — vaikų mokymas uk-

rainiečių kalba tuo metu buvo persekiojamas, vienas sū-

nus — Pavelas — buvo pašalintas iš universiteto už dalyvavimą bruzdėjimuose.

„Šeima rimta,— rašė Čechovas broliui Ivanui.— Laiža-

lių nėra. Žmonės literatūriškai išprusę. Nusimano apie viską".

Netrukus į Luką atvažiavo Aleksandras Pavlovičius —

jis ką tik buvo palaidojęs žmoną; matyt, jo sielvartas buvo ne per didžiausias, jis jau galvojo apie naujas vedybas. Ketino pasipiršti Jelenai Lintvarevai ir prašė Antoną būti tarpininku. Čechovas ne tik atsisakė juo būti, bet ir perspėjo brolį dėl lengvabūdiško poelgio. Jo nuomone, senmergė Jelena Lintvareva tikriausiai svajoja apie šeimyni-7»

195

nį gyvenimą, bet ji sutiks išsižadėti savo nepriklausomybės tik dėl meilės. O meilės nėra nei iš vienos, nei iš kitos pusės. „Jūs svetimi vienas kitam kaip varpo gaudesys

muilo gabalėliui",— baigė Čechovas ilgą ir griežtą laišką.

Laišką, kuriame Aleksandras siūlė savo ranką Jelenai

Lintvarevai, Čechovas sudraskė ir pranešė apie tai bro-l i u i — jis buvo parašytas girto.

Po poros mėnesių Aleksandras rašė broliui, kad susi-

dėjęs su kita moterimi: „Mudviejų santykiai — grynai

vedybiniai... Ar myli ji mane — nežinau".

Pirmasis svečiuotis į Luką atvažiavo Pleščejevas.

Apie Pleščejevą Čechovas atsiliepė taip: „Tai geras

seniokas. Šlovinga praeitis, našlio dabartis ir neaiški ateitis".

Lukoje Pleščejevas leido laimingas d i e n a s — j i s pasinėrė į savo praeitį, čia su juo buvo elgiamasi pagarbiai ir švelniai, Lintvarevos gerbė jį kaip poetą ir revoliucionierių. Senoji šeimininkė prisiminė jį pagal eilėraštį „Pirmyn, be baimės, abejonių, į žygį kilnųjį, draugai!", kurį mokėjo jaunystėje. Pleščejevas noriai pasakojo, kaip buvo veda-mas į ešafotą, kaip jam užmetė įkapių drobulę, kaip budelis jau pradėjo derinti prie kaklo kilpą, kaip paskutinę akimirką petraševskininkams buvo paskelbta, jog bausmė

dovanojama, apie tai, kaip jis septynerius metus ištarnavo eiliniu,— mirties bausmė jam buvo pakeista ištrėmimu į

Turkestaną. Apie dabartinį gyvenimą Peterburge jis kal-bėjo nenoriai.

Jam buvo paskirtas geriausias kambarys, kasdien tame

k a m b a r y j e būdavo gėlių. Jį prašydavo padeklamuoti eilė-

raščių, ir jis mielai deklamuodavo nuo to jaunėdamas. Jis ne tik deklamavo, bet ir rašė eiles — kasdien.

Lukoje Pleščejevas parašė eilėraštį, skirtą Čechovui.

Nelauktai mielą draugiškumą

Čia sutikau aš. Nuoširdumą

Be mandagumo manieringo,

Be kortų ir be paskalų

Be nuobodulio beprasmingo;

Čia dienos kupinos darbų.

Pleščejevas rašė iš Peterburgo, kad trys savaitės, pra-196

leistos Lukoje, yra vieni geriausių jo biografijos puslapių.

Čechovų šeimą jis pavadino „Mieląja Čechija".

Jis pirmas įvertino Čechovo laiškų meniškumą: „Juos

skaitai kaip talentingus literatūros kūrinius".

Čechovo laiškus jis saugojo ypatingame voke (kartu

su A. Ostrovskio laiškais) — testamentu jie buvo palikti Viešajai bibliotekai.

Čechovo dabar jau neviliojo gyvenimas nei Maskvoje,

nei Peterburgo „tundroje", jis užsidegė idėja nusipirkti vienkiemį. Čechovas rašė Sčeglovui: „Kodėl aš ir Jūs ne-gyvename Kijeve, Odesoje, kaime, o būtinai sostinėje?

Būtų dar suprantama, jeigu naudo tumės sostinės malonumais, bet juk mes esame namisėdos, tarp keturių sienų tū-

nome! Prarandam gyvenimą. Ateinančiais metais aš būtinai su arkanu parvilksiu Jus pas save. Ruošiu klimatinę priebėgą literatams. Sia mano idėja pasinaudojo Suvorinas ir tą patį nori suruošti pas save Feodosijoje".

Pinigų vienkiemiui įsigyti nebuvo, Čechovas per tą va-

sarą neuždirbo nė kapeikos, bet manė įsigyti pirkinį įvairiais sandėriais su banku. Vienkiemis dar nenupirktas, bet Čechovas rašė Pleščejevui: „Perku aš tam, kad jūs ir visi mano geri pažįstami... žiūrėtumėte į mano niekam tikusį

vienkiemį kaip į savo ir turėtumėte kur pailsėti. Jeigu iš tikrųjų pavyks nusipirkti, tai aš pastatydinsiu ant Chora-lo krantų daug fligelių ir padarysiu pradžią literatūrinei kolonijai". Apie nenupirktą vienkiemį jis rašė ir Barancevičiui: „Jeigu neatvažiuosite, tai mes — priešai".

Su Lintvarevų giminaičiu — dvarininku ir zemstvos

viršininku A. Smaginu — Čechovas išvyko į Poltavos gu-

berniją apžiūrėti parduodamo vienkiemio. Vienkiemis

jam patiko — ir ne tik savo poetiškumu, bet ir tuo, kad yra tarp dviejų didelių kaimų; puikus medicinos punktas.

Čechovas svajojo apie vienatvę, bet galvojo ir apie

medicinos pagalbą gyventojams ir, suprantama, apie varg-stančių rašančiųjų poilsį.

Tačiau nupirkti n e p a v y k o : vienkiemio savininkas užsiprašė absurdiškos kainos.

Čechovas rašė broliui Ivanui: „Pasakyk tėtušiui, kad

mes jo laukiame ir kad jam bus ramu". Pavelas Jegorovi-

čius atvažiavo į Luką, čia buvo švenčiamos jo vardinės, ir 197

jis mėgavosi nevaržomu gyvenimu. Bet pačiam Čechovui

buvo jau neramu — jis džiaugėsi, kad suvažiavo visi Čechovai, kad atvyko pasisvečiuoti peterburgiškiai bičiuliai, kad atsirado daug naujų pažįstamų, ir jie vežiojo jį po Ukrainą. Viskas buvo gerai, išskyrus viena — neužteko vienatvės darbui. O jis jau buvo sugalvojęs pjesę.

Suvorinas kvietė jį į Feodosiją. Jo nuotaika buvo niū-

ri — jis rašė nematąs kitokios šviesos, tik laidotuvių žva-kės liepsną.

Atvykęs į Feodosiją, Čechovas pasiūlė Suvorinui kartu

rašyti pjesę „Girinis" (ir kam tik jis nesiūlė kartu rašyti pjesę — Korolenkai, Bilibinui, Sčeglovui!). Tačiau dienos, o kartais ir naktys bėgo šnekučiuojant apie literatūrą.

Čechovas dar nebuvo sutikęs įdomesnio pašnekovo.

„Suvorinas yra įsikūnijęs jautrumas,— rašė Čechovas Sčeglovui.— Mene jis yra toks, koks būna seteris perkūno

oželių medžioklėje — t.y. dirba su velniška nuojauta ir visados dega aistra. Jis menkas teoretikas, nėjęs mokslų, daug ko nežino, visur savamokslis — todėl toks šuniškai nesugadintas ir vientisas, iš čia ir požiūrio savarankiškumas... jis išugdė savo instinktą iki didelio proto lygio...

kai suvoki jo kalbėjimo manierą, jo nuoširdumą, kurio

neturi dauguma pašnekovų, tai plepėjimas su juo tampa

beveik malonumu".

Suvorino sūnus ruošėsi didelėn kelionėn — po Kauka-

zą, Vidurinę Aziją ir į Persiją. Jis įkalbėjo Čechovą va-

žiuoti s u j u o kartu, ir šis neatsispyrė pagundai, nors ir žinojo, kad dėl to l e n g v a b ū d i š k o j o poelgio visiems Čechovams teks žiemoti Lukoje. Kelionė nutrūko Baku mieste: Čechovo kompanionas buvo skubiai iškviestas į Feodosiją.

Čechovas nelabai krimtosi dėl nutrūkusios kelionės.

Sūmuose jo laukė giminaičiai ir Lintvarevų šeima; prie jų jis spėjo prisirišti. „Man norėtųsi, kad protinga ir miela Lintvarevų šeima nenugyventų savo amžiaus veltui,— rašė

jis Pleščejevui.— Lintvarevai — puiki medžiaga; visi jie protingi, sąžiningi, išmanantys, mylintys, bet visa tai žūva veltui... kaip saulės spinduliai dykumoje".

Čechovas tikriausiai ne kartą prisiminė tą šeimą, kai

rašė „Tris seseris",— pjesę apie kilnią ir veltui žūvančią Prozorovų šeimą.

198

Čechovas vasara buvo patenkintas, nors neparašė nė

eilutės.

Kiekvienas ruduo prasidėdavo jam pinigų stoka; šį

kartą pinigų trūko neapsakomai. Negana to, kad nebuvo

nė kapeikos, jis dar įsiskolino Suvorinui penkis šimtus rublių.

„Ak, kaip man įgriso Maskva,— rašė Čechovas Pleš-

čejevui vos sugrįžęs iš Sumų.— P.uduo dar tik prasidėjo, o aš jau galvoju apie pavasarį".

Idėjos nusipirkti vienkiemį jis neatsisakė, o tik atidėjo iki gruodžio, kai p a v y k s išsikapstyti iš pinigų stygiaus.

Jis ruošėsi statydintis namą: „Stogas iš pradžių bus šiau-dinis (Poltavos gub. šitai labai gražiai daro), grindis ir langus nusidažysim patys... ir daug ką patys pasidarysim, nes to nuo vaikystės esam išmokyti".

Galvoje jam klostėsi apysakų ir romanų siužetai, roma-

nas buvo jau seniai pradėtas. Bet jis negalėjo leisti sau prabangos imtis didelio darbo. Retkarčiais net pagalvodavo, ar nevertėtų vėl rašyti į žurnalą „Oskolki" ir į laikraštį

„Peterburgskaja gazeta" (jie honoraro neužlaikydavo), bet vis dėlto rado jėgų atsispirti pagundai.

Rugsėjo mėnesį Čechovas parašė du apsakymus —

„Gražuolės" laikraščiui „Novoje vremia" ir „Vardadienis"— žurnalui „Severnyj vestnik".

Laiške žurnalo „Severnyj vestnik" leidėjai Jevrejinovai Čechovas prašė neišbraukti iš apsakymo nė vienos

eilutės. „Sis mano prašymas — tai ne užsispyrimas ir ne kaprizas, o baimė, kad per išbraukymus mano apsakymas

neįgytų to atspalvio, kurio visada bijojau".

„Jis Jums nepatiks,— rašė Čechovas Pleščejevui apie

apsakymą „Vardadienis",— bet Jūsų ir Anos Michailovnos aš nebijau. Aš bijau tų, kurie tarp eilučių ieško tendencijų

ir kurie nori matyti mane būtinai liberalų arba konservatorių. Aš ne liberalas, ne konservatorius, ne evoliucionis-tas, ne vienuolis, ne indiferentas. Aš norėčiau būti laisvas menininkas — tik tiek, ir gailiuosi, kad Dievas nedavė man jėgų juo būti. Aš neapkenčiu melo ir prievartos visais jų

pavidalais... Iškabą ir etiketes laikau prietarais. Švenčiausi man dalykai — tai žmogaus kūnas, sveikata, protas, talentas, įkvėpimas, meilė ir absoliuti laisvė, laisvė, nevar-199

žoma j ė g o s ir melo, kad ir kuo šie pasireikštų. Stai programa, kurios aš laikyčiaus, jeigu būčiau didelis menininkas".

Pleščejevas, teigiamai įvertinęs apsakymą „Vardadie-

nis", rašė Čechovui: „Ar Jūs taip pat truputį nepribijote, kad būsit palaikytas liberalu?.. Savo apsakyme juokiatės iš ukrainofilų, „norinčių išvaduoti Mažarusiją iš rusų pries-paudos", ir iš septintojo dešimtmečio žmogaus, sustingusio savo epochos idėjose,— teisybę pasakius, dėl ko?"

Čechovą skaudžiai užgavo tie priekaištai, susijaudinęs jis atsakė Pleščejevui ilgu laišku:

„Ar aš nebijau, kad būsiu palaikytas liberalu?.. Man

atrodo, kad mane greičiau galima apkaltinti rajumu, girtuokliavimu, lengvabūdiškumu, šaltumu, kuo tik nori, tik ne noru atrodyti ar neatrodyti. Aš niekados nesislapsčiau.

Jeigu myliu Jus, arba Suvoriną, arba Michailovskį, tai to aš niekur neslepiu... Ukrainofilai negali būti įkalčiu. Aš neturėjau galvoje Pavelo Lintvarevo... Lintvarevų ukrai-nofiliškumas — tai meilė šilumai, kostiumui, kalbai, gim-tajai žemei!.. Aš turėjau galvoje tuos giliaminčius idiotus, kurie vainoja Gogolį, kad šis rašęs ne chocholiškai... O dėl septintojo dešimtmečio žmogaus, tai... aš buvau jam gailestingas. Si išblukusi neveikli menkysta uzurpuoja septintąjį dešimtmetį... Jis kvailas, kurčias, beširdis... Jis šmeižia studentus, gimnazistes, moteris, rašytojus ir visa, kas šiuolaikiška... Jis nykus kaip duobė ir kenksmingas tiems, kurie j u o tiki kaip staras. Septintasis dešimtmetis —

tai šventas laikotarpis, ir leisti kvailiems starams jį uzur-puoti, reiškia išniekinti jį. Ne, neišbrauksiu aš nei ukraino-filo, nei to žąsino, kuris man įgriso".

Tiesa, vėliau Čechovas suprato, kokia neapibrėžta fi-

gūra „septintojo dešimtmečio žmogus", ir išbraukė jį iš pirmojo atskiro „Vardadienio" leidimo.

Pinigų stygius kaip ir anksčiau jį vertė rašyti greitosiomis.

„Aš suprantu, kad pjaunu savo herojus ir gadinu,—

rašė jis Suvorinui,—kad gera medžiaga pas mane eina

niekais... Mielai prasėdėčiau tobulindamas „Vardadienį"

pusmetį... Bet ką man daryti? Pradedu apsakymą rugsėjo 10, turėdamas galvoje, kad privalau jį baigti spalio 5 dieną; jeigu netesėsiu, tai apgausiu ir liksiu be pinigų. Pradžią 200

rašau ramiai, savęs nespausdamas, bet įpusėjęs jau pradedu būgštauti ir bijoti, kad mano apsakymas neišeitų per ilgas, aš privalau prisiminti, kad „Severnyj vestnik" neturi daug pinigų ir kad esu vienas iš brangiųjų bendradarbių... man atrodo, kad aš... apgaudinėju savo kūriniais, kaip apgaudinėju daugelį savo rimtu arba pernelyg linksmu veidu...

skaudu, kad niekniekis jau padarytas, o geras kūrinys guli sandėlyje".

Čechovo knygos kaip ir anksčiau buvo prastai perka-

mos. Praėjus beveik trejiems metams po „Margų apsaky-

mų" pasirodymo, Leikinas rašė Čechovui: „Šiomis dienomis kartu su mano knygomis paėmė 100 egzempliorių

„Margų apsakymų".

Bet seniai išleista knyga „Sutemose" nelauktai suteikė

Čechovui ir šlovę, ir pinigų — už ją buvo paskirta Mokslų

Akademijos Puškino premija.

2inia apie premiją sukėlė šeimoje sąmyšį. Čechovas

kaip paprastai kiek ironiškai rašė Suvorinui, kad motina ir tėvas plepa tikras nesąmones ir neapsakomai laimingi, sesuo laksto pas drauges ir visur nešioja šią žinią, kad jį

užgriuvo sveikinimai ir kvietimai pietų. „Antrarūšiai ir trečiarūšiai laikraščių b e l e t r i s t a i , — b u v o rašoma tame pačiame laiške,— turi pastatyti man paminklą arba mažų

mažiausiai padovanoti sidabrinį portsigarą: aš nutiesiau jiems kelią į storuosius žurnalus, į laurus ir padorių žmonių

širdis. Kol kas tai vienintelis mano nuopelnas, o visa, ką parašiau ir už ką man davė premiją, neišgyvens žmonių

atmintyje nė dešimtmečio".

„Aš nekilmingas laimės kūdikis,— rašė jis Lazarevui,

dėkodamas už pasveikinimą,— literatūroje esu Potiom-

kinas, išniręs iš „Pramogų" ir „Vilnies" gelmių, aš miesčionis tarp bajorijos... Aš laimingas, kad parodžiau daug kam kelią į storuosius žurnalus".

Grigorovičiui jis rašė apie premiją jau be jokios ironijos: „Premija man, žinoma, laimė, ir jeigu sakyčiau, kad ji nejaudina manęs, tai pameluočiau... Vakar ir šiandien aš vaikštau iš kampo į kampą kaip įsimylėjėlis, nedirbu ir tik galvoju".

„Aš dabar jaudinuosi ir blogai dirbu",— rašė jis Pleščejevui.

201

Puškino premiją Čechovas labai v e r t i n o — j i s mini ją visose autobiografijose.

Suteikdama premiją, komisija išreiškė apgailestavimą,

kad Čechovas mažai vertinąs savo talentą, bendradarbiaudamas smulkiojoje spaudoje,— Čechovui apie tai pranešė

Grigorovičius. Viešosios bibliotekos direktorius akademikas A. Byčkovas, pateikdamas atsiliepimą apie rinkinį, išreiškė nuomonę, kad j a m e tarp meniškai parašytų apsakymų yra dirbtinių ir sugalvotų („Ragana"), ištęstų („Tuš-

čias nuotykis") ir neturiningų („Įvykis").

Komisija išreiškė viltį, kad autorius, toliau brandin-

damas talentą, sugebės išvengti savo kūryboje pažymėtų

silpnųjų pusių, ir mano esant galima paskirti jam pusinę Puškino premiją.

„Mažojoje spaudoje aš nebendradarbiauju nuo naujų

metų pradžios,— teisinosi Čechovas Grigorovičiui, sup-

rasdamas, kad komisijoje toną davė būtent jis.— Laikraš-

čio „Novoje vremia" aš nepaliksiu, nes esu prisirišęs prie Suvorino, be to, „Novoje vremia" ne smulkioji spauda.

Norisi rašyti romaną, turiu nuostabų siužetą... Pradėjau ir bijau rašyti toliau... Man atrodo, kad ateinančiais metais būsiu stipresnis negu dabar".

Susižavėjęs Suvorinu, Čechovas mėgina pataisyti jo

laikraštį. Jis debiutuoja naujame žanre — publicistikoje.

Jau patys Čechovo straipsnių pavadinimai — „Maskvos

veidmainiai", „Mūsų elgetija" — b y l o j a , kokie kandūs ir demaskuojami jo pasisakymai.

„Maskvos veidmainiuose" jis rašė apie sunkų M a s k v o s pardavėjų darbą, jie neturį poilsio ir per šventes — pirkliai veidmainingai aiškiną, kad dykinėjantis p a r d a v ė j a s šlaistysis po traktierius. „Mūsų elgetija" prasidėjo smulkių

kaulytojų aprašymu ir virto skausmingais apmąstymais

apie visuotinį ir įvairiapusį kyšininkavimą Rusioje.

Režisieriaus N. Solovcovo prašymu Čechovas išspaus-

dino laikraštyje „Novoje vremia" straipsnelį apie Aleksandro Diuma pjesės „Kina" premjerą. Bet šioje reklami-nėje korespondencijoje kliuvo ir teatro vadovybei, ir

Maskvos žiūrovams. „Matyt, teatro šulai pagaliau suprato, kad vien su Maskvos publikos j u k u m u toli nenuvažiuosi...

Nereikia būti užsispyrusiam ir toliau rodyti liežuvį, kai 202

jau niekam nejuokinga". Po straipsneliu buvo prierašas redaktoriui: „Solovcovas prašė padaryti jam reklamą. Aš įvykdžiau pageidavimą, bet, atrodo, taip, kad jis daugiau niekad neprašys".

Savo straipsneliams Čechovas teikė didelės reikšmės.

Apie juos Čechovas rašė į L u k ą — L i n t v a r e v a m s . Suprantama, jis ne tiek norėjo juos sudominti laikraščiu „Novoje vremia", kiek sutaikyti su Suyorinu.

Čechovas ypač didžiavosi straipsniu nekrologu apie

keliautoją N. Prževalskį. Apie jį pranešė Lintvarevams du kartus — išspausdinus jį laikraštyje „Novoje vremia"

ir vėliau, kai jis buvo perspausdintas vokiečių laikraštyje.

Čechovas, kaip ir kituose straipsniuose, rašė ne tik apie Prževalskį, nors šiam narsiam keliautojui ir tyrinėtojui j a u t ė kuo didžiausią palankumą. „Tokius žmones kaip Prževalskis aš be galo myliu",— rašė jis Lintvarevams.

„Liguistais mūsų laikais, kai Europos visuomenę apėmė

melas, nuobodulys ir niekuo netikėjimas, kai visur keistomis tarpusavio kombinacijomis viešpatauja abejingumas

gyvenimui ir mirties baimė, kai net geriausi žmonės sėdi susidėję rankas ir savo tingumą, savo pasileidimą teisina konkretaus tikslo gyvenime neturėjimu, pasišventę žmo-nės reikalingi kaip saulė. Šis poetiškiausias ir gyvenimo džiaugsmo kupinas visuomenės elementas viską žadina,

guodžia ir taurina". Sunku pasakyti, ko šiame straipsnyje daugiau — žavėjimosi pasišventėliu Prževalskiu ar visuomenės smerkimo?

T ą — 1888 metų — rudenį Čechovui grįžo domėjimasis

teatru. Tai įvyko Feodosijoje po susitikimų ir pokalbių

su Suvorinu. Jiedu neišsižadėjo minties parašyti kartu pjesę „Girinis". Suvorinas atsiuntė Čechovui — jau iš Peterburgo — pirmojo veiksmo pradžią. Čechovas atsakyda-

mas pasiuntė „afišą"— sąrašą veikiančiųjų asmenų su detaliais apibūdinimais — ir pažadėjo rašyti toliau, bet Suvorinas turįs parašyti ir antro veiksmo pradžią.

Čechovas buvo pagautas sumanymų kurti teatrui. Jį

nuliūdino „Meškos" atlikimas, bet tai nesutrukdė jam pa-rašyti naują v o d e v i l į — „Piršlybos".

Jis susipažino su A. Lenskiu, talentingu aktorium ir

režisierium, daug prisidėjusiu prie Mažojo teatro reformos.

203

Čechovas perdavė jam savo miniatiūrą „Gulbės giesmė

(Kalchasas)", ruošėsi kartu su Lenskiu išleisti „Scenos me-no chrestomatiją".

Atidarant meno ir literatūros draugiją, Lenskis skaitė

Čechovo apsakymą. Čechovas buvo atėjęs į draugijos atidarymą, girdėjo ir savo apsakymą, ir vieno klausytojo

gana nepalankų atsiliepimą. Tą vakarą, kuris pasirodė

jam nuobodus, jis buvo supažindintas su Stanislavskiu

(tada jis dar vadinosi Aleksejevas), jie tarė vienas kitam keletą nereikšmingų frazių, neįtardami, kad po dešimties metų susitiks naujajame Dailės teatre ir jau niekad neiš-

siskirs, žengs mene greta.

Čechovas susipažino ir su kitu būsimuoju Dailės teatro kūrėju — tada dar ne režisierium, o dramaturgu ir kritiku — Vladimiru Nemirovičium-Dančenka. Nemirovičius-

Dančenka gerai vertino Čechovo beletristiką, bet „Ivano-vo" nelaikė vienu iš geriausių jo kūrinių. Tai „nuostabių

dalykų pradiniai apmatai",— rašė jis Čechovui apie pjesę

„Ivanovas" ir apie apsakymą „Kelionėje".

Užuot rašęs „Girinį", jau pradėtą kartu su Suvorinu, Čechovas grįžo prie to pradinio a p m a t o — p r a d ė j o tobulinti „Ivanovą".

Tačiau kaip reikiant šito darbo ėmėsi po kelionės į Pe-t e r b u r g ą — p j e s e susidomėjo Aleksandro teatras.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Peterburge Čechovas buvo sutiktas kaip visuomet ma-

loniai. Jam buvo suteikta garbė perskaityti Rusų literatū-

ros draugijoje apsakymą „Priepuolis" (jis pradėjo skaityti ir tuoj pat perdavė apsakymą artistui Davydovui).

„Priepuolis" užima ypatingą vietą Čechovo kūryboje.

Čechovas labai brangino šį apsakymą, teikė jam ypatin-

gos reikšmės.

„Priepuolyje" vaizduojamas charakteris, pažįstamas Čechovui nuo jo atvykimo į Maskvą dienų. Įvykiai vyksta netoli Trubnajos aikštės, minima ir Gračiovka, kur gyveno Čechovas, ji buvo pirmasis pradedančiojo literato adresas Maskvoje. Sobolevo skersgatvis apsakyme pavadintas

204

S. skersgatviu; tačiau tas skersgatvis su ištvirkavimo landynėmis, suprantama, buvo atpažįstamas iš karto. Čechovas apsakyme demaskavo vieną iš M a s k v o s piktžaizdžių

ir tuo tarsi pratęsė publicistinius pasisakymus. Bet meninio demaskavimo jam buvo per maža. Užbaigęs apsakymą,

jis rašė Suvorinui: „Kodėl Jūsų laikraštyje nieko nera-

šoma apie prostituciją? Juk ji baisiausias blogis. Mūsų

Sobolevo skersgatvis — tai vergų turgus".

„Priepuolis" buvo numatytas į Garsino atminimui skirtą rinkinį. Pleščejevas ne kartą priminė Čechovui jo pa-

žadą— derybos prasidėjo dar pavasarį, atėjo ruduo, o

apsakymo vis nebuvo.

„Neduoti apsakymo — nesinori,— rašė Čechovas Pleš-

čejevui 1888 metų rudenį. — Visų pirma, tokius žmones

kaip Garsinas myliu visa širdimi ir laikau pareiga viešai pareikšti savo simpatiją jiems; antra, Garsinas paskutinė-

mis savo gyvenimo dienomis daug dėmesio skyrė mano

asmeniui, to aš negaliu užmiršti; trečia, atsisakyti pasiū-

lymo dalyvauti r i n k i n y j e — v a d i n a s i , pasielgti nedrau-giškai, kitaip sakant, kiauliškai". Bet Čechovas krimtosi, kad „neturįs temų, bent kiek tinkamų rinkiniui",— jis nenorėjo duoti į rinkinį eilinio apsakymo.

Čechovas ilgai svarstė, kol užčiuopė siužetą, persun-

ktą Garsino motyvais.

Apsakymo herojus — studentas Vasiljevas, subtilus,

nervingas ir liguistai jautrus, „mažiausią niekniekį galįs išpūsti iki klausimo lygio".

„Kažkas iš draugų kartą pasakė apie Vasiljevą, kad jis talentingas žmogus. Yra literatūros, scenos, dailės talentų, o jo talentas ypatingas — žmoniškumo talentas. Jis apskritai pasižymi subtiliu, dideliu skausmo atjautimu".

Čechovas vadino savo herojų „jaunu Garsino raugo

žmogumi". Jis ne tik toliau plėtojo temą, pradėtą Garsino,— šis parašė apsakymą apie puolusią moterį —„Na-

dežda Nikolajevna". Čechovas brangino Garsino talentą ir kaip rašytojo, ir kaip žmogaus. Pora mėnesių prieš Garsino mirtį laikraščiai rašė, kad Nevskio prospekte rašytojas užsistojo moteriškę; tvarkos sargai ją tempė į policiją, įtarę verčiantis prostitucija. Teisme Garsinas pasakė teisiamąją ginančią karštą kalbą, kaltino policijos priežiū-

205

ros tvarką, o svarbiausia — daug priekaištų pareiškė visuomenei.

Literatūriniuose sluoksniuose apsakymas buvo sutiktas

santūriai. Apie Čechovą buvo kalbama kaip apie meni-

ninką to, kas nemeniška, kažkas reiškė nepasitenkinimą motyvo cinizmu. Tokia „Priepuolio" kritika Grigorovičių

papiktino.

„Kaltinimas — gryni paistalai,— rašė jis Čechovui,—

dar net blogiau: pro jį kiaurai matyti veidmainystė". Grigorovičius piktinosi — kas subtiliausia apsakyme liko

nepastebėta. „Aš siutau, kad niekas neįvertino eilutės „Ir kaip gali į šitą skersgatvį sniegas snigti!"; ir buvo ten, man pasakojo, dar ir poetų, kai skaitei literatūros draugijoje".

Davydovas paliko Koršą ir grįžo į Aleksandro teatrą.

Tikriausiai tai nulėmė, kad „Ivanovas" buvo pastatytas šiame teatre.

Čechovas grįžo į M a s k v ą ir sėdo rašyti pjesės.

Jis triskart tobulino „ I v a n o v ą " — s p a l i o , gruodžio ir sausio mėnesiais. Pjesė pagaliau išsiųsta į teatrą, bet jo nepalieka abejonės ir nerimas. „Staiga supratau, kaip blogai ji sudaryta,— rašė jis Pleščejevui.— Parašyti blogą pjesę ir paskui stengtis padaryti iš jos gerą — taip pat sunku, kaip nusipirkti senas kareiviškas kelnes ir stengtis pasiūti iš jų fraką".

Tačiau ta bloga pjesė buvo jam labai brangi, brangi

visų pirma dėl Ivanovo ir Lvovo personažų. Ko gero, nė

vieno iš savo herojų Čechovas n e g y n ė taip karštai, kaip šiuos personažus: „Ivanovą ir Lvovą aš vaizduojuos kaip gyvus žmones... Jie gyvenimo stebėjimo ir tyrinėjimo

rezultatas. Jie smygso man smegenyse, ir aš jaučiu, kad nepamelavau nė per vieną centimetrą ir neprigudravau

nė per plauką".

Čechovas tiek buvo susižavėjęs savo herojumi, kad

pradėjo būgštauti, ar pajėgs Davydovas jį suvaidinti? Aktorius neturįs lankstumo, jis negalėsiąs pavaizduoti Ivanovo čia švelnaus, čia įsiutusio.

Čechovas abejojo dėl aktoriaus, o aktorius abejojo dėl vaidmens. Net neabejojo, o atsisakė jį vaidinti. Nenorėdamas įskaudinti autoriaus, jis sutiko imtis bet kurio vaidmens, net epizodinio — Kosycho, vis tiek kurio, tik ne Ivanovo.

206

Aktorius kratosi antraštinio vaidmens — tokie dalykai

teatre atsitinka nedažnai.-Davydovui atrodė, kad naujojoje redakcijoje Ivanovas tapo atstumiančiu žmogumi, kieta-

širdžiu egoistu ir negudriu verteiva; jis patarė Čechovui grįžti prie pirmojo pjesės varianto.

Davydovą Čechovui pavyko įtikinti išsyk — išaiškėjo,

kad aktorius perskaitė ne pjesę, o tik savo vaidmenį.

Bet pjesė pasirodė turinti ir rimtesnių oponentų. Režisierius F. Fiodorovas-Jurkovskis traktavo Ivanovą kaip turgenevišką „nereikalingą žmogų". Savina stebėjosi —

kodėl Ivanovas niekšas? Ji vaidino Sašą, įsimylėjusią

Ivanovą, ir nerado kuo psichologiškai pateisinti savo jausmų ir poelgių.

Visa tai Čechovui pranešdavo jo tarpininkas teatre —

Suvorinas ir, ko gero, pirmą kartą davė jam patarimą:

„Ivanovui būtina suteikti ką nors tokio, iš ko būtų matyti, kodėl dvi moterys kariasi jam ant kaklo, ir kodėl jis niek-

šas, o daktaras — didis žmogus".

O dar neseniai Suvorinas įtikinėjo Čechovą, kad gerai

suprantąs Čechovo herojų, nes pats esąs Ivanovas.

„Jeigu jūs trys taip supratote mane,— rašė Čechovas,—

tai reiškia, kad mano „Ivanovas" niekam tikęs". Laiškas baigiasi kategorišku reikalavimu: „Paimkite pjesę. Aš

nenoriu skelbti erezijos iš scenos. Jeigu publika išeis iš teatro manydama, kad Ivanovai — niekšai, o daktarai Lvo-

vai — didūs žmonės, tai man teks išeiti į atsargą ir mesti velniop savo plunksną". Tai ne skambi frazė — Čechovas prašė Suvoriną atsiprašyti, jog be reikalo trukdė dramaturgą A. Potiochiną, vadovavusį Aleksandro teatro repertuarui, ir režisierių. Pjesės pastatymas imperatoriškajame teatre būtų atnešęs Čechovui ir šlovę, ir solidų honorarą, bet jis atsisakė visko: „Geriau tūkstantį pasiskolinti, ne-gu rizikuoti darant kvailystę".

Tačiau atsiimti pjesę pasirodė esą ne taip paprasta. Ir ne tik todėl, kad pastatymas buvo skiriamas režisieriaus benefisui. Suvorinas nenorėjo išsižadėti pjesės tarpininko ir globotojo vaidmens. Jis supažindino ir režisierių, ir aktorius su Čechovo laiškais, kur buvo pateikiamas detalus pjesės personažų traktavimas.

Vaidmenys buvo paskirti geriausiems aktoriams — Da-

207

vydovui, Savinai, Varlamovui, Strepetovai, Svobodinui, bet Čechovą kamavo nelabai gera nuojauta. Jis kaip paprastai j u o k a v o , tačiau buvo galima justi ir kartėlio. „Man, pavyzdžiui, darosi smagu pagalvojus... kad visi ložėse sė-

dintys brunetai man priešingi, o blondinai šaltai abejingi".

Po kelerių metų „Žuvėdroje" Trigorinas, skųsdamasis Ninai Zarečnajai neramiu literato gyvenimu, pakartos

tuos žodžius.

Čechovas prašė atspausdinti afišose, kad autoriaus

nekviestų iki pjesės p a b a i g o s — j i s rūpinosi spektaklio menine sėkme ir norėjo įvesti tvarką, kuri po dešimties metų tapo naujojo Dailės teatro taisykle.

Aleksandro teatro afišoje „Ivanovas" buvo pavadintas jau ne komedija, kaip pas Koršą, o drama. Po pjesės, prieš išsiskirstant publikai, taip pat buvo pateiktas farsas, bet šį sykį k l a s i k i n i s — „Advokatas Patlenas".

Per premjerą Čechovas baisiai jaudinosi, bet stengėsi

atrodyti ramus. Spektaklis susilaukė didelio pasisekimo, tiesa, tarp aplodismentų buvo galima išgirsti ir švilpimų.

Laikraščiai atsiliepė apie premjerą entuziastingomis

recenzijomis. Bet ir čia neapsieita be švilpimų. „Novosti"

išreiškė nuomonę, kad p. Čechovo personažai esą ne gyvi žmonės, o nūdienės visuomenės karikatūros. Kunigaikštis Meščerskis, reakcingo laikraščio „Graždanin" redaktorius, klausė: „Kur, kokiame pasaulyje, kokioje aplinkoje talen-tingasis beletristas sukinėjosi greta tokių išsigimusių

būtybių ir protinių luošių?"

„Novoje vremia" išspausdino trumpą ataskaitą apie premjerą —• tačiau j o j e buvo kalbama ne tik apie autoriaus sėkmę, bet ir apie naują personažą: originalų scenoje, o gal ir literatūroje. „Tai harmoningo ruso tipas, vertas visuotinio dėmesio".

„Apie pjesę ir jos atlikimą mes kalbėsime detaliau

rytoj arba poryt",— buvo rašoma ataskaitoje. Recenzijos visada pasirodydavo kitą dieną, tačiau Suvorino straipsnis buvo išspausdintas tik po penkių dienų. Kritikas jį visą paskyrė pjesei — dideliame per dvi skiltis straipsnyje aktoriams buvo palikta tik kelios eilutės.

Suvorinas — puikus polemizuotojas — neeikvojo daug

vietos ginčams su kritikais, smerkusiais pjesę. Jis susido-208

rojo su jais viena fraze: „Nusiraminkite, ponai, gyvenimas kartais bjauresnis už bet kokią karikatūrą".

Jis nuodugniai išanalizavo pjesę ir visų pirma du pag-

rindinius jos personažus: Ivanovą ir Lvovą. Kaip ir Čechovas jis labiausiai buvo susirūpinęs tuo, kad jie neteisingai bus suprasti. Ieškodamas argumentų, jis rėmėsi

Čechovu. Straipsnyje Suvorinas pateikė, be pakeitimų,

ištraukas iš Čechovo laiškų.

Čechovas buvo jau prisiklausęs nemažai kritikos pagy-

rų. Bet pirmą kartą dėkojo už geranorišką ir išsamią analizę. „Recenzija puiki,— rašė jis Suyorinui,— ji man brangesnė už auksą ir deimantus — tai mano sielos kaina.

Mano gilus ir nuoširdus įsitikinimas: gavau aš daug daugiau, negu esu vertas".

Tai ne kuklumas, o blaivus savo darbo traktavimas.

Dar gerokai prieš premjerą Čechovas rašė Suvorinui,

kad su malonumu galėtų paskaityti Literatūros draugijoje referatą, kaip jam kilo mintis parašyti „Ivanovą" (minėti laiškai apie „Ivanovą" — tai, teisybę pasakius, referatas apie pjesę).

Herojus jam brangus, tačiau pjese jis nepatenkintas:

„Pagal sumanymą tai aš maždaug pataikiau į tikrą tašką, tačiau atlikimas nė velniui netikęs". Čechovui užvis ma-

žiausiai kėlė nerimo jo kaip dramaturgo nepatyrimas.

„Be medžiagos ir talento gausumo,— rašė jis Suvorinui,—

turi būti dar kai kas ne mažiau svarbu. Reikia subren-

d i m o — tai viena; antra, būtinas asmeninės laisvės jausmas, o šis jausmas tik neseniai pradėjo man žiebtis".

Čechovo pateiktą Ivanovo apibūdinimą Suvorinas už-

baigia recenzijoje išvada: „Štai koks Ivanovas. Mes jau-

čiame j a m e slypint savo pačių dalelę".

Suvorinas tarėsi esąs Čechovo vienmintis, todėl taip

lengvai kaišiojo į savo straipsnį Čechovo laiškų eilutes.

Tačiau Čechovas jokiu būdu negalėjo su tuo sutikti. Pernelyg daug matė aplink save Ivanovų, jam nesinorėjo

didinti jų skaičiaus.

Čechovo laiškuose, rašytuose Suvorinui apie „Ivano-

vą", yra žodžiai, kuriuos galima laikyti programiniais.

Stai jie:

„Ką rašytojai bajorai imdavo iš gamtos veltui, tą

209

raznočincai perka j a u n y s t ė s kaina. Nagi parašykite apsakymą, kaip jaunuolis, baudžiauninko sūnus, buvęs pardavėjas, giesmininkas, gimnazistas ir studentas, išmokytas gerbti viršininkus, bučiuoti popams rankas, garbstyti

svetimas mintis, dėkoj antis už kiekvieną duonos kąsnį, daugybę kartų plaktas rykštėmis, lakstęs duoti pamokas be kaliošų, pešęsis, kankinęs gyvulius, mėgęs pietauti pas turtingus giminaičius, veidmainiavęs ir Dievui, ir žmonėms visai be jokio reikalo, vien tik per savo menkystės suvokimą,— parašykite, kaip tasai jaunuolis sunkia po lašą iš savęs vergą ir kaip jis, atsibudęs vieną rytą, jaučia, kad jo gyslomis teka jau ne vergo, o tikras žmogaus kraujas".

Čechovas siūlė Suvorinui parašyti apsakymą apie jį —

Čechovą. Suvorinas tuo „siužetu" nepasinaudojo, tasai siužetas buvo jam nepriimtinas. Suvorinas nesunkė iš

savęs po lašą vergo.

Pradėjęs kaip pažangus žurnalistas, jis savanoriškai

užsidėjo — visam gyvenimui — belaisvio jungą. Pasiekęs ir turtų, ir šlovės, ir galybės, jis toliau gyveno kaip vergas.

Suvorinas tarnavo monarchijai, leisdamas ištikimą val-

džiai laikraštį, o dienoraštyje rašė apie caro vyriausybę su panieka. Su panieka jis būtų galėjęs parašyti ir apie s a v e — j e i g u jam būtų užtekę drąsos.

Čechovas irgi neparašė to apsakymo, bet jis, o tai

daug svarbiau, taip p r a g y v e n o visą gyvenimą.

Dar neseniai Čechovas buvo lankęsis Peterburge pasi-

mėgauti „Stepės" pasisekimu.

Į „Ivanovo" sėkmę jis žiūrėjo kritiškiau ir tuoj pat po triukšmingos premjeros ir iškilmingų pietų, surengtų jo garbei, išvažiavo namo.

Maskvoje jį pasiekdavo šlovės Peterburge atgarsiai.

Pjesę pripažino ne tik recenzentai, bet ir rimti literatai.

Leskovas pasakė apie „Ivanovą", kad tai „pamokoma pjesė". Glėbas Uspenskis rašė apie ją apybraižoje „Sun-kiosios nuodėmės".

„Sveikinu tave su nauja šlove, kurią tau suteikė ko-

medija „Ivanovas",— rašė Čechovui dėdė Mitrofanas Jegorovičius.— Šnekama, kad autorius buvo kviečiamas

iki penkiolikos kartų".

210

Pjesę pripažino net Leikinas, sielojęsis dėl to, kad

Čechovas nukrypęs į šalį iš teisingo kelio — linksmumo ir juokingumo. Jis rašė Čechovui, kad „Ivanovas" labai patikęs literatams, neturintiems nieko bendra su scena.

„O senieji dramos meistrai,— rašė jis,— laikydami

Jus varžovu, koneveikia „Ivanovą". Koneveikia ir aktoriai — už tai, kad esą Jūs atmetęs vadinamuosius išėjimo efektus. Kalba taip: literatūra yra literatūra, o scena —

scena".

Bet Čechovo šie priekaištai netrikdė. Jį jaudino litera-tūros, o ne scenos interesai. „Aš mielai atiduočiau pusę savo sėkmės už tai, kad man leistų pjesę padaryti dvigubai nuobodesnę".

Čechovą domino kiti atsiliepimai apie pjesę. „Gaunu

dėl „Ivanovo" anoniminių ir neanoniminių laiškų,— rašė

jis Suvorinui.— Kažkoks socialistas (tikriausiai) piktinasi savo anoniminiame laiške ir pateikia man karčių priekaiš-

tų: rašo, kad po pjesės žuvęs kažkas iš jaunimo, kad mano pjesė žalinga, ir kt.".

Aktorius Svobodinas, atvykęs į Maskvą, pasakojo

Čechovui, kad Suvorinas gavo vieno tėvo laišką — jo

sūnus, pasižiūrėjęs „Ivanovą", nusišovė. „Jeigu tas/laiš-

kas nėra išgalvotas,— kreipėsi Čechovas į Suvoriną,— tai prašau atsiųsti jį man".

Suvorinas įtikinėjo, kad jis — Ivanovas. Po pastatymo

Peterburge dar vienas Čechovo bičiulis įtikinėjo, kad jis —

Ivanovas, tai — Barancevičius. Barancevičius, dėl savo tarnybos turėjęs keltis vos auštant, teatrų nelankė, padarė

išimtį tiktai Čechovo pjesei. „Ivanovas" sugniuždė ir pribloškė Barancevičių. Laiške Čechovui jis rašė: „Jeigu neužtenka narsumo ir begėdiškumo baigti viską išsyk...

gyvensime, įsivaizduodami esą gyvi... kol išsipūs kepenys ir pageltusį pilvotą dvokiantį lavoną perkarę, nykūs kuinai, uždengti suplyšusiomis gūniomis, nutemps į nykias Peterburgo kapines".

„Kodėl Jūs leidžiate pilkam rūkui apgaubti savo sie-

lą? — atsakydamas rašė jam Čechovas.— Mes juk nesame

kavalergardai ar prancūzų teatro aktorės, kad jaustumės gerai".

Čechovas skaitė „Ivanovo" k o r e k t ū r ą žurnalui „Se-211

vernyj vestnik", o galvojo jau apie naują pjesę — „Girinį".

Buvo labai susižavėjęs savo sumanymu, manė, kad

„Girinis" būsiąs kur kas tobuliau parašytas negu „Ivanovas" .

„Ivanovo" pasisekimo įkvėptas, Aleksandras taip pat nusprendė rašyti pjesę. Čechovas, svajojęs ištraukti brolį

iš reporterystės balos, jam pritarė: „Pjesė — tai pensija".

Jis negailėjo Aleksandrui patarimų: „Per daug nedailink, nešlifuok, o būk negrabus ir įžūlus. Trumpumas — talento brolis. Įsidėmėk, beje, kad meilės prisipažinimas, žmonų

ir vyrų neištikimybė, našlių, našlaičių ir kitokios ašaros seniai jau aprašytos. Siužetas privalo būti naujas, o fabulos gali nebūti". ."•

Aleksandras nusprendė pjesės herojumi padaryti Iva-

novo antipodą — nebėdojantį žmogų. Bet jam savo sumanymui įgyvendinti neužteko nei drąsos, nei gyvenimo

medžiagos. Perskaitęs jo pjesę „Taupyklė", Čechovas rašė:

„Tu užsibrėžei tikslą aprašyti nebėdojantį žmogų ir persi-gandai... Nebėdoja tiktai tas, kuris abejingas. Abejingi yra arba filosofai, arba menkavertės, egoistinės natūros...

O jeigu nebėdojančiu tu laikai žmogų, neabejingą aplin-kiniam gyvenimui, žvaliai ir kantriai ištveriantį likimo smūgius ir su viltimi žvelgiantį į ateitį, tai ir čia uždavinys aiškus... Svarbiausia, sergėkis asmeniškumo... Siuo požiū-

riu tavoji „Taupyklė" atgrasi ir kelia apmaudą... Ir kam įdomu pažinti mano ir tavo gyvenimą, mano ir tavo mintis? Žmonėms pateik žmones, o ne patį save".

„Taupyklė" nesuteikė Aleksandrui nei šlovės, nei

pinigų.

Jis vėl ėmėsi reporteriškų apžvalgų.

Tą pavasarį jam „pasisekė" — j i s pateikė apžvalgą apie Saltykovo-Sčedrino laidotuves, rašė ją kartu su „ge-nerolu" — taip Aleksandras vadino -Suvoriną. Tačiau po Suvorino suredagavimo (šitą Čechovą Suvorinas redaguo-davo be jokių ceremonijų) apžvalga susilaukė daugybės

koneveikiančių laiškų.

„Man gaila Saltykovo,— rašė Čechovas Pleščejevui.—

Tai buvo tvirta, stipri galva. Pašlemėko dvasia, pavergusi niekingą, dvasinėse suktybėse skendintį vidutinį rusų

inteligentą, neteko atkakliausio ir įkyriausio priešo".

212

...Maskvoje Čechovas gyveno vienišas. Su Palminu

dabar matydavosi retai — šis smuko vis žemiau ir žemiau.

Jiedu net susipyko, Leikinas buvo atvažiavęs jų taikyti.

Sutaikyti juos pavyko, tačiau bendrauti jie beveik ne-

bendravo.

Su Giliarovskiu Čechovas susitikdavo dažniau. Sis

mėgino patekti į didžiąją literatūrą, išleido net knygutę

„Lindynių žmonės", bet ji buvo konfiskuota. Cenzūros nuomone, „autoriaus aprašomos apgavystės gali išmokyti sukčiavimo žmones, kurie šiuo požiūriu dar nėra virtuo-zai".' Čechovas apgailestavo dėl Giliajaus. Iš viso su Giliajumi buvo galima leisti laiką, bet literatūrinis pokalbis su juo nesiklostė.

„Maskvoje pasišnekėti nėra su kuo",— išsprūdo kartą Čechovui viename laiške.

Pokalbius apie literatūrą atstodavo susirašinėjimas,

visų pirma su Suvorinu ir Pleščejevu. Čechovas rašė

Pleščejevui: „Man malonu susirašinėti su Jumis. Jūsų ir Suvorino laiškus saugau ir palieku testamentu anūkams...

prisakau atplėšti juos po 50 metų... taigi Gončiarovo

priesakas... nebus pažeistas, nors aš ir nesuprantu, kodėl jo pažeisti negalima". (Gončiarovas buvo ką tik išspausdinęs žurnale „Vestnik Evropy" straipsnį „Valios nevykdy-mas", kuriame rašė: „Tegul mano laiškai lieka nuosavybe tų, kuriems jie rašyti ir... būna sunaikinti. Tegul nebūna spausdinama nieko, ko aš neišspausdinau būdamas gyvas".) Dar daugiau negu Aleksandras Čechovui skaudino

širdį kitas brolis — Nikolajus. Nebaigęs kurso, jis kokius penkerius metus gyveno be paso. Jam grėsė kalėjimas už vengimą atlikti karo prievolę. Slėpdamasis nuo policijos, jis nuolat keitė butus — gyveno čia namie, čia pas sugyventinę, čia pas bičiulius.

Redakcijos vengė duoti jam užsakymų — avansą jis

pragerdavo, o piešinių arba neatnešdavo, arba atnešdavo gerokai pavėlavęs.

Ankstyvą 1889 metų pavasarį Nikolajus susirgo vidurių

šiltine. Čechovas važinėjo pas ligonį du kartus per dieną, jo būklė pablogėjo, ir Čechovas persigabeno jį pas save.

Ligą komplikavo plaučių uždegimas, ir Čechovas, jau

nepasikliaudamas savomis medicinos žiniomis, sukvietė

213

konsiliumą. Gydytojai patarė vežti Nikolajų į Krymą.

Pragyvenimas Kryme buvo brangus, bet pinigų galiausiai buvo galima pasiskolinti. Nikolajus neturėjo paso, o Krymas — caro šeimos vasaros rezidencija — policijos prie-

žiūros griežtumu nenusileido sostinei.

Čechovas nuvežė brolį į Luką. Važiavo pirmą kartą

gyvenime pirmąja klase — šios prabangos prireikė dėl

Nikolajaus sunkios būklės,— į vagoną jį įnešė sudedamo-j o j e kėdėje.

Kaime dailininkas truputį atkuto, net sušneko apie

darbą. Čechovas paprašė Mašą atvežti molbertą ir dažų, bet suprato, kad brolio dienos suskaitytos.

Čechovas visad džiaugdavosi pavasariu. Šis pavasaris

nebuvo džiugus, jis gydė ir linksmino kaprizingą ligonį.

Literatūriniam darbui nebuvo nei laiko, nei nuotaikos.

Čechovas vėl kvietėsi į Luką bičiulius, visų pirma

Pleščejevą ir Barancevičių, jau gyvenusius čia praėjusią vasarą.

Pirmasis svečias buvo Suvorinas. Gerai pažinodamas

Lintvarevų šeimą iš Čechovo laiškų ir pasakojimų ir pamatęs Georgijų Lintvarevą, vadovaujantį procesijai Saltykovo-Ščedrino laidotuvėse, Suvorinas buvo linkęs apsistoti Sumuose, viešbutyje. Per tas šešias dienas, kai Suvorinas važinėjo į Luką, Lintvarevai nekvietė Čechovų pas save ir nesirodė pas juos; Lintvarevų namų durys ir langai buvo aklinai uždaryti.

Čechovo susitikimai su Suvorinu prabėgo besikalbant

apie meną, jiedu vengė, tarsi susitarę, politinių temų ir pokalbių apie „Novoje vremia". Tačiau kartais uždraustos temos vis dėlto prasiverždavo. Čechovas piktinosi, kad

„Novoje vremia" su užuojauta rašo, jog vokietės kambarinės dirba kiaurą dieną už 2—3 rublius per mėnesį: „Negalima apie tarnus kalbėti kaip apie areštantus, be to, kuo geriau apmokamas darbas, tuo laimingesnė valstybė".

„Novoje vremia", tiesa, nebuvo vienišas propaguo-

damas vergišką darbą. Čechovas piktinosi skelbimu, pasirodžiusiu laikraštyje „Russkije vedomosti" (redakcijai v a d o v a v o M a s k v o s profesūra): „Šeimai, gyvenančiai dvare netoli Maskvos, reikalinga vidutinio amžiaus moteriškė

padėti ūkio ir auklėjimo reikaluose. Ji turi būti susipaži-214

nusi su mūsų rašytojų — daktaro Pokrovskio, Golcevo,

Sikorskio ir Levo Tolstojaus — pažiūromis į gyvenimą ir auklėjimą".

„Tai vadinama sąžinės laisve,— piktinosi Čechovas.—

Už maistą ir butą panelė turi būti persiėmusį Golcevo ir K° pažiūromis".

Suvorinui išvykus, atvažiavo naujas Čechovo bičiu-

lis — aktorius Svobodinas su devynerių metų sūnumi.

Dar kokie penkeri metai iki jiems susipažįstant, Če-

chovas buvo rašęs žurnalo „Oskolki" apžvalgoje: „Į Peterburgą perkeltos dvi mūsų teatro pasaulėlio elektrinės

saulės — Svobodinas ir Dalmatovas... Būdami Maskvoje,

jie abu gyveno blaiviai ir padoriai. Maištuose, intrigose ir p. p. recenzentų vaišėse pastebėti nebuvo".

Po „Ivanovo" p r e m j e r o s Čechovas parašė Svobodinui, vaidinusiam Šabelskį, jausmingą laišką: „Geras Jūs žmogus ir talentas Jūsų didžiulis". Svobodinas buvo taip sukrėstas tokio autoriaus vertinimo, kad atsakė Čechovui išsyk dviem laiškais. Nespėjęs išsiųsti pirmojo, parašė antrą, komentuojantį pirmąjį, ir prašė tą antrąjį laišką skaityti anksčiau už pirmąjį.

Suvorinas sakydavo, kad keturiasdešimt metų — nuo-

stabus vyro amžius, kad jis pasidaręs protingesnis tik keturiasdešimties metų. Prisimindamas tuos žodžius, Svobodinas rašė Čechovui: „O man, drauguži, trisdešimt devyneri. Pasak Suvorino, aš dar durnelis... Jeigu jau man ir dabar visas pasaulis atrodo sukčius... tai kas bus tada, kai pasidarysiu protingesnis..." Bet, susidrovėjęs savo atvirumo, jis rašė antrame laiške: „Mano cenzorius" vėl buvo bepristojąs prie manęs ir bešnibždąs ausin: „Suplė-

šyk, nesiųsk!" Svobodinas labai bijojo pasirodyti Čechovui esąs plepys ir prašė suprasti jo jausmų jam padorumą.

Ir čia pat rašė, koks kasdieniškas jo gyvenimas: „Darbų

begalės, vaidinu kasdien, rašau, skaitau, mažai valgau, mažai miegu, daug geriu, tik ne degtinės, o raudonvynio".

Čechovas atsakė Svobodinui, kad nepasitenkinimas

yra viena iš pagrindinių kiekvieno tikro talento savybių, palinkėjo jam, kad jis visada būtų nepatenkintas.

Čechovas apgailestavo, kad rusų rašytojams nėra ka-

da rašyti, o rusų skaitytojams nėra kada skaityti apie aktorius, o reikėtų j u o s paliesti.

„Iki šiol mūsų beletristika domėjosi tiktai aktorių

bohema,— rašė jis Suvorinui,— ir nė žinoti nenorėjo apie tuos aktorius, kurie turi teisėtas šeimas, gyvena padoriuo-se namuose, skaito, samprotauja. Davydovas ir Svobodi-

nas labai labai įdomūs. Abu talentingi, protingi, nervingi ir abu, be abejo, naujoviški".

Davydovas buvo talentingesnis už Svobodiną, tačiau

Čechovo draugystė su juo nesiklostė. Su Svobodinu Če-

chovas suartėjo išsyk. Pirmą kartą Čechovas išvydo nau-jo tipo inteligentišką aktorių. Vardydamas kasdieninius savo užsiėmimus, Svobodinas rašė: „Skaitau ir rašau".

Svobodinas buvo ir aktorius, ir literatas — leidiniuose

„Russkaja mysl" ir „Zivopisnoje obozrenije" jis spausdino eilėraščius, leidinyje „Artist" — apybraižas apie provincijos aktorius. Svobodino laiškai buvo literatūriški.

Jis buvo pamilęs Čechovą, bet griežtai kritikavo mylimą r a š y t o j ą — a p t i k o , pavyzdžiui, daug silpnų „Ivanovo"

vietų, ypač paskutiniame veiksme.

Svobodinas džiaugėsi, kad vodevilį „Piršlybos" pamė-

go'žiūrovai; jis buvo vaidinamas net „jo didenybės akivaizdoje, caras juokėsi iš širdies". Tačiau Svobodinas nepatarė Čechovui spausdinti tokių niekniekių: menkiną

jo vertę. „Jūs turite būti kūjis,— rašė jis Čechovui,— o Jūs kartais krapštinėjate smeigtukėliu".

Varlamovui Čechovas parašė vodevilį „Tragikas per

prievartą", Savinai ir Davydovui norėjo parašyti linksmą pjesę „Perkūnija ir žaibas". Svobodinui jis rašė rimtą p j e s ę — „ G i r i n i s " , rudenį Svobodinui turėjo būti benefisas, j .

Rašyti pjesę ligoninės aplinkoje nesisekė. Brolio liga kėlė Čechovui niūrią nuotaiką. Čechovas apgailestavo

esąs medikas, o ne koks nemokša — visi dar tikėjosi, kad Nikolajus pasveiksiąs, o jis suprato, kad jo padėtis beviltiška.

Į Luką atvyko Aleksandras. Čechovas paliko Nikolajų

Mašos ir vyresniojo brolio globai, kartu su Ivanu, Svobodinu ir Lintvarevais išvyko į Poltavos g u b e r n i j ą — p a -

viešėti pas Smaginus.

Išvyka nebuvo panaši į pernykštę linksmą kelionę:

tada buvo gražūs orai, ir Čechovas atrado sau naują ša-216

lį — Ukrainą. Dabar orai buvo pabjurę — pūtė šaltas vė-

jas, paskui pradėjo lyti, važiavo kaip per tundrą. Dėl paž-

liugusių kelių atvyko į vietą vėlai naktį, permirkę, su-

žvarbę, ir, šniokščiant lietui, sugulė į šaltą patalą. Rytą buvo gauta sulyta telegrama: „Mirė Kolia".

Pažliugusiais keliais važiavo atgal...

Čechovas laikėsi vyriškai, geriau už visus kitus. Ni-

kolajus gulėjo karste ramia ir dvasinga veido išraiška.

Karstą nešė iki kapinių rankomis, su bažnytinėm vėlia-

vom. Palaidojo kaimo kapinėse, kur čiulbėjo paukščiai

ir žolės kvepėjo medumi.

„Velionis neabejotinai turėjo talentą,— buvo rašoma

laikraščio „Novosti dnia" nekrologe,— šiam talentui trū-

ko tiktai ištvermės ir energijos, kad pražystų puošniu žiedu... Nik. Pavl. turėjo „auksinę širdį". Jis niekad nesirūpino rytdiena ir dirbo su pertrūkiais. Jei pristinga pi-n i g ų — jis tapo, nėra stygiaus — imasi būsimų savo paveikslų eskizų ir svajoja apie stambius savarankiškus

kūrinius... Labai tinka Nik. Pavl. žinomos Poležajevo eilutės: „Nepražydęs nužydėjo rūškanos dienos ryte".

Norėdamas išblaškyti niūrias artimųjų mintis, Čecho-

vas nusivežė visus į Achtyrką. Su jais važiavo ir Svobodinas, kuris pasidarė visiems Čechovams savas. Jis iš visų

jėgų stengėsi pralinksminti bičiulius — viešbutyje apsimetė esąs grafas, o Čechovą prašė jam pagelbėti — atlikti liokajaus vaidmenį.

Jie sugrįžo į Luką po savaitės. Čechovas suprato, kad

dabar negali gyventi čia, arti ką tik supilto kapo.

Suvorinas kvietė jį užsienin, laukė jo Tirolyje, siūlė

vykti kartu į Paryžių, pasaulinėn parodon.

Į parodą Čechovas ruošėsi dar pavasarį, su Levitanu,

bet teko važiuoti su Nikolajumi į Luką. Levitanas žavėjosi Paryžiumi, tiesa, ne tiek pasauline paroda, kiek prancūzų

dailininkais.

Į parodą kvietė Čechovą ir Leikinas, nors ir atsiliepė

apie Paryžių nepalankiai: „Aš daugiau kaip 8 dienas Pary-

žiuje neiškenčiau — spjoviau į Eifelio bokštą, sodriai spjoviau ir leidausi toliau".

Čechovas nusprendė važiuoti į Paryžių, bet pakeliui

apsigalvojo — n u o Zmerinkos pasuko ne į Vieną, o į Ode-217

są, kur jį kvietėsi Odesoje gastroliuojantys Mažojo teatro aktoriai ir bičiulis iš Taganrogo — literatas Sergejenka.

Sergejenka sutiko jį džiaugsmingai, supažindino su

jau madingu beletristu Potapenka, bet Čechovas labai

greitai literatų draugiją iškeitė į Mažojo teatro aktorių

bičiulystę. Jis susidraugavo su jauna aktore G. Panova, perėjusia į dramą iš baleto (apvesdinti Čechovą su ja

buvo sumaniusi aktoriaus A. Lenskio žmona), ir su pagyvenusia aktore K. Karatygina. Ji skyrėsi nuo daugelio

ne tik provincijos, bet ir sostinės aktorių: buvo apsiskai-

čiusi, mokėjo prancūzų ir italų kalbas — su ja buvo galima kalbėti ne vien apie vaidmenis ir benefisus. Karatygina buvo daug klajojusi po Rusiją, lankiusis net Sibire, kuris tuo metu daugeliui buvo nežinoma šalis.

Aktorė sumanė palikti sceną ir prašė Čechovą pakal-

bėti su Suvorinu, padėti jai gauti darbo „Novoje vremia"

redakcijoje. (Išeiti iš aktorių Karatyginai, tiesa, nepav y k o — ji paskui atsidūrė pas Suvoriną, tiktai ne redakcijoje, o jo teatre, ir vaidino toje scenoje — dabartinio Didžiojo dramos teatro — iki gilios senatvės, ji mirė mūsų

amžiaus k e t v i r t a j a m e dešimtmetyje.) Čechovas padovanojo Karatyginai savo knygas su užrašu: „Didžiajai rusų

žemės artistei". Atsilygindama ji vadindavo jį pragariškai puošniu literatu.

Po Odesos Čechovas atsidūrė Jaltoje. Jis skundėsi

Mašai, kad jam čia viskas nepatinka — Lintvarevų tuopos mielesnės už šiurkščius ir apdulkėjusius kiparisus. Čia pasirodė esą daug pažįstamų, o dar daugiau — norinčių

susipažinti su garsiu literatu. Tekdavo klausytis ne tik pretenzingų niekų, bet ir skaityti daugybę rankraščių.

Pavargęs nuo žmonių, piknikų, niekam tikusių rank-

raščių, Čechovas suprato, jog nusiraminti gali tiktai dirbdamas. Jis turėjo pradėtą romaną, parašytus du pjesės

veiksmus. Pradėjo rašyti naują kūrinį — „Mano vardas

ir aš", taip nesklandžiai Čechovas iš pradžių buvo pavadinęs savo šedevrą „Nuobodžią istoriją".

Kuo daugiau Čechovas rašė, tuo sunkiau jam buvo

rašyti. Pirmoji apysaka buvo parašyta vienu atsikvėpimu, o šią, kur kas mažesnės apimties, rašė dukart ilgiau.

„Nuobodi istorija" buvo pradėta Jaltoje ir užbaigta 218

Lukoje. Ją galima siųsti, kad ji suspėtų į eilinį „Severnyj vcsliūk" numerį. Bet, grįžęs į Maskvą, Čechovas vėl sėda lobuiinti apysakos; prisimindamas Grigorovičiaus patarimą, jis rašė ją dabar skersai.

Atiduodamas spausdinti, Čechovas užrašė: „Lukos

kaimas, Sumų apskritis. 1889", bet užbaigta „Nuobodi istorija" buvo Maskvoje.

„Stepėje" Čechovas prisiminė savo praeitį — žvelgdamas berniuko akimis, aprašė stepę, kurią pažinojo ir kūdi-kystės metais, ir j auny stėje, ir būdamas subrendęs žmogus.

„Stepėje" vaizduotei padėjo prisiminimai.

„Nuobodžioje istorijoje" Čechovas iškėlė sau kur kas sudėtingesnį uždavinį — apysaka buvo parašyta seno

žmogaus užrašų forma.

Kai kurie kritikai įžiūrėjo „Nuobodžioje istorijoje"

Tolstojaus „Ivano Iljičiaus mirties" įtaką.

Panašumas čia tiktai tas, kad ir Tolstojaus Ivanas Ilji-

čius, ir Čechovo herojus Nikolajus Stepanovičius jaučiasi šeimoje svetimi.

Tolstojus aprašė menko žmogaus nenusisekusio gyve-

nimo pabaigą, o Čechovas papasakojo apie talentingo ir pasišventusiu mokslui žmogaus senatvę.

Susumuodamas liūdną gyvenimo rezultatą, Nikola-

jus Stepanovičius ir toliau su įkvėpimu kalba apie mėgstamą mokslą: „Kaip prieš dvidešimt—trisdešimt metų,

taip ir dabar, prieš mirtį, mane domina tik mokslas. Ir su paskutiniu atodūsiu aš vis dėlto tikėsiu, kad mokslas yra pats svarbiausias, pats gražiausias ir reikalingiausias dalykas žmogaus gyvenime, kad jis visada buvo ir bus di-

džiausias meilės pasireiškimas". Jo s v a j o n ė — „ n u b u s t i po kokio šimto metų ir nors viena akim pasižiūrėti, kas bus su mokslu".

Nikolajaus Stepanovičiaus prototipu buvo laikomas

profesorius Babuchinas. O kai kurie įžiūrėjo, kad prototipas — Suvorinas. Panašus buvo tikriausiai ne tik amžius, bet ir pasišventimas. Suvorino dienoraščiuose yra toksai įrašas: „Rašiau, rašiau, rašiau ir gyvenimo nemačiau,

mažai jį pajutau. Ir kas tai per gyvenimas, kurį pragyvenau? Vien rašymas... Paprastos, tikros laimės — meilės laimės beveik nebuvo. Viskas ėjo pro šalį, nebuvo laiko".

219

Tačiau tokius žodžius dienoraštyje galėjo įrašyti ne

tik Čechovo herojus Nikolajus Stepanovičius, bet ir pats Čechovas — rašė, rašė, rašė, o paprastos laimės — meilės laimės beveik nebuvo. Literatūra Čechovui užgožė asmeninį gyvenimą.

Tačiau Čechovas skyrėsi nuo Suvorino, jis turėjo kūry-

bos laimę — ir todėl jį labiau galima laikyti savo herojaus prototipu negu Suvoriną.

Čechovas manė, kad „Nuobodi istorija" sugadinta

bjaurios nuotaikos, kurios jis negalėjo atsikratyti visą vasarą. Jis sielvartavo dėl brolio mirties, sakė, kad tai didelė netektis jo gyvenime.

Nikolajų jis mylėjo labiau už kitus brolius, mylėjo už švelnumą, gerumą ir už didelį talentą. Jis skaudžiai išgyveno netektį, o dar labiau tai, kad dailininko gyvenimas buvo toks trumpas ir bevaisis. Apie Nikolajaus mirtį buvo rašoma laikraščiuose, o kas po jo liko — keletas nebaigtų

paveikslų ir bevardė Kristaus Išganytojo cerkvės sienų

tapyba.

Nejučia Čechovui ateidavo mintys ir apie savo gyve-

nimą— jis nuveikė jau nemažai, bet tai buvo menka,

palyginus su tuo, ko jis troško. Jam anksti buvo mąstyti apie gyvenimo pasiekimus, bet jis negalėjo negalvoti apie tai, kad nemaža j a u n y s t ė s metų pragyventa tuščiai.

Sie apmąstymai ir buvo pagrindas „Nuobodžiai istori-

jai" — apie talentingą žmogų, nepatenkintą savo gyvenimu.

Senojo profesoriaus pasisakymai apie teatrą beveik

pakartoja Čechovo laiškų mintis.

Bet Čechovą ir jo herojų vienija ne tik požiūris į teatrą.

„Mano mokslo pamėgimas,— galvoja senasis profeso-

rius,— mano troškimas gyventi... ir noras pažinti patį

save, visos mintys, jausmai ir sąvokos... neturi kažko bendro, kas rištų viską į vieną visumą". Sie klausimai k a m a v o Čechovą ir vargu ar jaudino Suvoriną, seniai apsipratus; su dvilypiu gyvenimu.

Kaip ir pjesėje „Ivanovas", prie visų herojaus negandų profesoriui Nikolajui Stepanovičiui prisideda ir pinigų

stygius. Bet Ivanovo nuopelnai visuomenei gana kuklūs.

O Nikolajus Stepanovičius — įžymus mokslininkas, jis —

220

visų Rusijos ir trijų užsienio universitetų narys, jis draugavo su tokiais garsiais mokslo ir literatūros veikėjais kaip Pirogovas, Nekrasovas, Kavelinas. Ir vis dėlto rū-

pindamasis grąžinti nedideles skolas, dažnai turi atidėti į šalį rimtą darbą.

Čechovo herojus ir čia yra labiau panašus į Čechovą

negu į Suvoriną.

Pagal amžių Čechovas buvo artimesnis jaunai apysakos

herojei Katiai negu senajam profesoriui. Bet jaunoji Katia kankinasi ne mažiau kaip gyvenimo saulėlydžio sulaukęs Nikolajus Stepanovičius.

„— Padėkite!.. Juk jūs protingas, išsimokslinęs, il-

gai gyvenęs! Jūs buvote mokytoju! Pasakykite: ką man

daryti?!

— Iš tikrųjų, Katia: nežinau..."

Atsiliepdamas į pagalbos maldavimus, Nikolajus Ste-

panovičius siūlo: „Zinai, Katia, valgykim pusryčius!"

„Nuobodi istorija" — gal pats liūdniausias ir negailes-tingiausias iš visų Čechovo kūrinių. Senasis profesorius nerado išeities gyvenime ne tik sau pačiam, bet ir naujajai kartai.

Gyvenimas be bendros idėjos yra nepakeliamas — to-

kia šios liūdnos ir skausmingos istorijos prasmė.

„Stepė" ir „Nuobodi istorija" — geriausios Čechovo apysakos.

Tačiau parašęs „Stepę" Čechovas j a u t ė pasitenkinimą, net džiaugsmą, o „Nuobodžią istoriją" jis baigė slogiai j a u s d a m a s nesėkmę.

Apysaka dar neišsiųsta į Peterburgą, o jis jau pranešė

„Severnyj vestnik" redakcijai ir bičiuliams apie ištikusią jį nesėkmę.

Jis rašė:

Pleščejevui — pirmajam apysakos skaitytojui: „Su-

maitojau ją nuo pradžios iki galo".

Leidėjai Jevrejinovai: „Istorija iš tiesų liūdna, ir papasakota neišmoningai".

Sčeglovui: „Tai ne apysaka, o disertacija. Jinai patiks tik nuobodžių sunkių skaitymų mėgėjams".

Literatui B. Tichonovui: „Kažkas nerangu ir gremėz-

diška".

221

Vienintelis dalykas palaikė Čechovui d v a s i ą — a p y -

saka sukelsianti jo priešininkų nepasitenkinimą. „Pasakojimo siužetas naujas,— pranešė jis Lintvarevai, įdėmiai sekančiai jo kūrybą.— Tikriausiai jis nepatiks, bet kad triukšmo sukels ir kad „Russkaja mysl" jį iškoneveiks, ęsu tuo įsitikinęs".

Pleščejevas sutiko apysaką entuziastingai. Jo nuo-

mone, Čechovas nėra sukūręs nieko stipresnio ir gilesnio.

Jis patarė Čechovui tik pakeisti pavadinimą — kam duoti pretekstą pigiam recenzentų šmaikštavimui.

Keisti pavadinimą Čechovas nesutiko.

Pleščejevo pagyrimas įkvėpė Čechovą. Jis išsyk sėdo

rašyti pjesės „Girinis".

Pavasarį „Girinis" buvo beveik baigtas, bet rudenį

Čechovas rašė pjesę iš naujo.

„Girinis" buvo numatytas Svobodino benefisui, pjesė

buvo pažadėta ir Lenskiui — Mažajam teatrui.

Čechovo nuotaika buvo nepaprastai pakili; „Girinis"

jam labai patiko, ne taip, kaip „Nuobodi istorija". Jis įtikinėjo Lenskį, kad geras ne tik jo vaidmuo, bet ir vaidmenys, skirti Mažojo teatro korifėjams — Gorevui, Sa-

dovskiui, Južinui, Rybakovui ir Muziliui.

Senoji pjesės redakcija, palyginti su n a u j ą j a — „nekaltas kūdikio vapaliojimas",— rašė Čechovas Svobodinui, Svobodinas atidūmė pjesės į Maskvą — brangi buvo

kiekviena diena. „Girinis" buvo baigtas spalio pradžioje, o Svobodino benefisas paskirtas spalio 31 dienai.

Svobodinas prisiėmė visus rūpesčius, susijusius su cen-zūra ir teatro komitetu. Perrašyti buvo pasitelkta visa Svobodino šeima — kad būtų greičiau, pjesę padalijo į

keturias dalis.

Cenzūra davė sutikimą greitai, ir, įkvėptas pirmos

sėkmės, Svobodinas skaitė pjesę teatro komitetui — Grigorovičiui, Potechinui, imperatoriškųjų teatrų direktoriui Vsevoložskiui ir aktoriui Sazonovui.

Pjesė vienbalsiai buvo pripažinta netinkama statyti,

nesceniška.

Aktoriui Svobodinui mažiausiai rūpėjo, ar pjesė sce-

niška. Jis rašė Čechovui, kai pjesė dar nebuvo baigta:

„Nesceniškumas,— štai kas gali jus sugluminti. Mano

222

mielasis, paties Šekspyro kūriniuose gausybė nesceniš-

kumų!.. Ostrovskis buvo labai prityręs, o Liubimas Torcovas pasakoja savo biografiją per du puslapius, bet juk tai nesumenkino gyvo personažo... prisiminkite, kad Vik-toro Krylovo ir velionio Djačenkos pjesės nepaprastai

sceniškos".

„Girinio" nesceniškumą prikiša literatai ir visų pirma — Grigorovičius.

Svobodinas buvo pritrenktas komiteto sprendimo. Bet

labiausiai jį papiktino direktoriaus žodžiai. Kai jiedu liko dviese, Vsevoložskis pasakė: „Statydamas „Girinį", jūs pakenksite ir sau, ir savo draugams. į benefisą suvažiuos didieji kunigaikščiai, toji pjesė atbaidys juos nuo rusų

teatro". Jis pasiūlė Svobodino benefisui prancūzišką pjesę, tačiau šis iš viso atsisakė benefiso. Šitaip apsispręsti buvo nelengva — Svobodinui labai reikėjo pinigų.

„Jeigu pas mus būtų koks nors Antoine, turintis libre teatrą,— rašė Svobodinas Čechovui,— tai mes nepradė-

tume klausinėti, ką mums daryti, kai įdėta tiek darbo, talento, širdies ir proto!.. Aš įsitikinęs, kad „Girinis" eis M a s k v o j e kuo puikiausiai ir užsitarnaus to, ko yra nusipelnęs: Mažojo teatro didieji kunigaikščiai nelanko".

Svobodino pranašystė neišsipildė. Lenskis parašė Če-

chovui: „Pasakysiu viena: rašykite apysaką. Jūs pernelyg niekinamai žiūrite į sceną ir į dramos formą. Pernelyg mažai jas gerbiate, kad galėtumėte rašyti dramą".

Lenskio nuomonė Čechovą įskaudino dar labiau negu

Peterburgo komiteto sprendimas,— Lenskis buvo rimtai

susirūpinęs Mažojo teatro reforma.

Dėl „Girinio" katastrofos Svobodinui prasidėjo ner-viniai priepuoliai. Bet jis vis stengėsi paguosti Čechovą:

„Viena mintis neduoda man ramybės: aš bijau, kad

tasai „incidentas", kaip sako Sumų aktoriai, atims Jums norą rašyti teatrui, va šitai būtų iš viso kiaulystė ir žiaurus dalykas man asmeniškai. Teatitolina mūzos nuo Jūsų tą

nelemtą mintį, jeigu aš atspėjau, kad ji bręsta geroje Jūsų galvoje".

Svobodinas atspėjo tą mintį — po „Girinio" avarijos Čechovas ilgai nesiryžo spausdinti ir statyti „Dėdės Vanios".

223

„Girinis" — silpna pjesė, bet Čechovui ji buvo labai brangi. Autorius — ne visada teisingas savo kūrinių teisėjas.

Teatro komiteto sprendimas skaudžiai užgavo Čechovo

savimeilę, bet dar labiau jį pritrenkė Grigorovičiaus po-

žiūris į pjesę. „Apie mano pjesę nieko negirdėti,— rašė

jis Pleščejevui.— Ar ją pelės suėdė, ar ji iš gėdos sudegė

dėl apsimelavusio Grigorovičiaus, kuris myli mane kaip tikrą sūnų, man nieko nežinoma... Jokių pranešimų ir

motyvų aš negavau, o klausinėti neklausinėju. Aš juk

savimeilis kaip kiaulė".

Grigorovičius paleido gandą, kad vienu „Girinio" pers o n a ž u — Serebriakovu — Čechovas p a v a i z d a v ę s Suvoriną.

Profesorius Serebriakovas kalba ir rašo apie meną, jo

n e m y l ė d a m a s ir nieko apie jį neišmanydamas,— šią figūrą Čechovas vėliau perkėlė į pjesę „Dėdė Vania".

Serebriakovo sugretinimas su Suvorinu Čechovui buvo

ir nesuprantamas, ir nemalonus.

„Pjesėje jūsų nėra,— ramino jis Suvoriną,— nors Gri-

gorovičius su būdingu jam įžvalgumu ir mato priešingai...

Ak, kaip džiūgauja tasai Grigorovičius! Smulkmena, su-

tinku, bet nuo tokių smulkmenų žūva pasaulis".

Nuoskauda labai užgavo Čechovui širdį, jo savimeilė

buvo įžeista, bet jis tai slėpė net nuo Suvorino, nors su j u o būdavo atviriausias. Rytojaus dieną po skaudaus Svobodino laiško jis rašė Suvorinui, kad pjesę kūręs su pasitenkinimu. Nors ji ir atmesta, bet jo nuotaika esanti gera.

Niūrią jo nuotaiką truputį išblaškė kompozitoriaus

Čaikovskio vizitas. Jiedu susipažino pavasarį Peterburge ir abu vienas kitam labai patiko. Beje, Čechovas buvo

patikęs Čaikovskiui dar gerokai prieš susipažįstant. Jis rašė savo bičiulei Spažinskajai: „Ar Jūs turite nuomonę apie naują Rusijos talentą Čechovą... man atrodo, tai

būsimasis mūsų raštijos ramstis".

Čechovas — literatūroje, Levitanas — tapyboje, Čai-

kovskis — muzikoje, nors žanrai skirtingi, visi tie menininkai buvo artimi vienas kitam.

Čechovas ruošė naują savo rinkinį „Sunkūs žmonės" ir 224

laišku kreipėsi į Čaikovskį, prašydamas sutikimo dedi-

kuoti jam šį kūrinį.

Čaikovskis atvyko padėkoti už dedikaciją.

Jiedu ilgai kalbėjosi apie muziką ir literatūrą ir susitarė dėl bendro darbo — Čaikovskis sumanė operą pagal

Lermontovo „Belą", Čechovas sutiko parašyti libretą.

Tą rudenį Čechovas buvo išrinktas į Rusijos raštijos

draugiją ir į Rusijos dramos rašytojų draugijos komite-tą. Rinkimuose į komitetą jis pagal balsų skaičių buvo trečioje vietoje (daugiau už jį gavo V. Nemirovičius-Dan-

čenka ir Špažinskis). Į komitetą Čechovas žiūrėjo ironiš-

kai, net parašė apie jį feljetoną, bet posėdžius lankė stropiai.

Medicinos praktika dabar vertėsi mažai, bet literatū-

rai dėmesys nenutrūkdavo. Jis skaitydavo daugelį pjesių, padėdavo pradedantiesiems prastumti į redakcijas jų apsakymus, eilėraščius, vertimus.

M a s k v o j e galavosi skurde literatas Putiata. Čechovas parašė leidinio „Smolenskij vestnik" redaktoriui laišką, prašydamas atspausdinti žinią apie varganą jų kraštiečio padėtį — gal atsilieps seni bičiuliai ir giminaičiai.

Kartą atėjo pas Čechovą vyžotas nųplyšėlis, jo neno-

rėta įsileisti į namus. Valkata pasirodė esąs bukinistas Svešnikovas, neeilinis žmogus, įdomiai aprašęs savo gyvenimą. Jis pėsčiomis ėjo iš Ugličiaus į Peterburgą, nusprendė pakeliui užsukti pas Čechovą. Čechovas perskaitė

jo užrašus, parašė rekomendacinį laišką Suvorinui, Sveš-

nikovo atsiminimai buvo paskelbti.

Čechovas prašė Suvoriną atsiųsti redakcijos atmestus

rankraščius,— tikėjosi paredagavęs grąžinti kai kuriuos iš jų į gyvenimą.

Seną savo apsakymą perdirbo į humoristinę pjesę

„Vestuvės".

Bet jam — visoje toje reikalų maišalynėje — nedavė

ramybės mintis apie „Girinį". Jis prisipažino Suvorinui:

„Noriu parodyti, kad mano pjesės nė skatiko nevertos, ir atkakliai rašau savo laiškuose tiktai apie orą".

Žurnalo „Oskolki" pirmame puslapyje buvo išspausdinta karikatūra: „Čechovas važiuoja pasikinkęs trejetą —

„Ivanovą", „Mešką" ir „Girinį",— trikinkė sustoja, kur 8. „Čechovas"

225

šakojasi k e l i a s — „ p r o z o s kelias", „dramos kelias".

Kadangi vienas iš kinkinio — „Girinis" — neatlaikė, Čechovui tenka pasukti prozos keliu. Bet Čechovas vis

dėlto tikėjosi pamatyti „Girinį" teatre ir įrodyti savo priešininkams, jog pjesė sceniška.

Tos viltys nebuvo be pagrindo.

Dar vasarą jis gavo Boborykino laišką, prasidedantį

kreipiniu: „Brangusis kolega". Gydytojai uždraudė Boborykinui dirbti — ir rašyti, ir skaityti dėl nesveikos akies.

Bet jis, pažeisdamas gydytojų nurodymus, nesiskyrė nei Florencijoje, nei Rivjeroje su Čechovo knygų tomeliais,—

jie buvo rytmetiniai jo skaitiniai! „Rizikuodamas nuvarginti vienintelę dar gerai matančią akį, negalėjau atsitraukti nuo jų,— rašė Boborykinas.— Tai atstos Jums

apgailėtinus nereikalingus komplimentus". Boborykinas praktiškas žmogus — laiške buvo ir pasiūlymas Čechovui: duoti pjesę naujam privačiam Gorevos teatrui, kur Boborykinas tvarkė repertuaro reikalus.

Čechovas tada, vasarą, negalėjo pažadėti Boborykinui

„Girinio" — j i s buvo skirtas valdiškai scenai. Dabar Čechovas, trokšdamas revanšo, mielai būtų atidavęs pjesę Gorevos teatrui.

Tačiau, apsilankęs Gorevos teatro spektaklyje, Če-

chovas nusivylė ne tik pilka jo trupe, bet ir pačiu Boborykinu.

„Girinis" pasirodė turįs dar vieną g l o b ė j ą — režisierių

ir aktorių Solovcovą. Čechovas gerai pažinojo jį iš Koršo teatro laikų. Solovcovui „Girinis" labai patiko. Iš Koršo teatro Solovcovas išėjo ir prikalbino Čechovą atiduoti pjesę į A b r a m o v o s teatrą, kur jau buvo persitempęs

„Mešką".

A b r a m o v o s teatro Čechovas visai nepažinojo (jis irgi buvo naujas), tačiau prarasti neturėjo ko ir nusprendė

išmėginti laimę.

Čechovas apsilankė repeticijoje; ji ir suerzino jį („vyrai nemoka vaidmenų ir vaidina neblogai, damos moka

vaidmenis ir vaidina bjauriai"), ir nuramino. „Eina, atrodo, guviai,— rašė jis Pleščejevui.— Aktoriams pjesė patinka".

Premjera įvyko gruodžio dvidešimt septintąją, ir Nau-

226

juosius — 1890-uosius — metus Čechovas sutiko su kone-

veikiamomis recenzijomis. Suvorino korespondentas rašė

apie triukšmingą pirmųjų trijų veiksmų sėkmę ir apie

„nesmarkius protestus" dėl ketvirtojo. Toji apžvalga nebuvo išspausdinta. Suvorinas atsiuntė ją Čechovui, pridė-

jęs prierašą: „Kas gi čia per recenzija? Jeigu ji dėl manęs, tai tas nesvarbu, jeigu dėl publikos, tai netinka".

Čechovas pasiuntė pjesę Pleščejevui — kad atspausdin-

tų žurnale „Severnyj vestnik".

„Girinis" neturėjo pasisekimo — pjesė buvo suvaidinta tik tris kartus.

Ir Pleščejevui „Girinis" nepatiko. „Tai pirmas Jūsų

kūrinys, kuris manęs nepatenkino,— rašė jis Čechovui,—

ir nepadarė man j o k i o įspūdžio". Tame pačiame laiške jis pranešė: „Jevrejinova — dėl nuostolių — nustoja leisti

„Severnyj vestnik".

Užsidarė vienintelis jį pripažinęs storas žurnalas. Bet vargu ar tai buvo staigmena — iš šio žurnalo išėjo Michailovskis, Glėbas Uspenskis, Korolenka, jie organizavo naują ž u r n a l ą — „Russkoje bogatstvo".

Čechovas turėjo jau seniai pradėtą romaną, galvojo

apie naujus stambius kūrinius — tačiau kur jis juos spausdins?! Žurnale „Russkoje bogatstvo"? Jo santykiai su Michailovskiu buvo gana sudėtingi.

„Nuobodi istorija" buvo sutikta įvairiai.

Kiseliova rašė Mašai: „Tai ne nuobodi istorija, o baisi istorija, nuo jos dvelkia Šekspyru... Ar Antonas Pavlovičius buvo sveikas, kai rašė šį apsakymą, ar juokdavosi, ar j u o k a u d a v o kaip paprastai?"

Spaudoje palankūs atsiliepimai kaitaliojosi su griežta kritika. Profesorius Sumcovas kaltino rašytoją, kad šis nepažįstąs universiteto gyvenimo, o Čechovo herojų —

Nikolajų Stepanovičių — vadino skudurine lėle su užkli-juota ant kaktos proto etikete.

Laikraštyje „Russkije vedomosti" „Nuobodžią isto-

riją" iškoneveikė Aristarchovas, kuris ne pirmą kartą piktai rašė apie Čechovą.

Po pusmečio laikraštis vėl parašė apie apysaką, kai ji pasirodė naujame Čechovo rinkinyje. Kadaise Aleksandras buvo pasisakęs prieš pavadinimą „Sutemose", jis nepa-227

trauksiąs skaitytojų. Naują knygą Čechovas pavadino

„Sunkus žmonės", suprasdamas, kad ir šis pavadinimas nebus j a u k a s skaitytojams. Knyga buvo dedikuota Cai-kovskiui, kuriam, kaip ir Čechovui, priekaištauta dėl

pesimizmo.

Knygų pavadinimai —„Sutemose", „Sunkūs žmonės"

ir ypač „Nuobodi istorija" — buvo tarsi iššūkis: Čechovas nenorėjo pataikauti skaitytojui, kaip sau leisdavo An-tošos Čechontės laikais.

Leikinui Čechovas parašė, kad slapyvardį Antoša Ce-

chontė panaikinąs. Jis visiems laikams atsisveikino su skaitytoją juokinančio ir linksminančio literato reputacija.

Laikraščio „Russkije vedomosti" pirmame straipsnyje kliuvo „Nuobodžiai istorijai", antrame — pačiam Čechovui.

Iš rinkinio „Sunkūs žmonės" kritikas Michailovskis ypač išskyrė „Nuobodžią istoriją", j o j e jis pajuto autoriaus skausmą.

„Nuobodi i s t o r i j a " , — r a š ė Michailovskis,—geriausia ir reikšmingiausia iš viso to, ką yra parašęs p. Čechovas".

Bet po šio pripažinimo tuoj ėjo apgailestavimai, kad autorius neturįs bendrosios idėjos: „Jeigu jis tikrai negali pripažinti savomis tėvų ir senelių bendrųjų idėjų, ir taip pat negali suformuluoti savo paties bendrosios idėjos, tai tegul jis būna bendrosios idėjos besiilginčiu poetu".

Visų lūpose buvo kartėlio pilna Saltykovo frazė: „Rašytojas rašinėja, skaitytojas skaitinėja". Michailovskio nuomone, ryšys su skaitytoju esąs net Leikino kūriniuose.

„O neišmatuojamai talentingesnis ir rimtesnis Čechovas jo neturi... p. Čechovas ir pats negyvena savo kūriniuose, o šiaip sau, vaikštinėja po gyvenimą ir vaikštinėdamas nusitveria čia viena, čia kita... Ne, ne „sunkius žmones"

reikia iškelti į viso to rinkinio pavadinimą, o gal „šaltą kraują"; p. Čechovas su šaltu krauju rašinėja, o skaitytojas su šaltu krauju skaitinėja",— rašė Michailovskis.

„Aš nesu matęs liūdnesnio reginio kaip šis, niekais

einantis talentas".

„Girinio" nesėkmė buvo neišvengiama. O populiariausio Rusijoje kritiko vertinimai žiaurūs ir neteisingi.

Bet Čechovui visa tai susiliejo į viena ir, suprantama, jokiu būdu negalėjo padėti nei gyventi, nei dirbti.

228

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Tuo metu Čechovas tarsi sumavo savo gyvenimo ir

literatūrinio darbo rezultatus.

Jis rašė Suvorinui: „Gruodžio 24 švenčiu savo litera-

tūrinės veiklos dešimties metų jubiliejų". Čechovas kaip paprastai j u o k a v o : „Ar nebūtų galima gauti k a m e r h e r o titulą?" — bet, matyt, į savo jubiliejų žiūrėjo rimtai, bent jau rašė apie tai du mėnesiai iki sukakties. (Čechovas savo literatūrinio darbo pradžia laikė baigtą rašyti apsakymą „Dono dvarininko laiškas" — 1879 metų gruodžio 24 dieną, išspausdintas jis buvo 1880 metų kovo mėnesį.) O štai ką rašė Čechovas savo jubiliejaus išvakarėse:

apybraižų, feljetonų, kvailysčių, vodevilių, nuobodžių

istorijų, begalinė daugybė klaidų ir nesąmonių, pūdai

prirašyto popieriaus, akademinė premija, gyvenimas kaip Potiomkino — ir nė vienos eilutės, kuri, mano akimis

žiūrint, turėtų rimtos literatūrinės reikšmės. Buvo gausybė

forsuoto darbo, bet nebuvo nė minutės rimto triūso...

Aš degu noru nulįsti kur nors kokiems penkeriems me-

tams ir dirbti kruopščiai, rimtai. Man reikia mokytis, mokytis visko iš pat pradžių, nes aš kaip literatas absoliu-tus nemokša; man reikia rašyti sąžiningai, su jausmu, su išmanymu, rašyti ne po penkis lankus per mėnesį, o vieną lanką per penkis mėnesius. Reikia išeiti iš namų, reikia pradėti gyventi už 700—900 rb per metus, o ne 3—4 tūkstančius kaip dabar, reikia į daug ką spjauti, bet chocholo tingulio manyje daugiau negu drąsos".

Tame pačiame laiške jis parašė: „Sausio mėnesį man

sukaks 30 metų. Niekšybė".

Čechovas dairėsi į praeitį, norėdamas ryžtingai pa-

kreipti savo gyvenimą.

Mokslininkas zoologas Vagneris, populiarios knygos

„Katino Murklio pasakos" autorius, kalbėdamas Rusijos literatūros draugijoje, pasakė, kad Čechovas — įžymiausias rusų rašytojas, dramblys tarp kitų. Literatas V. Tichonovas tuoj pat parašė apie tai Čechovui, primindamas, kad šitaip yra pasakęs Turgenevas apie Tolstojų. Čechovas padėkojo už malonius žodžius, bet pagyrimai jam

atrodė smarkiai perdėti:. . . . mes galime laimėti visos kartos 229

pastangomis, ne kitaip. Visus mus vadins ne Čechovu, ne Tichonovu, ne Korolenka, ne Ščeglovu, ne Barancevičiu-mi, ne Bažeckiu, o „devintuoju dešimtmečiu", arba „XIX

šimtmečio pabaiga". Tam tikra prasme, artele".

Tichonovas buvo žinomas literatas — prieš porą metų

už pjesę „Koziris" buvo gavęs Gribojedovo premiją (tais pačiais metais, kai Čechovas gavo Puškino premiją), iki jo tokią premiją buvo gavęs Ostrovskis, o vėliau —

L. Tolstojus už „Švietimo vaisius", o dar vėliau — pats Čechovas už „Tris seseris". Čechovas vadindavo jį laiš-

kuose „Rusijos Sardu!"

Tačiau, nors ir išgarsėjęs, Tichonovas suprato savo

vietą literatūroje. Jis buvo išmėginęs ir karininko, ir aktoriaus, ir prekybos firmos agento duoną, kol priėjo išvadą, kad literatūrinis darbas — lengviausias. Suprato, jog tarp jo ir Čechovo — didžiulė distancija:

„Ne, Antonai Pavlovičiau, jūs į tą artelę netinkate...

net tos artelės vadovu ar seniūnu jūsų paskirti negalima...

seniūnas juk renkamas iš katorgininkų. Jūs vienintelis nepriklausomas ir laisvas žmogus; ir siela, ir protu, ir kūnu laisvas kazokas. O mes visi „sukaustyti rutinos, ir pančių nenumesim!"... Jaunu rašytoju jūsų nelaikau. Jūs gal ir jaunas metais ir širdimi, bet jūsų protas — subrendęs protas, ir jokiais laurais jo nesugadinsi".

Tai nebuvo tik meilikavimas. Dienoraštyje Tichonovas

rašė: „Kokia galinga, tikrai stichiška jėga — Antonas Čechovas... perskaitai, ir lengviau pasidaro: nenuskurdome, turime talentą, galintį padaryti garbę kiekvienai epochai.

Visuomenė apie jį žino, bet vertina dar per mažai, toli gražu ne pagal nuopelnus".

Tuojau po naujųjų, 1890-ųjų metų Čechovas n u v y k o į Peterburgą. Čia gyveno kaip paprastai — puotavo Sčeglovo vardinėse, lankė spektaklius Aleksandro teatre,

buvo, pavyzdžiui, Svobodino benefisui ėjusiame Turge-

nevo „Įnamy", lankėsi Repino dirbtuvėje, net veislinių

šunų parodoje.

Tačiau turėjo Čechovas vieną neįprastą v i z i t ą — p a s Vyriausiosios kalėjimų valdybos viršininką M. Galkiną-

Vraskį. Čechovas prašė padėti jam nuvykti į Sachalino

salą. Valdininkas užtikrino Čechovą, kad leidimas apžiū-

230

rėti Sachalino kalėjimus ir versloves būsiąs išsiųstas į Sachaliną artimiausiomis dienomis.

Oficialiame pareiškime Čechovas rašė, kad jo kelionė

rengiama „moksliniais ir literatūriniais tikslais". Tačiau bičiuliams ir draugams prisipažindavo važiuojąs ne pasi-

žiūrėti ir sukaupti įspūdžių, o „pagyventi pusmetį ne taip, kaip gyveno iki šiol".

....Mano kelionė nebus vertingas įnašas nei į literatūrą, nei į m o k s l ą — r a š ė jis Suvorinui.— Galbūt aš nieko ir neparašysiu... bet kelionė — tai n e n u t r ū k s t a m a s pusės metų darbas, fizinis ir protinis, o man tai būtina, nes aš...

jau pradėjau tingėti. Reikia dresiruoti save".

Sumaniusiam kelionę Čechovui rūpėjo ne knyga apie

katorgininkų salą, o savęs paties „dresiravimas".

Buvo dar viena — grynai asmeninė — tos tolimos ir

ilgos kelionės priežastis.

Dar praeitą pavasarį iš Lukos Čechovas rašė Suvorinui, kad esąs nepatenkintas savo gyveniniu ir pačiu savimi:

„Man jau nebepatinka matyti savo kūrinius spaudoje,

pasidariau abejingas recenzijoms, pokalbiams apie literatūrą, apkalboms, sėkmei, nesėkmėms... Sieloje kažkoks

stingulys. Manau, kad tai dėl stingulio mano asmeniniame gyvenime".

Po nesėkmingo mėginimo vesti Efros Čechovas nebuvo

nieko įsimylėjęs. Peterburge ir M a s k v o j e kartkartėmis pasklisdavo gandai apie Čechovo vedybas su turtinga

sužadėtine. Čechovą jie pykino ne juokais.

Stagnacija asmeniniame gyvenime truko daugiau kaip

trejus metus; 1889 metų rudenį Maša supažindino brolį

su nauja savo d r a u g e — j a u n a jų gimnazijos mokytoja Lidija Mizinova.

Mizinova iškart sužavėjo Čechovą savo grožiu. Namie

ji patiko visiems — net niūriam Pavelui Jegorovičiui. Jai atėjus, išsyk pasidarydavo l i n k s m i a u — j i gerai skambino fortepijonu, dainavo, mokėjo šmaikštauti.

Ji augo be tėvo, jis buvo palikęs šeimą, Lika — taip

ją vadino namiškiai — buvo vienintelis motinos, tetos, senelės džiaugsmas.

Artimiesiems ji teikė ir džiaugsmo, ir nusivylimų. Likai anksti pradėjo pirštis, tačiau jaunikiams ji atsakydavo net 231

nepasitarusi su motina. Ji mažai būdavo namie, neretai grįždavo naktį. Iš gimnazijos Lika skubėdavo į privačias muzikos pamokas, lankydavo simfoninius koncertus, operą ir Mažąjį teatrą, dalyvaudavo Bajorų namų baliuose ir karnavaluose. i

Bet daugiausia laiko Lika praleisdavo pas, Čechovus.

Jr tai ypač kėlė nerimą jos motinai — ši suprato, kad Lika rimtai įsimylėjo j a u n ą rašytoją ir nelaukė iš tos meilės nieko gero.

Kelionei į Sachaliną niekas nepritarė, o Likai ji uždavė

širdį.

Jai nė į galvą neatėjo, kad ir ji buvo viena šios kelionės priežasčių.

„Gal man vesti,— išsprūdo kartą Čechovui viename

Suvorinui rašytame l a i š k e , — o gal išvykti gydytoju Savanorių laivyno garlaivyje?"

Gyvenimo permainai jis pasirinko variantą, artimą

antrajam sumanymui: vesti nesiryžo, prisimindamas pir-

mojo skuboto pasipiršimo nesėkmę. Jam norėjosi išbandyti savo meilę, o galbūt jos atsikratyti.

Išsiskirdami jiedu pasikeitė fotografijomis. Čechovas

ant savo n u o t r a u k o s užrašė: „Geriausiajai būtybei, nuo kurios bėgu į Sachaliną". Ir post scriptum: „Sis užrašas, kaip ir pasikeitimas nuotraukomis, niekam manęs neįpareigoja". Užrašas, kaip dažnai Čechovas mėgdavo daryti, j u o k a u j a m a forma slėpė rimtus dalykus.

Čechovų šeima buvo sunerimusi dėl pavojų, kurie gali

ištikti jų numylėtinį katorgininkų saloje — j u k jam teks gyventi tarp nusikaltėlių.

Aleksandras, kuris taip pat nepritarė kelionei, tiesiai to nesakė, tačiau ironiškai vadino brolį laisvaminčiu Sachalino Stenliu ir atsiuntė jam pagiežingą laikraščio „Novoje vremia" bendradarbio Burenino ekspromtą:

Prie talento dar įkvėpimo

Sau semtis salon Sachalino

Išvyko Čechovas. Tenai

Tarp uolų klaidžiojo ilgai.

Bet ko ieškojo — neaptiko,

Nedelsdamas namo parvyko.

232

Iš viso to toksai moralas:

Neieškok mūzos, kur pasaulio galas.

Apsisprendimą vykti į Sachaliną padiktavo asmeniniai

motyvai. Tačiau dar gerokai anksčiau, susipažindamas su literatūra apie Sachaliną, braudamasis į naują, iki tol nepažįstamą sritį, atlikdamas pirmąjį literatūrinį pasižvalgymą po tą visuomenės paniekintųjų žemę, Čechovas

susimąstė apie savo kelionės visuomeninę reikšmę.

Suvorinas atkalbinėjo Čechovą nuo kelionės, manė,

kad Sachalinas dėl savo egzotiškumo, nepanašumo į visas kitas Rusijos vietas, niekam nereikalingas ir niekam ne-

įdomus.

Čechovas atsakė Suvorinui įkarščio kupinu laišku:

„Sachalinas gali būti nereikalingas ir neįdomus tik

tokiai visuomenei, kuri netremia į ją tūkstančių žmonių...

Po Australijos praeityje ir Kajeno, Sachalinas — tai

vienintelė vieta, kur galima tirti kolonizavimą nusikal-tėliais; ja domisi visa Europa, o mums ji nereikalinga?..

Juk mūsų žmonės, rusai, tyrinėdami Sachaliną, atliko

nuostabius žygdarbius, už kuriuos galima dievinti žmogų, o mums jis nereikalingas... Sachalinas — tai vieta nepakeliamų kančių, kurias gali pakelti tik laisvas ir laisvės netekęs ž m o g u s . Į tokias kaip Sachalinas vietas mes turė-

tume vykti kaip turkai į Meką... Iš knygų, kurias perskai-

čiau ir skaitau, matyti, kad mes supūdėme kalėjimuose

milijonus žmonių, supūdėme be reikalo, negalvodami,

barbariškai; mes v a r y d a v o m e žmones per speigus ir su grandinėmis dešimtis tūkstančių varstų, užkrėsdavome

sifiliu, tvirkindavome, gausindavome nusikaltėlių skai-

čių, ir visa tai v e r s d a v o m e raudonnosiams kalėjimų pri-

žiūrėtojams. Dabar visa apsišvietusi Europa žino, kad

kalti ne prižiūrėtojai, o mes visi, bet mums tai nė į galvą, tai neįdomu".

Toks laiškas vargu ar galėjo patikti Suvorinui.

Suvorinas atsiuntė Čechovui laikraščio „Novoje vre-

mia" korespondento bilietą. Tačiau abu puikiai suprato, kad iš kelionės į Sachaliną nėra ko laukti gausios medžiagos. Čechovas, tiesa, siuntinėjo iš ten korespondencijas, bet jo kelionės tikslas — Sachalino sala — nebuvo priimtinas Suvorino laikraščiui.

233

Čechovas ištisas dienas ir savaites skaitė literatūrą

apie Sachaliną, darėsi išrašus Aš dabar ne literatas,

o sachalinietis",— prisipažino jis Ščeglovui. Jis pervertė

leidinio „Morskoj sbornik" trisdešimties metų komplektus, išstudijavo baudžiamąjį kodeksą, įkalinimo ir trėmimo Rusijoje istoriją, susipažino su tyrinėtojų geologų, meteorologų, etnografų veikalais.

Jam pavyko susipažinti su amerikiečių žurnalisto Džor-

džo Keneno apybraižomis — prieš trejetą metų šis buvo

apsilankęs Sibiro kalėjimuose. Keneno knyga buvo išvers-ta į rusų kalbą, tačiau į Rusiją patekdavo nelegaliai.

Pradėjęs studijuoti Sachalino ekonomiką, Čechovas

ėmė domėtis ir politika. Ir ne tiktai susijusia su Sachalinu.

M a s k v o j e prasidėjo studentų bruzdėjimai. Čechovas skaitydavo revoliucines proklamacijas, negana to — daryda-

vosi jų išrašus ir siųsdavo Suvorinui, pabraukdamas tas vietas, kur studentai reikalauja visiškos autonomijos uni-versitetui, dėstymo, sueigų laisvės ir pan.

Kornejevas, kurio namuose Čechovas gyveno, pakeitė

M a s k v o s universiteto inspektorių, atleistą dėl studentų

riaušių. „Riaušės pas mus buvo grandiozinės,— rašė Če-

chovas Pleščejevui,— aš skaičiau proklamacijas: jose nieko nėra piktinančio, bet suredaguotos jos blogai... Universiteto v a d o v y b ė kabina ant sienos... dar blogiau sure-daguotus raštus... Jeigu ir mano namų šeimininkas ims

kurti tokius raštus, tai aš pradėsiu ieškotis kito buto".

Čechovas rašė Suvorinui apie jaunimo neramumus su

aiškia užuojauta, pasakojo apie pašnekesį su vežikais: „Šie dėl to maištaują, pasak jų, kad ir neturtinguosius įsileistų

į mokslus. Juk ne vien turtuoliai gali mokytis".

Ištisas dienas Čechovas skaitydavo, rašyti jau nelik-

davo laiko.

Bet pjesė „Girinis", neturėjusi pasisekimo tarp žiūro-vų, atmesta redakcijos ir net draugų, nedavė jam ramybės.

Ir jis vėl ėmėsi ją taisyti, dabar jau iš pagrindų.

Teisybę pasakius, tiktai Svobodinas žiūrėjo į „Girinį"

palankiai, ir Čechovas tarėsi su j u o — ar galima pateikti teatro komitetui pjesę, kurią jis išsiųstų jau keliaudamas į Sachaliną? Svobodinas atsakyti neuždelsė: reikią para-

šyti įgaliojimo r a š t ą — p a t e i k t i pjesę komitetui, pastatyti 234

| i | scenoje ir gauti honorarą. Rašte reikią tiktai palikti Vietos, kur jis, Svobodinas, įrašysiąs pjesės pavadinimą.

Pjesės pavadinimą „Dėdė Vania" Čechovas galėjo įra-

šyti ir pats, bet jis nepasiuntė Svobodinui nei įgaliojimo, nei rankraščio.

Čechovas ieškojo sau bendrakeleivio — suprantama,

į tokią tolimą kelionę geriau vykti dviese.

Jis įkalbinėjo L e v i t a n ą — š i s , kaip ir Čechovas mėgstantis vienumą, būtų buvęs idealus kelionės draugas. Levitanas sutiko iškart, bet rytojaus dieną atėjo sumišęs: dailininkė Kuvšinikova, su kuria Levitanas turėjo romaną, nesutiko ilgam išsiskirti.

Čechovas kvietė vykti kartu Ščeglovą, bet šis atsisakė:

„Jūs klausiate manęs, brangus Antuanai, kodėl nevažiuoju į Sachaliną? Aš myliu savo žmoną, o literatūrinės medžiagos man užteks iki žilo plauko..."

Tichonovas rašė Čechovui: „Kadaise ir aš svajojau,

tačiau dabar visas svajones mečiau... prie vietos esu pririš-

tas šeimos ir savo negalių".

Jis pagalvojo apie Bilibiną, bet mintį išsyk teko at-

mesti. Praėjusią vasarą Bilibinas, Čechovo patartas, pirmą kartą išvyko iš Peterburgo ir keliavo Volga. Jis rašė

Čechovui ne su dėkingumu, o priekaištaudamas — Volga

nepadariusi jam j o k i o įspūdžio.

Labai prašėsi brolis Michailas, bet imti jo Čechovas

nesiryžo — ar maža kas gali atsitikti, o šeima ką tik išgyveno sunkią netektį.

Levitano įkalbėti n e p a v y k o , užtat kito dailininko Čechovui teko kratyte kratytis. Čechovui į kelionės draugus piršosi tapytojas Sacharovas, tas pats, kuris buvo vedęs Čechovo bičiulę —• Lilią Markovą. Čechovas buvo pažįstamas su juo, net paglobodavo jį, darydamas tai, tiesa, sukandęs dantis — Sacharovas mėgo tapyti patriotinėmis temomis. Dėl Sacharovo prašė Lilia, ir Čechovas nedrįso jai atsakyti. Bet p e r s p e k t y v a pasiimti kompanionu nuobodų ir įkyrų žmogų jo neviliojo. Sacharovas vedė derybas su Suvorinu dėl Čechovo knygos apie Sachaliną iliust-ravimo (pats Čechovas su Suvorinu ta tema nekalbėjo ir leisti jos pas Suvoriną neketino). Čechovas prašė Suvoriną neduoti Sacharovui avanso ir charakterizuoti jį, Čechovą, 235

kaip nepakenčiamą, kelionei netinkamą žmogų.

Aktorė Karatygina atsiuntė Čechovui kelionės pagal-

vėlę ir laišką su detaliais savo pažįstamų sibiriečių apibū-

dinimais ir patarimu — niekada neklausinėti tremtinių, už ką jie ištremti. Ji tikino, kad kelionė pataisysianti Čechovui sveikatą.

Dėl savo sveikatos Čechovas nesijaudino, tačiau gerai

įsivaizdavo ne tik kelionės sunkumus, bet ir pavojus.

Jis kaip paprastai viską nuleisdavo juokais. „Sachaline daug meškų ir pabėgėlių,— rašė jis Natašai Lintvarevai,—

jeigu manimi papietaus ponai žvėrys arba papjaus koks

nors valkata, tai prašau neminėti blogu žodžiu".

„Jeigu Sachaline nesuės meškos ir katorgininkai, jeigu nežūsiu nuo šlitinėtųjų prie Japonijos, o nuo karščių

Adene, tai sugrįšiu gruodžio mėnesį",— rašė jis Sčeglovui.

Čechovas j u o k a u j a ir laiške Suvorinui: „Nusipirkau puskailinius, neperšlampamą odinį karininkų paltą, didžiulius aulinius batus ir didelį peilį dešrai pjaustyti ir tigrams medžioti. Ginkluotas nuo galvos iki kojų".

Bet buvo tame laiške ir nuoširdus prisipažinimas:

„Jaučiuosi taip, tarsi ruoščiausi į karą". Čechovas tuoj pat kaip paprastai nukrypsta į juokus: „Nors prieš akis nematau jokių pavojų, nebent tik dantų skausmą". Bet tame pačiame laiške yra žodžių, panašių į testamentą:

„Jeigu nuskęsčiau arba įvyktų kas nors panašaus, turėkite omenyje, kad viskas, ką turiu arba galiu turėti ateityje, priklauso seseriai: ji išmokės mano skolas".

„Pasimatysime gruodžio mėnesį,— atsisveikino Čecho-

vas su žurnalo „Oskolki" leidėju G o l i k e . — O galbūt ir niekada jau daugiau nebepasimatysime".

Čechovas nusiuntė Taganrogo miesto galvai K. Foti

laišką ir siuntinį miesto bibliotekai — tris savo knygas ir Levo Tolstojaus pjesę „Tamsos galybė" su autoriaus dedi-kacija, tai irgi buvo panašu į testamentą.

Bet labiausiai panašus į testamentą buvo Čechovo laiš-

kas žurnalo „Russkaja mysl" redaktoriui V. Lavrovui:

„Vukolai Michailovičiau! Žurnalo „Russkaja mysl" ko-vo mėnesio n u m e r y j e bibliogr. skyriaus 147 puslapyje atsitiktinai perskaičiau tokią frazę: „Dar vakar net principų neturinčių rašinių žyniai kaip p. p. Jasinskis ir Čecho-236

vas, kurių vardai" ir 1.1. Į kritiką paprastai neatsakinėjama, bet šiuo atveju gali būti kalbama ne apie kritiką, o tiesiog apie šmeižtą. Aš, ko gero, neatsakyčiau ir į šmeižtą, bet šiomis dienomis ilgam išvykstu iš Rusijos, gal niekada jau negrįšiu ir neturiu jėgų ištverti neatsakęs.

Rašytoju be principų arba, kas visiškai tas pat, niekšu aš niekad nebuvau.

Tiesa, visa literatūrinė mano veikla susidėjo iš daugy-bės klaidų, kai kada grubių, bet tai galima paaiškinti mano talento galimybėmis, o visiškai ne tuo, geras aš ar blogas žmogus. Aš nešantažavau, nerašiau nei paskvilių, nei

skundų, nepataikavau, nemelavau, neįžeidinėjau, trumpai tariant, aš turiu daug apsakymų ir vedamųjų straipsnių, kuriuos mielai išmesčiau kaip netinkamus, bet nėra nė

vienos tokios eilutės, dėl kurios man dabar būtų gėda.

Jeigu darytume prielaidą, kad neprincipingumu Jūs vadinate tą liūdną aplinkybę, jog aš, išsilavinęs, dažnai spausdinęs savo kūrinius žmogus, nieko nesu padaręs dėl tų,

kuriuos myliu, kad aš nieko nenuveikiau, pavyzdžiui,

zemstvai, naujam teismui, spaudos laisvei, apskritai laisvei ir k t , tai šiuo požiūriu „Russkaja mysl" teisybės dėlei turi ne kaltinti mane, o laikyti savo draugu, nes ir ji minė-

toje srityje padarė ne daugiau už mane — ir dėl to kalti ne mes su jumis...

...Jūsų kaltinimas — šmeižtas. Prašyti jį atšaukti aš

negaliu, nes jis jau įsigaliojo ir net kirviu neiškirsi; pateisinti jį neatsargumu, lengvabūdiškumu ar kuo nors pana-

šiu aš taip pat negaliu, nes pas Jus redakcijoje, kaip man žinoma, sėdi tikrai dori ir išauklėti žmonės, kurie rašo ir skaito straipsnius, tikiuosi, ne šiaip sau, o suvokdami atsakomybę už kiekvieną savo žodį. Man belieka tik

Jums nurodyti Jūsų klaidą ir prašyti, kad tikėtumėte

nuoširdumu to slogaus jausmo, kuris paskatino mane para-

šyti Jums šį laišką. Kad po Jūsų kaltinimo tarp mūsų

neįmanomi ne tik dalykiniai santykiai, bet ir įprasta

paviršutiniška pažintis, tai savaime suprantamas dalykas".

Savo laišką Čechovas pavadino pirmu nekuklumu per

visą literatūrinės veiklos dešimtmetį. Iš tikrųjų tokių laiš-

kų Čechovas nerašė nei anksčiau, nei po to, bet jokio

nekuklumo jame, suprantama, nebuvo. Iš jo buvo aišku,

237

kad literatas suvokia kilnią visuomeninę savo misiją, ir todėl kaltinimai neprincipingumu Čechovui buvo didžiausias įžeidimas ir šmeižtas. Laiškas buvo kupinas kartėlio, kad neįmanoma ką nors pakeisti visuomeniniame šalies

gyvenime.

Sį laišką galima vertinti kaip pilietinį testamentą —

Čechovas negalėjo neparašyti jo prieš tolimą kelionę, iš kurios jis gali negrįžti. Ir tai nebuvo skambi frazė!

Ir straipsnis žurnale „Russkaja mysl", ir kritiškas Michailovskio atsiliepimas apie rinkinį „Sunkūs žmonės"

pasirodė tuo metu, kai jau buvo nuspręsta vykti į Sachaliną. Tačiau tokia kritika tik sustiprino Čechovo norą išsiveržti iš įprasto rato.

„Jeigu kritika, kurios autoritetu Jūs remiatės, žino tai, ko mes su Jumis nežinome,— rašė Čechovas Sčeglovui,—

tai... patikėkite, seniai jau būtų nurodžiusi mums kelią, ir mes žinotume, ką mums daryti, ir Fofanovas nesėdėtų

beprotnamyje, Garsinas būtų iki šiol gyvas, Barancevičius nebūtų maudulio prislėgtas... ir Jūsų netrauktų į teatrą, o manęs į Sachaliną".

Michailas, norėdamas pakelti brolio autoritetą, rašė

Lintvarevams, kad Čechovas važiuojąs į Sachaliną Vidaus reikalų ministerijos siuntimu. Čechovas paneigė: „Aš pats save komandiruoju, savo sąskaita". Laikraščio „Novoje vremia" korespondento pažymėjimas neteikė jam jokių

materialinių gėrybių, Čechovas tiktai paėmė iš Suvorino tūkstantį rublių — avansą už kelionės apybraižas laikraš-

čiui.

Svobodinas, iš pradžių vadinęs Čechovo sumanymą

absurdiška fantazija, atsiuntė jam palinkėjimą geros kelionės: „Dieve padėk, dieve padėk, Antoine! Laimingo kelio! Imkite viską, ką gali paimti klestintys talento ir j a u n y s t ė s ištekliai".

Leikinas rašė pavydįs jam kelionės: „Nebūčiau sukaus-

tytas reikalų ir šeimos — keliaučiau aplink pasaulį". Bet kliūtys, suprantama, buvo ne tik reikalai ir šeima,— Leikinui tokia kelionė atrodė beprasmiška — kokia ten me-

džiaga humoristui?!

Čechovas ramino šeimą, kad sugrįšiąs rugsėjo mėnesį,

nors jo kelionė buvo numatyta iki gruodžio (po Sachalino 238

J I H norėjo apsilankyti J a p o n i j o j e ir Kinijoje). Vasarą visi turėjo išvažiuoti į Luką, o Mašai, kuri sunkiau už visus išgyveno išsiskyrimą su broliu, jis davė pinigų kelionei į

Krymą.

Jis prašė telegramose nerašyti žodžio „Sachalinas" —

administratoriaus ausiai šis toks pat nemalonus kaip Petropavlovsko tvirtovė.

Brolis Ivanas, Levitanas, dailininkė Kuvšinikova su

vyru ir Kundasova lydėjo Čechovą iki Sergijaus Trejybės vienuolyno. Kuvšinikovai p a d o v a n o j o Čechovui oda aptrauktą butelį — konjaką jis prižadėjo išgerti Ramiojo vandenyno p a k r a n t ė j . Maša taip verkė, kad, nenorėdama jaudinti brolio nenumaldomu savo sielvartu, iki vienuolyno važiuoti atsisakė ir atsisveikino su juo Maskvoje.

Čechovas važiavo geležinkeliu iki Jaroslavlio, o iš tenai — garlaiviu iki Permės. Garlaivyje pasirodė esanti dar viena išlydinčioji — Olga Kundasova; ji apsimetė vyk-stanti savo reikalais, bet jokių reikalų neturėjo — norėjo paskutinė išlydėti Čechovą į tolimą kelionę.

„Nuobodžioje istorijoje" Katia, atsakydama į profesoriaus klausimą, kur važiuojanti, sako: „Į Krymą... tai yra į

Kaukazą".

Tikriausiai šitaip galėjo atsakyti ir K u n d a s o v a — j a i buvo tas pats, kur važiuoti, ji važiavo su Čechovu ir buvo laiminga. Ji mylėjo jį tikra, nesavanaudiška meile.

Pavelas Jegorovičius vėliavėlėmis žymėjo žemėlapyje

sūnaus kelią. Tuo metu kelionę po Sibirą buvo baigęs kazokų šimtininkas Peškovas — jis nujojo raitas nuo Blagoveš-

čensko iki Maskvos ir savo žygį baigė Peterburge. Pavelas Jegorovičius buvo nepatenkintas, kad apie Peškovą taip daug rašo laikraščiai (rašė apie jį daugiausia Giliarovskis), o apie Antono Čechovo kelionę nekalbama nė žodžio.

Į Permę Čechovas atvyko vėlyvą naktį, traukinys į Je-

katerinburgą ėjo vakare, bet Čechovas neskyrė tos dienos poilsiui. Išsyk pradėjo praktiško keliautojo gyvenimą ir nuvyko į Motovilichino gamyklą. Kelias į gamyklą pasirodė esąs nepravažiuojamas, vežikai atsisakė vežti, teko nusigauti su krovinių vežiku. Atgal Čechovas grįžo pės-

čias.

Didysis Sibiro kelias buvo tik tiesiamas — geležinkelis 239

baigėsi Tiumenėje. Nuo Tiumenės iki Tomsko Čechovas

tikėjosi nusigauti garlaiviu. Bet pavasaris buvo vėlyvas, navigacijos pradžia užtruko, ir jis, nenorėdamas laukti, išvyko į ilgą ir sunkų kelią pašto arkliais.

Viename iš pirmųjų kelionės laiškų Čechovas ramino

tėvus: „Tėtę ir mamą nuoširdžiai prašau nesirūpinti ir negalvoti apie pavojus, kurių nėra".

Tačiau su pavojais jis susidūrė labai greitai. Grėsė jam ne pabėgėliai ir valkatos, kurių taip baimintasi Maskvoje — kelyje jų pasitaikydavo dažnai, bet jie buvo nepavojingi: neteko girdėti trakte nei apie užpuolimus, nei apie vagystes.

Jau trečią kelionės arkliais dieną Čechovas buvo per

plauką nuo mirties. Atsitiko tai švintant. Vežikas miegojo ir nepastebėjo, kaip priešais nuo kalno kiek įkerta lekia trikinkės. Važiavę priešais vežikai irgi miegojo ir negalėjo sulaikyti įsismarkavusių arklių. Čechovas, laimei, nemiegojo ir paskutinę akimirką spėjo iššokti. Ant pašto vežimo užlėkė trikinkė, tarantasas atsistojo piestu, ir Čechovą užvertė lagaminais. O po savaitės jis vos nepaskendo Tomės upėje. Jie kėlėsi valtimi per plačiai išsiliejusią, pievas apsėmusią upę. Papūtė smarkus vėjas, upė įsisiautėjo, sukilo bangos, gresiančios užlieti valtį. Irklininkas siūlė pralaukti oro negandą gluosnių užuovėjoje. Vieni sutiko, kiti protestavo — vis tiek paskęsi, tuo labiau kad artėjo naktis. Balsų dauguma nusprendė plaukti toliau.

Čechovas jau pasiruošė nusimesti puskailinius ir veltinius, kad galėtų plaukti per ledinius audringus vandenis iki kranto. „Bet štai krantas vis arčiau ir arčiau,— aprašo, jis tą lemtingą perkėlą,— širdis spurda iš džiaugsmo..."

.....Negera, pašaipi mano laimė!"

Čechovas džiaugėsi nepasiėmęs kartu Michailo: „Kaip

protingai padariau, kad nieko nepasiėmiau!"

Toliau, laimei, jis jau nepakliūdavo į tokius pavojingus nemalonumus. Bet didžioji Sibiro kelionė atsiėjo jam nepigiai.

Nuo 1884 metų Čechovui beveik kas pavasarį užeidavo

kraujuotasis skrepliavimas. Nors jis ir manė, kad kraujas reiškia kažką grėsminga, kaip ir pašvaistė, bet gydytis ne-mėgo ir į savo negalavimus žiūrėjo lengvabūdiškai, ramino 240

save tuo, kad jeigu 1884 metais jam būtų buvusi džiova, tai jo seniai jau nebebūtų šiame pasaulyje. Mirus broliui Nikolajui nuo tuberkuliozės, jis taip pat nesusimąstė apie savo sveikatą.

Apie kosulį rašė artimiesiems, o apie tai, kad dėl neišsi-miegojimo, k r a t y m o ir badavimo ėmė spjaudyti kraujais, prisipažino tik Suvorinui.

Jis nuvažiavo daugiau kaip keturis tūkstančius vars-

tų — nuo Tiumenės iki Sretensko — baisiais Sibiro keliais.

Ypač sunkus buvo kelias iki Tomsko — važiavo blogu

oru, Čechovas labai šalo. Didieji batai pasirodė esą ankš-

ti, ir jam teko pakeisti juos į veltinius. Jis apsimaudavo dvejas kelnes, virš odinio palto apsivilkdavo puskailinius, bet vis tiek baisiai šalo. Orai buvo žvarbūs ir drėgni, ir Čechovas ištisas dienas važiuodavo šlapiais veltiniais; jis vadindavo juos šaltiena.

N a k v o d a v o užvažiuojamuosiuose nakvynės namuose, kur visi miegodavo bet kaip sukritę, n e p a v y k d a v o nei išsimiegoti, nei išsidžiovinti šlapių drabužių ir avalynės.

Čechovas miegodavo nenusirengęs, pasiklojęs puskaili-

nius, po galva pasidėjęs odinį paltą ir Karatyginos pagalvėlę.

Jis kentėjo nuo šalčio ir nuo alkio. Maistas užvažiuojamuosiuose n a k v y n ė s namuose buvo netinkamas ir sveikam skrandžiui, ir Čechovas paprastai pietų ir vakarienės ver-

čiau išgerdavo arbatos su duona. Per dvi savaites, kol jis keliavo nuo Tiumenės iki Tomsko, pietavo tiktai du kartus.

Laiškuose savo vargus aprašinėdavo juokaudamas.

Kelionė jį nualino ir iškamavo, bet jis viską nuleisdavo juokais: „Mano veidas nuo lietaus ir vėjo nuėjęs žuvies žvynais. Aš panašus į vagišių".

Daugiausia rašė namo, vaizduodamas viską nuosekliai

ir smulkiai. Laiškus siųsdavo Mašos vardu, bet jau dabar neprašydavo, kaip per savo kelionę į Taganrogą, juos sau goti. Žinojo, kad išsaugos ir be perspėjimo.

Apie kelius Čechovas seseriai rašė: jie tokie bjaurūs, kad jis ketinąs parašyti apie juos į laikraštį „Novoje vremia". Dienomis važiuoją per klampynes ir dažnai tenka lipti iš tarantaso ir eiti pėsčiomis. O vakarais nuo šalčio purvas sušąląs į gruodą, ir važiuoti tada tikra kančia. Darganų

241

nukamuotas Čechovas nusipirko Tomske dengtą ekipažą,

šis buvo patogesnis, bet pasirodė esąs kaprizingesnis —

daug kartų tekdavo sustojus remontuoti.

Ir tokiomis sąlygomis Čechovas rašė kelionės dieno-

raštį, nors sugrubę pirštai vos laikė pieštuką.

Namo jis rašydavo vos ne iš kiekvienos nakvynės vie-

tos, o iš miestų siųsdavo korespondencijas į Peterburgą.

Pailsėti beveik n e p a v y k d a v o — apguldavo lankytojai, daugelis prisistatydavo su rankraščiais ir visi, absoliučiai visi, prašydavo degtinės.

Kelionės korespondencijos buvo rašomos greitosiomis,

be juodraščių. Jose neretai kartodavosi tai, ką jis būdavo rašęs laiškuose į namus. Čechovas abejojo: ar bus jo kelionės apmatai įdomūs laikraščiui. „Jie pernelyg subjekty-vūs,— perspėjo jis S u v o r i n ą , — j u o s e daugiau Čechovo minčių ir jausmų negu Sibiro".

Bet subjektyvūs Čechovo jausmai ir mintys padėdavo

suprasti tuometinio Sibiro bėdas ir kėlė daug minčių apie šviesią jo ateitį.

Čechovas korespondencijose smulkiai aprašydavo savo

kelionės vargus, bet tai darydavo apibendrindamas. „Sun-ku važiuoti, labai sunku, bet dar sunkiau darosi, kai pagalvoji, kad toji klaiki, raupuota žemės juosta, tie juodieji raupai yra beveik vienintelė gysla, jungianti Europą su Sibiru! Ir šitokia gysla į Sibirą esą tekanti civilizacija!

Taip, kalbama, kalbama daug, ir jeigu mūsų pasiklausytų

vežikai, paštininkai ir štai šie permirkę purvini mužikai, iki kelių įklimpę į purvą prie savo gurguolių... tai kokios nuomonės jie būtų apie Europą, apie jos nuoširdumą".

Čechovo kelionės apybraižos pasirodydavo laikraštyje

„Novoje vremia" po pusantro ar dviejų mėnesių. Redakcij o j e jos, žinoma, neužsigulėdavo — toks laiko tarpas tik dar kartą liudijo, kokia netikusi gysla jungia Sibirą su civilizacija.

Apybraižos, spausdinamos neutraliu pavadinimu „Iš

Sibiro", ne tik pilnos taiklių apibūdinimų, jos rimtai demaskuoja Rusijos visuomenės negales. Dar gerokai prieš susitikdamas su katorgininkais ir tremtiniais, Čechovas susidūrė su labai nelaimingais ir pasmerktais žmonėmis —

išeiviais, su jais plaukė tuo pačiu garlaiviu. Denio keleivių

242

minioje jis pastebėjo valstietį su dviem suvyniotais į skareles smuikais.

Valstietis su smuiku — šitai galėjo pastebėti tik Čechovas. Čechovas mąstė apie liūdną jo likimą: „Kai atkeliaus į vietą, pradės žvarbti nuo Sibiro šalčio, paliegs ir mirs ramiai, tylomis, kad niekas nė nepastebės, o jo smuikai už dvigrivinį paklius svetimam raštininkui arba tremtiniui...

Grįžk atgal, dėdule!"

Sibiro keltininkai g r u b ū s ir pikti. Čechovas su humoru rašo, kaip vienas iš jų šaukė ant jo: „Ei tu, išdvėsėli, ko stovi ir žiopsai? Iškinkyk dvailinį!"

Sibiro vežikai n e d a i n u o j a dainų, bet baisiai keikiasi.

Tačiau Čechovas rašė apie juos su užuojauta: nepigiai

jiems atsieina gyvenimas.

Jis rašė apie Sibiro laiškanešius kaip apie kankinius.

„Tai didvyriai, kurių atkakliai nenori pripažinti tėvynė.

Jie daug dirba, k o v o j a su gamta kaip niekas kitas, kartais neapsakomai kenčia, bet juos atleidžia, išskaito iš jų

ir baudžia daug dažniau n e g u apdovanoja".

Jis su kartėliu rašė ne tik apie areštuotuosius, bet ir apie ginkluotus jų p a l y d o v u s — kareivius. Jie vos ne vos nusivelka iki n a k v y n ė s v i e t o s — blogi keliai visai juos nukamuoja. Naktį jiems n e d u o d a ramybės blakės.

Peterburgo žurnalistas Skalkovskis, daug važinėjęs po

Rusiją, buvo įspėjęs Čechovą — labiausiai bijokite blakių.

(Savo testamente Skalkovskis paliko specialią sumą, kad būtų išrastos priemonės kovoti su blakėmis.) Čechovui

lengva buvo aprašyti n a k v y n i ų užvažiuojamuosiuose namuose k a n č i a s — j i s pats j a s patyrė. Kai kurie sibiriečiai štai kaip kovodavo su b l a k ė m i s — nekūrendavo pirkių.

Čechovo apybraižos iš Sibiro baigėsi Jenisejumi. Ka-

torgininkų Sachalinas dar toli. Čechovas nebuvo nukelia-vęs nė pusės kelio, bet eilinėj korespondencijoj papasakojo apie tremtinius.

Ji prasidėjo taip: „Aš nemėgstu, kai tremtinys inteli-

gentas stovi prie lango ir tylomis žiūri į gretimo namo stogą. Apie ką jis galvoja tuo metu? Nemėgstu, kai jis kalbasi su manimi apie niekus ir žiūri man į veidą su tokia išraiška, lyg norėtų p a s a k y t i : „Tu sugrįši namo, o aš ne".

Nemėgstu todėl, kad tuomet man jo neapsakomai gaila".

243

Tos moralinės kančios Čechovui buvo sunkesnės už

visus kelionės vargus, jos nepalikdavo jo nei kelionėje, nei Sachaline.

Čechovas ne tik gailėjo atstumtųjų. Jis rūsčiai protestavo prieš bausmes iki gyvos galvos, vadindamas jas mirties bausmėmis, tik pateiktomis kita forma. „Aš esu įsitikinęs, kad po 50—100 metų į mūsų bausmes iki gyvos galvos bus žiūrima su tokia pat nuostaba ir nemaloniu jausmu, su kokiu mes dabar žiūrime į šnervių plėšimą... Pakeisti tą bausmę iki gyvos galvos kuo nors racionalesniu ir labiau atitinkančiu teisingumą... mums nepakanka nei žinių, nei patirties, vadinasi, nei drąsos".

Čechovas neteikė rimtesnės reikšmės savo kelionės

apybraižoms (neįtraukė jų į rinktinius raštus), bet Peterburge jos buvo skaitomos dėmesingai. Jas persispausdindavo Sibiro laikraščiai.

Repinas jomis žavėjosi, jo nuomone, jos nė kiek ne

prastesnės už Čechovo apsakymus.

Per ilgą kelionę Čechovui teko visko patirti: šalčio,

lietaus, vėjų, karščio, purvo ir dulkių, miško gaisrų tvaiko, alkio, šlykštaus tabako, nemigos ir nuobodulio.

Aprašinėdamas visus sunkumus ir negandas, Čechovas

vis dėlto teigė:

„Bet visgi aš esu patenkintas ir dėkoju Dievui, kad jis man davė jėgų ir galimybę leistis į tokią kelionę..: Daug mačiau ir daug išgyvenau, ir viskas nepaprastai įdomu ir nauja man ne kaip literatui, o tiesiog kaip žmogui. Jenisejus, taiga, stotis, vežikai, laukinė gamta, laukinė gyvūnija, fizinis kamavimasis dėl kelionės nepatogumų, poilsio teikiami malonumai,— viskas kartu paėmus taip gera, kad

ir aprašyti negaliu".

Jis atrado naują šalį — buvo pirmas literatas, važiavęs savo noru ne tik į Sachaliną, bet ir iš viso už Uralo kalnų.

Jis pamatė ne tik Sibirą, katorgininkus ir tremtinius, bet ir paprastą Sibirą.

Čechovas rašė, kad Sibiras iki Baikalo — tai proza, o

už Baikalo prasideda vien tik poezija.

Bet poezija jam prasidėjo gerokai anksčiau, Krasno-

jarske,— Jenisejus su kaupu atsimokėjo už visas kelionės kančias.

244

Aistringai mylinčiam gamtą Čechovui atsivėrė čia daug

naujo, stulbinančio savo didingumu.

Kelionės diena prasidėdavo nuo saulės patekėjimo,

baigdavosi po saulėlydžio. Iki Krasnojarsko tęsėsi stepė, kurią jis galėjo palyginti su gimtosiomis Taganrogo stepėmis. O po Krasnojarsko prasidėjo naujas, iki šiol nema-tytas gamtovaizdis — vien miškai, taiga. Ir šitai iki kelionės pabaigos.

Bet jam patiko ne tik peizažas. Jis buvo sužavėtas Sibiro valstiečių — jų kaimų su erdviomis švariomis pirkiomis, cerkvėmis ir mokyklomis, patiko jam, kad vaikai čia le-pinami, nelaikomi griežtai, vyrai nemuša ir nekeikia žmo-nų. „Kokia turtinga Rusija gerų žmonių",— žavėjosi Čechovas. Bet į džiaugsmą tuoj pat įsimaišydavo kartėlis:

„Jeigu ne valdininkai, morališkai krikdantys valstiečius ir tremtinius, tai Sibiras būtų turtingiausia ir laimingiausia žemė".

Jam labai patiko Krasnojarskas — j i s negalėjo suprasti, kodėl šis inteligentiškas miestas padarytas tremties vieta, su malonumu ir pats būtų pasilikęs čia gyventi. Beje, Kras-nojarske tremties laiką leido Rykovas, tas pats, apie kurį

Čechovas rašė kaip apie svarbiausią Skopino banko ver-

telgų proceso „herojų".

Kiek karčių žodžių pasakyta apie Sibirą, kiek dainuo-

jama apie jį liūdnų dainų!

Pirmus šviesius žodžius apie Sibirą, apie jo ateitį pasakė

Č e c h o v a s : **>Am-

„Prie Volgos žmogus pradėjo šaunumu, o baigė dejone,

kuri vadinama daina; ryškias auksines svajones išsklaidė

negalia, kurią įprasta vadinti rusiškuoju pesimizmu, o prie Jenisejaus gyvenimas prasidėjo dejone, o baigsis

šaunumu, koks mums ir sapne nesapnuotas. Taip bent galvojau aš, stovėdamas ant plačiojo Jenisejaus kranto...

Stovėjau ir galvojau: koks pilnavertis, protingas ir drąsus gyvenimas nušvis laikui bėgant prie šių krantų!"

Tai pasakyta ne laiške, o kelionės apybraižoje.

Tomske Čechovui atsirado bendrakeleivių — karo gy-

dytojas ir du poručikai.

Vienas poručikas vargino Čechovą savo nešvankiomis

šnekomis ir dainavimu ne į toną, pakenčiamą jį darė tik 245

tai, kad jis buvo nelaimingas žmogus, prauliojęs kelpini-gius. Antrasis karininkas, surusėjęs vokietis, skyrėsi nuo triukšmingo plepio, buvo kuklus, išauklėtas ir visai inteligentiškas žmogus. Bendrakeleiviai įstrigo Čechovui atmintin, ir vėliau po dešimties metų jų charakterio bruožai buvo įkūnyti „Trijose seseryse" — karininkų Tuzenbacho ir Soliono, draugų ir antipodų, paveiksluose.

Užbaikalėje netoli Verchneudinsko Čechovas netikėtai

susitiko su universiteto bendramoksliu — daktaru Kiri-

lovu. Susitikimas buvo trumpas — Čechovas ir jo ben-

drakeleiviai bijojo pavėluoti į garlaivį Sretenske, jie lėkdavo po du šimtus varstų per parą, o Kirilovas važiavo į

priešingą pusę — kur buvo kilusi epidemija. Bet Kirilovui atsitiktinis susitikimas padarė didelį įspūdį ir net kitaip pakreipė jo gyvenimą. Perskaitęs vėliau Čechovo knygą

apie Sachaliną, jis nuvyko dirbti į katorgos salą. Vienas iš pažįstamų sachaliniečių rašė Čechovui, kad daktaras Kirilovas katorgininkams ir gyventojams padarė daug huma-

niškų ir gerų darbų; pavyzdžiui, jis duodavo ligos pažy-mėjimus katorgininkams, nuteistiems kūno bausmėmis.

Čechovo „ilga kelionė arkliais", trukusi beveik du mė-

nesius, baigėsi Sretenske — čia jis iškeitė savo vežimą į

kajutę „Jermako" garlaivyje. Likimas išskyrė jį su bendrakeleiviais į skirtingas klases, ir jis mėgavosi vienuma ir gamta. „Amūro krantai tokie nuostabūs, laukiniai ir originalūs, kad norisi pasilikti čia gyventi",— rašė jis namo.

Jis dalijosi savo džiaugsmais su Suvorinu: „Aš įsimy-

lėjęs Amūrą... Ir gražu, ir erdvu, ir laisva, ir šilta... Blogiausias tremtinys k v ė p u o j a prie Amūro lengviau negu garbingiausias generolas Rusijoje".

Jis rašė lyg n o r ė d a m a s įgelti Suvorinui — šis juk buvo generolas, bet, suprantama, nekvėpavo laisvai.

O štai k ą j i s rašė namo: „Gyventojai nesilaiko pasninko ir valgo mėsą net didžiąją savaitę... O koks liberalizmas!

Ak, koksai liberalizmas! Garlaivyje oras įkaista iki raudonumo nuo kalbų. Čia nesibijoma kalbėti garsiai. Areš-

tuoti čia nėra kam ir ištremti nėra kur... Žmonės daugiausia nepriklausomi, savarankiški ir su logika. Skundai ne ma-doje".

246

Atplaukęs į Nikolajevską liepos 1 dieną, Čechovas

skaitė balandžio laikraščius.

Jis priplaukė prie Sachalino, prie Aleksandrovsko pos-

to, vakare, sala pasitiko jį miško gaisru. Baisus vaizdas, Čechovui atrodęs fantastiniu, rytą virto gana prozišku.

Nakvojo jis garlaivyje, o švintant jo atvyko kateriu valdininkas E. Dučinskis. Pirmas sachalinietis iškart prisipa-

žino rašąs eiles ir didžiuodamasis padeklamavo Čechovui demaskuojamą savo eilėraštį „Sachalinas".

Tą pačią dieną Čechovą supažindino su kalėjimo gy-

dytoju Perlinu, šis pasiūlė apsigyventi pas jį. Čechovas mielai sutiko.

Ilgas pasirodė esąs kelias į Sachaliną — jis truko du

mėnesius ir dvidešimt dienų.

Čechovas nenorėjo nė dienos leisti veltui. Jis pasiuntė

namo telegramą: „Sveikas. Butas geras. Žmonės geri. Są-

lygos palankios. Grįšiu rudenį. Parvešiu daug įdomaus..."

Norėjo, kad namiškiai gyventų ramūs, ir ramino juos tikindamas, kad grįšiąs rudenį. Rytojaus dieną nuvyko pas salos v i r š i n i n k ą — generolą Kononovičių. Paaiškėjo, kad jokių dokumentų iš Peterburgo nuo Galkino-Vraskio ne-atėjo. Ir Kononovičiui buvo ne Čechovas galvoje: jis ruo-

šėsi sutikti svarbesnę p e r s o n ą — P a a m ū r ė s generalgubernatorių Korfą.

Čechovui teko leisti laiką su valdininku Dučinskiu,

kuris jį linksmino savo eilėraščiais. Dučinskis buvo vadinamas Sachalino Lermontovu.

Tasai valdininkas visada būdavo įkaušęs, nešiodavosi

kišenėje didžiulį revolverį ir girdavosi iškvietęs į dvikovą žmogų, nepanorusį išleisti už jo savo dukters. Buvę tai Sibire.

Tekdavo Čechovui lankytis ir kviestiniuose pietuose

aukštojo svečio — generalgubernatoriaus Korfo — garbei.

Keliaudamas į Sachaliną, Čechovas gailėjo prarasti bent dieną, o čia jam teko tuščiai praleisti aštuoniolika dienų, kol buvo gautas leidimas lankyti kalėjimus ir tremtinių

gyvenvietes, rinkti būtinas žinias ir medžiagą.

Lygiagrečiai keliavo ir slaptas nurodymas nesusilpninti stebėjimo, kad Čechovas neturėtų jokių kontaktų su val-247

stybės nusikaltėliais ir tremtiniais, esančiais policijos priežiūroje.

Būsimoji knyga Čechovo buvo apgalvota dar Maskvo-

je. Negana to, jis parašė namie keletą „Tyrinėjimo istorijos" puslapių. Dar gerokai prieš kelionę jis rašė Natašai Lintvarevai apie savo knygą: „Ji bus nuobodi, speciali, vien tik iš skaičių". Čechovus pasirinko naują žanrą —

publicistinės knygos, kur pagrindą turi sudaryti ne meniš-

ki įspūdžiai, o faktinė medžiaga. Jis rūpinosi maksimaliu tikslumu.

Čechovas gavo leidimą lankyti kalėjimus, bet išsyk

suprato, kad tai ne geriausias būdas susipažinti su žmo-nėmis.

Norėdamas geriau pažinti žmones, Čechovas išsirūpino

leidimą atlikti visų katorgininkų ir tremtinių surašymą.

Jis keldavosi auštant ir baigdavo savo darbą jau tem-

stant,— surašė apie dešimt tūkstančių žmonių.

Vyresnybė siųsdavo kartu prižiūrėtoją su revolveriu,

motyvuodama rūpinimusi literato saugumu, bet tai turėjo kitą prasmę — nepalikti Čechovo vieno su katorgininkais.

Vėliau Čechovas rašė viename laiške: „Su politiniais man teko kalbėti labai mažai ir tai tik prie liudininkų — valdininkų (kai kurie iš jų turėjo paskirtį šnipinėti mane)".

Joks pavojus Čechovui negrėsė — tarp tremtinių greitai pasklido gandas apie jį, jie su simpatija ir nuostaba žiūrė-

jo į jį: pirmą kartą matė žmogų, atvykusį į Sachaliną savo noru.

Nebuvo reikalingas prižiūrėtojas ir paaiškinimams, nes, ko nors paklausus, jis apsipildavo prakaitu ir atsakydavo:

„Negaliu žinoti, jūsų aukštoji kilnybe". Čechovas įkalbinėjo v y r e s n y b ę atšaukti priežiūros s a r g y b ą — su juo imta siuntinėti palydovu katorgininką arba tremtinį. O paskui jis iš viso vaikščiodavo po pirkias vienas.

Čechovas rašė Suvorinui, kad „matė viską, išskyrus

mirties bausmę".

Jis kalbėjosi su katorgininkais, prikaustytais prie ka-ručių.

Jis matė bausmes vytiniais, po to keletą naktų sapnuo-

davo budelį ir baudimo suolą.

Jis matė vaikus, kurie žaisdavo valkatas, žmones, vel-

248

\

kančius rąstą septynis aštuonis varstus, mažametes pros-Iilutes.

Jis matė, kaip gydytojas priiminėja ligonius, atitvertas medinėmis grotomis,— ligonis buvo apžiūrimas iš tolo.

(Pats Čechovas priimdavo ligonius, suprantama, be apsau-ginių grotų.)

Jis kalbėdavosi su kiekvienu — iš visų apklaustųjų tik vienas nepareiškė noro grįžti į tėvynę.

Jis matė sachaliniečių minią, kuri nustebino jį tuo, kad joje visai nebuvo jaunimo. Ypač slogų įspūdį jam padarė

šventė Sachaline:. . . . žmonės slankiojo kaip šešėliai ir ty-lėjo kaip šešėliai. Katorga ir bengališkosios ugnies šviesoje lieka katorga, o muzika, kai ją iš tolo girdi žmogus, kuris jau niekada negrįš gimtinėn, kelia tik begalinį liūdesį".

Nelinksma būdavo Čechovui ir šventėse, kuriose jam

pačiam tekdavo dalyvauti. Jį dažnai kviesdavo į piknikus, bet išgertuvės su valdininkais, pasakojančiais senus anekdotus ir naujas paskalas, jį slėgdavo. O po to, kai jam pasakė, kad šampanas tose puotose geriamas kalėjimo ligonių

sąskaita, tos pramogos jam pasidarė iš viso nepakeliamos, ir Čechovas kiek galėdamas jų išsisukinėjo.

Daug tamsių dalykų pamatė Čechovas Sachaline. Bet

matė ir šviesių.

Plaukdamas per Totorių sąsiaurį „Baikalo" garlaiviu, Čechovas susipažino su kapitonu, kilusiu iš tolimo Vakarų

krašto; jis plaukiojo šiuose vandenyse dešimtis metų. „Tie darbštuoliai, nusviesti taip toli nuo savo gimtinės, pasmerkti iki gyvos galvos kovoti su nordostais, rūkais ir neįveikiamų, menkai ištirtų krantų pavojais... Rytinės pakrantės istorija nuostabi tuo, kad ją kūrė maži žmonės, ne karvedžiai ir ne garsūs diplomatai, o mičmanai ir toli-mojo plaukiojimo škiperiai, triūse ne patrankomis ir šau-tuvais, o kompasu ir lotu". Tai eilutės iš juodraštinio Čechovo knygos apie Sachaliną varianto; spaudoje jos nepasirodė, tikriausiai ne be cenzūros spaudimo.

O štai ši vieta išliko: „...Sachaline gyvenvietės pavadi-namos Sibiro gubernatorių, kalėjimų viršininkų garbei...

bet visiškai pamirštami tyrinėtojai, kaip Nevelskojus, jūrininkas Korsakovas, Bošniakas, Poliakovas ir daugelis kitų, kurių atmintis verta didesnės pagarbos ir dėmesio 249

negu kokio nors prižiūrėtojo Derbino, užmušto dėl žiauru-mo... M. Korsakovo vardą turi Sachaline gyvenvietė ir

didelis postas ne už kokius ypatingus nuopelnus arba aukas, o tik todėl, kad jis buvo generalgubernatorius ir galėjo įvaryti baimės".

Čechovas aplankė agronomo Michailo Maculio kapą.

Jam daug pasakojo apie reto dorovinio užsigrūdinimo

žmogų, darbštuolį, optimistą ir idealistą. Maculis pakliuvo į Sachaliną su Peterburgo ekspedicija, išvaikščiojo pėsčiomis visą salą ir pasiliko čia visiems laikams. Jis užsidegė

žemės ūkio kolonijos idėja. Iš to sumanymo nieko neišėjo, bet Maculis paliko po mirties k n y g ą — odę Sachalino der-lingumo garbei. Mirė jis po šešerių metų, būdamas keturiasdešimt vienerių, nuo sunkaus nervinio sutrikimo.

Čechovas žavėjosi laisvais Sachalino darbštuoliais

ir piktai rašė apie tuos, kurie pasmerkia žmones pražūtingam ir beprasmiškam darbui. Knygos „Sachalino sala"

j u o d r a š t y j e yra tokios šviesos neišvydusios eilutės: „Kad duotum gausybę pažadų ir paskui jų netesėtum, kad išvi-liotum žmones į šaltą pelkėtą taigą ir paliktum ten juos likimo valiai, tam, be įprastinio neišmanymo, reikia dar nepaprasto dorovinio apsileidimo".

Čechovas buvo ketinęs išbūti Sachaline du mėnesius.

Jau Sachaline sužinojęs, kad Japonijoje ir Kinijoje siautėja cholera, nusprendė į tas šalis nevykti ir išgyveno Sachaline tris mėnesius: d u — Siauriniame, ir vieną — Pietiniame. Nusprendė, suprantama, savanoriškai, bet kiek-

vieną dieną čia labai brangino. Kai „Novoje vremia" para-

šė, kad Čechovas išbuvo Sachaline du mėnesius, laiške

Suvorinui jis patikslino: „Ne du, o tris mėnesius ir dvi dienas".

„Trys mėnesiai, kai aš nematau nieko, tik katorginin-

kus,— rašė Čechovas,— arba tuos, kurie moka kalbėti tik apie katorgą".

Vieno tremtinio pirkioje jis pamatė iškirptą iš žurnalo paveikslo „Jūrų maudynės prie Libavos" reprodukciją.

Katorgoje ji atrodė tolima ir nepaprastai keista.

Tolimi ir keisti Čechovui buvo laiškai, kuriuos jis gaudavo Sachaline. Suvorinas gyrėsi nauju namu Feodosijoje.

Pavelas Jegorovičius klausė sūnų: ar jis atsigavėjęs?

250

Lazarevas rašė jam, kad straipsniuose pasirodančios

tokios frazės: „p. Čechovas ir jo mokiniai".

Čechovų šeimos bičiulis — nuobodokas, bet žadinantis

užuojautą Ivanenka — pranešė naujienas iš Sumų: teatre einą Čechovo vodeviliai „Meška" ir „Piršlybos", jis buvęs vardinėse, kur turėjęs malonumo susipažinti su Sumų

valdžia: veidai kaip meitėlių, pokalbiai tik apie šunis ir arklius. Ivanenka skundėsi kaip paprastai, kad neturįs pinigų ir nežinąs, ką veikti — j i s išmokęs groti fleita, bet ką tai galį dominti Sumuose? „Kaip gaila, kad negaliu iš-

dumti į Sachaliną,— rašė jis,— tikrai ten geriau".

„Buvau pas tave,— rašė Giliarovskis,— išgėriau visą

degtinę ir eidamas namo užsukau į 7 traktierius, o paskui nusprendžiau parašyti šį laišką į „vietas ne taip tolimas".

Nudžiugino Čechovą tik Nemirovičiaus-Dančenkos

laiškas — šis skundėsi gyvenimo M a s k v o j e nuobodybe ir žavėjosi Čechovu: „Jūs paruošėte puikią dirvą naujam

savo veiklos laikotarpiui".

Sachaline Čechovas pamatė afišą su Leikino pjesės

anonsu, paprašė jos — perduoti autoriui. Leikinas atsiuntė

iš savo dvaro du laiškus, vieną po kito, labai keista buvo skaityti juos Sachaline. Pirmajame laiške jis krimtosi: nežinąs, kur dėti du tūkstančius agurkų, važinėjęs į Peterburgą, teiravęsis kainų. Agurkai pasakiškai pigūs, jei samdysiąs bobas jiems skinti ir parduoti — patirsiąs tik nuostolių. Iš Peterburgo jis parsivežęs naujienų — keturiolika recenzentų demaskuoti, kad ėmę kyšius iš vasaros teatrų antreprenerių.

Net subtilaus ir inteligentiško Svobodino laišką buvo

kažkaip keista skaityti Sachaline.

Svobodinas buvo susijęs su žurnalu „Russkaja mysl", spausdino j ame savo kūrinius ir labai susinervino, sužinojęs iš Lavrovo apie piktą Čechovo laišką.

"Mudu abu „viešumos vyrai",— rašė jis Čechovui,—

ir jeigu sakysi „į sveikatą" po kiekvieno nusičiaudėjimo, tai juk, ko gero, laiko neužteks... jeigu jūs radote reikalo parašyti į redakciją laišką tuo klausimu, tai ką būtų reikėję daryti Govoruchai už jo straipsnį apie jus („Moskovsk.

vedom.") — t i e s i o g nušauti".

Svobodinas norėjo sutaikyti bičiulį su žurnalo „Russka-251

ja mysl" redaktoriais Lavrovu ir Golcevu, bet Čechovas dabar gyveno kitais interesais ir rūpesčiais. Ir „Russkaja mysl", ir jos redaktoriai, ir net jo paties laiškas atrodė Čechovui kaip kažkas tolima tolima...

Ir kokių tik žmonių jis neprisižiūrėjo per tuos aštuonis mėnesius, kai nebuvo Maskvoje, kokių tik nori, išskyrus literatus (jeigu neskaitysime, suprantama, grafomanų, persekiojusių jį su savo rankraščiais ir Sibire, ir net Sachaline). Beje, Sachaline jis sutiko vieną rimtą literatą — katorgininką Michailą Dmitrijevą. Dmitrijevas atkakliai rašė

eilėraščius ir publicistinius straipsnius, nors ne kartą už savo kūrybą buvo baudžiamas. Jis slapčia perdavė Čechovui savo kūrinius — „Sachaliniečių dainą", „Kovotoją",

„Iliuziją", „Korfo atvykimui". Išspausdinti jų, suprantama, buvo neįmanoma, bet Čechovas išsivežė rankraščius ir

išsaugojo savo archyve.

Grįžo Čechovas su skrynia „visokiausių katorgos daik-

tų", vežėsi, pavyzdžiui, dešimt tūkstančių surašymo kortelių — katorgininkų, tremtinių ir jų vaikų, penkiasdešimt fotografijų. Buvo skrynioje ir Sachalino suvenyrų — mė-

gėjas katorgininkas padovanojo jam gipsinę grupę: kūno bausmė, prikaustymas prie karučio.

Kelionė jūra nuo Korsakovo iki Odesos truko ilgiau

kaip pusantro mėnesio.

„Peterburgo" garlaivis, atgabenęs į Sachaliną katorgininkus, atgal grįžo tuščiomis. Už Honkongo prasidėjo

audra, ir tuščią garlaivį pradėjo smarkiai supti, baimintasi, kad jis gali apvirsti. Jūros liga Čechovo nevargino —

supimą jis pakėlė kur kas lengviau negu kratymą Sibiro keliais. Ir tropinis karštis pasirodė jam lengvesnis negu Sibiro šalčiai.

Ir Čechovo bendrakeleiviai garlaivyje buvo kur kas

įdomesni, negu keliaujant per Sibirą. Jis susidraugavo su gydytoju Sčerbaku, suderinančiu mediciną su žurnalistika.

Su tėvu Iraklijumi — vyriausiuoju Sachalino šventiku —

Čechovas buvo susipažinęs dar Sachaline; kai šventikas atvykdavo į gyvenvietę, mužikas bėgdavo per trobas ir

šaukdavo pro langus: „Lįsk lauk melstis!" Tėvas Iraklijus praleido Sachaline ketverius metus, kai jis atvyko, pamal-doms jam buvo paskirta prižiūrėtojo būdelė, Pavelas Jego-252

rovičius rašė Čechovui, kad aplankytų šventąsias Pales-tinos vietas. Bet tėvas Iraklijus taip vaizdžiai, su humoru nupasakojo Čechovui, kaip elgiasi sukti bažnyčios tarnai su patikliais maldininkais, kad Čechovui jau nesinorėjo pačiam pamatyti tos apgaulės ir šarlatanystės. O su tėvu 1 raklijumi jis susidraugavo, šventikas apsistojo pas Čechovus ir ilgai susirašinėjo su rašytoju.

Apie Sibirą Čechovas žinojo iš Korolenkos, Karatygi-

nos pasakojimų, pagaliau iš literatūros. Keliaudamas atgal iš Sachalino, pažino vietas ir šalis, apie kurias žinojo tik iš geografijos vadovėlių.

Toli pasiliko. Sachalinas ir Primorės kraštas, sužadinęs Čechovui ne mažiau karčių prisiminimų kaip katorgos

sala . . . . Baisus skurdas,— rašė jis Suvorinui.— Skurdas, tamsumas ir niekingumas, galintys nuvesti iki beviltiš-

kumo. Vienas sąžiningas žmogus tarp 99 vagių, teršiančių

ruso vardą".

Pirmas užsienio uostas buvo Honkongas. Kokį kont-

rastą jis išvydo palyginti su Rusijos Tolimųjų Rytų pakraščiu — puikūs keliai, vandentiekis, muziejai, botanikos sodai. Čechovo bendrakeleiviai keikė anglus už čiabuvių

eksploatavimą. Bet tėvynainiai Čechovui kėlė didesnį

pasipiktinimą negu anglai.

„Jūs taip pat eksploatuojate, bet ką duodate?" — š i s klausimas skambėjo laiške Suvorinui. Suvorinas galėjo

jį taikyti ir sau.

Geografijos vadovėliai, suprantama, negalėjo perteikti tropikų gamtos grožio. Čechovas dievino rusų gamtą,

rašė apie ją su meile ir įkvėpimu, jo peizažais žavėdavosi ne tik literatai, bet ir dailininkai, net įžymus peizažistas Levitanas. Bet tropikų grožis jį apstulbino.

„Jeigu dangaus karalystėje saulė leidžiasi taip pat

gražiai kaip Bengalijos įlankoje, tai, drįstu užtikrinti jus, dangaus karalystė labai geras dalykas".

Tai — iš laiško Suvorinui.

O po poros metų jis vėl prisiminė saulėlydį tropikuose

„Nepažįstamo žmogaus pasakojime": „...vaikštinėjant po tropikų mišką arba žiūrint į saulėlydį Bengalijos įlankoje, širdis apmiršta iš žavesio, ir kartu ilgiesi tėvynės". Apysakoje šis lyrinis n u k r y p i m a s atrodo nebūtinas, bet žavingas 253

prisiminimas tvirtai įstrigo atmintin, kaip ir sieloje neiš-

nykstantis tėvynės ilgesys.

Singapūro Čechovas beveik n e į s i m i n ė — j a m nedavė

ramybės tėvynės ilgesys.

Grįžęs namo, Čechovas sakydavo pagyvenęs ir pra-

gare — Sachaline, ir rojuje — Ceilone.

Jis parsivežė į Maskvą suvenyrų iš rojaus ir pragaro —

iš Ceilono parsigabeno linksmų guvių žvėrelių — man-

gustų.

Rojaus saloje Ceilone buvo sumanytas vienas iš liūd-

niausių Čechovo apsakymų „Gusevas". Čechovas prašė

parašyti po apsakymu „Kolombas", bet tai padaryta dėl prašmatnumo — parašytas „Gusevas" Maskvoje. Beje, apsakymo sumanymas brendo dar iki Ceilono. Pakeliui

iš Honkongo į Singapūrą nuo „Peterburgo" denio buvo numesti į jūrą du numirėliai, suvynioti į kiltą,— tos ne-

įprastos laidotuvės padarė Čechovui slogų įspūdį.

„Gusevas" — v i e n i n t e l i s Čechovo grožinis kūrinys, parašytas Sachalino motyvais. Tai pasakojimas ne apie

Sachaliną, o apie grįžimą iš Tolimųjų Rytų į tėvynę. Apsakymo herojus — ne kalinys, atlikęs bausmę, o kareivis, baigęs penkerių metų tarnybą. Žmogus, nepadaręs jokio

nusikaltimo, niekuo nenusikaltęs visuomenei, gyveno

kaip katorgininkas.

„Išplėšti žmogų iš gimtojo lizdo, gabenti penkiolika

tūkstančių varstų, paskui susargdinti džiova ir... ir kam visa tai, klausiu? Tam, kad jis tarnautų pasiuntiniu prie kokio nors kapitono Kopeikino ar mičmano Dyrkos".

Gusevas svajoja apie gimtąjį kaimą, bet jam jo neteks

pamatyti. Gusevo mirtis neaprašyta, papasakota tik, kaip jis laidojamas. Šventikas užberia ant Gusevo kūno žemių, bet ilsėsis jis ne gimtojoje žemėje, o vandenyno dugne.

Tik kažin ar suspės nuskęsti iki dugno — link jo neria ryklys; jis, suprantama, nepražiopsos grobio.

Apsakymas baigiamas aprašymu tropikų saulėlydžio,

taip apstulbinusio Čechovą: „O tuo metu viršuje, toj

pusėj, kur saulė leidžiasi, būriuojasi debesys; vienas debesis panašus į triumfo arką, kitas į liūtą, trečias į žirkles...

Iš už debesų ištrykšta platus žalias spindulys ir nutįsta iki pat vidurio dangaus; netrukus greta jo tiesiasi violetinis, 254

greta šio — auksinis, paskui rausvas... dangus darosi švelniai violetinis. Žiūrėdamas į tą didingą, žavų dangų, vandenynas iš pradžių niaukiasi, bet veikiai pats gauna malonių, džiugių, aistringų spalvų, kokias žmonių kalba sunku ir nusakyti".

Kai Suvorinas paprašė Čechovą atsiųsti ką nors kalė-

diniam numeriui, šis atsakė: „Yra tinkamas apsakymas".

Sunku būtų sugalvoti kalėdiniam numeriui labiau ne-

tinkamą apsakymą kaip tragiška kareivio žūties istorija.

Suvorinas turėjo galimybę atidėti „Gusevą" kitam numeriui — apsakymą redakcija gavo pačią paskutinę minu-

tę. Bet Suvorinas nedelsdamas pasiuntė rankraštį rinkti.

„Gusevas" pasirodė kalėdiniame numeryje.

DVYLIKTAS SKYRIUS

„Sveikas ir laimingas iki kaulų smegenų",— rašė Čechovas Suvorinui rytojaus dieną po sugrįžimo Maskvon.

Bet jis nebuvo nei sveikas, nei laimingas.

Į Odesą jam apdairiai buvo nusiųsti kailiniai, tačiau ir jie nebepadėjo.

Patekęs iš tropikų karščio į šaltą žiemą, Čechovas iškart ėmė kosėti. Prie šitos negalios jis jau buvo pripratęs, bet prasidėjo n a u j a — j a m pradėjo kelti nerimą širdies ritmo sutrikimai.

Tačiau jis turėjo kančių, kur kas labiau jį kamuojančių

negu fizinės.

Seimą sutiko savo numylėtinį džiaugsmingai, visi švy-

tėjo iš laimės. Ir Čechovas išgyveno sugrįžimo džiaugs-m ą — po ilgų klajonių prie namų židinio, prie savo rašomojo stalo.

Tačiau kuo jaukiau ir ramiau buvo namie, tuo kartesni

prisiminimai apie Sachaliną, kuris dabar iš Maskvos tolybių atrodė jam tikras pragaras.

Čechovas dar nebuvo sutikęs nė vieno bičiulio literato, bet vien skaitant laikraščius jam kilo juodų minčių.

Į pažįstamus ir įprastus dalykus jis žiūrėjo dabar jau kitomis akimis: „Ar aš suvyriškėjau kelionėje, ar iš proto išsikrausčiau, velniai žino!" Prieš išvykdamas į Sachaliną jis perskaitė Tolstojaus „Kreicerio sonatą", ir tada ji sujaudino jį, o dabar pasirodė lėkšta.

Iki kelionės Sachalinan jis skaitydavo „Novoje vre-

mia", nekreipdamas dėmesio į jo ištikimybės valdžiai toną.

Dabar monarchinis patriotizmas žadino jam protestą.

Tame pačiame laiške, kur buvo sakoma „sveikas ir

laimingas", Čechovas rašė Suvorinui: „Geras Dievo pasaulis. Negeri tik mes. Kaip maža turime teisingumo ir romumo, kaip kvailai suprantame patriotizmą!.. Mes, sakoma laikraščiuose, mylime mūsų didžiąją tėvynę, bet kuo pasireiškia toji meilė? Vietoj mokslo — akiplėšiškumas ir be-saikis pasipūtimas, vietoj darbo — tinginiavimas ir kiaulystės, teisingumo nėra, garbės supratimas toliau „munduro garbės" nesiekia... Dirbti reikia, o visa kita velniop... Mano širdis verda... Pleščejevą velniop!.. Autorius irgi velniop...

Zitelį ir Bureniną... seniai jau būtų laikas ištremti į Sachaliną".

Dirbti reikia! Jis perskaitė pjesę „Dėdė Vania" ir įkišo į stalčių.

Norėjosi rašyti knygą apie Sachaliną. Ji apgalvota,

medžiagos daug, atsiminimai dar neišblėsę, bet imtis tokio didžiulio darbo jis negalėjo. Šeimos biudžeto rūpesčiai privertė jį imtis apsakymo („Gusevo"), paskui Čechovas pradėjo apysaką „Dvikova".

Apspito bičiuliai ir pažįstami, vargino klausimais apie Sachaliną.

Suvorinas pasikvietė Čechovą pas save, ten jis galėsiąs rašyti ramiai.

Peterburge Čechovas p r a g y v e n o ilgiau kaip tris savaites, tačiau apysaka beveik nepasistūmėjo. Dienos ėjo perniek vizitams ir susitikimams su pažįstamais — vėl teko pasakoti apie Sachaliną. Buvo švenčiami Svobodino, Sčeglovo, paties Čechovo vardadieniai, Leikinas surengė kviestinius pietus. Tekdavo eiti miegoti tuo metu, kai Sachaline jis jau keldavosi.

Susitikimai su žmonėmis, kurie dar prieš metus Čecho-

vui atrodė įdomūs, dabar vargino ir erzino.

Jis seniai buvo nusivylęs Leikinu, bet dabar jau sunkiai slėpė savo susierzinimą. Per kviestinius pietus Leikinas 256

he perstojo gyrėsi — ir tuo, kad nusimetęs vasarą šešiolika

•varų, ir nauja knyga „Mūsiškiai užsienyje" (jis nieko nepraleisdavo tuščiai, net kelionės į Europą), ir sidabriniu medaliu, gautu sodininkystės parodoje. Parodoje jis buvęs pamalonintas caro šeimos — sosto paveldėtojo Nikolajaus Romanovo ir didžiojo kunigaikščio. Didysis kunigaikštis pasakęs Leikinui dažnai skaitąs jo apsakymus carui.

Čechovo santykiai su Leikinu buvo aiškūs jau seniai —

jis vadino Leikiną buržua iki kaulų smegenų. Tačiau iš mandagumo nedrįso atsisakyti susitikimų.

Čechovas pasidarė šaltesnis ir su Sčeglovu — šis kurpė

vieną po kitos gyvenimo tikrovės stokojančias pjeses („Tai ne kūryba, o girtuoklystė",— sakydavo Čechovas) ir mielai atpasakodavo Čechovui apie jį sklindančias paskalas.

„Pleščejevą v e l n i o p ! " — t a i buvo parašyta, suprantama, karštosiomis, bet gyvenimas su Pleščejevu išskyrė.

Senojo poeto gyvenime įvyko didelė permaina. Buvo me-

tas, kai Pleščejevas varganai stūmė dienas, svečiuodavosi pas Čechovą Luko j e (į Sumuš atvažiuodavo trečiąja klase).

O dabar jis kvietėsi Čechovą į savo dvarą: visiškai netikė-

tai Pleščejevas gavo didžiulį palikimą. Čechovas pašaipiai sakydavo, kad Pleščejevas eikvos savo milijonus saldiems pyragaičiams ir selteriui.

Pašaipų Čechovo požiūrį į Pleščejevą galima tikriausiai paaiškinti dar tuo, kad Piteryje ėmė sklisti gandai apie eilines naudingas Čechovo vedybas, šį sykį su poeto dukterimi.

„Zitelį ir Bureniną... seniai jau būtų laikas ištremti į

Sachaliną",— Bureninas tarsi būtų nužiūrėjęs tą Čechovo laiško eilutę. Jis išlydėjo Čechovą į Sachaliną pašaipiu ekspromtu, o pasitiko atviru piktu išpuoliu.

Čechovas gyveno pas Suvoriną, greta redakcijos, ir

vieną iš pirmųjų buvimo Peterburge dienų perskaitė laik-raštyje „Novoje vremia" Burenino „Kritines pastabas".

Bureninas įrodinėjo, kad rusų literatūra išgyvenanti „vidutinių talentų" laikotarpį ir kad „ponai Uspenskiai, Korolenkos, Čechovai pradeda vysti, užuot „skleidęsi pražysti ne dienomis, o valandomis".

„Vystate nepražydęs",— Čechovas skaitė apie save dar prieš dešimtį metų, kai pradėjo spausdinti savo apsaky-9....Čechovas'

257

mus. Didžiausią smūgį Bureninas smogė Čechovui: „Tokie vidutiniai talentai užmiršta tiesiai žiūrėti į supantį gyvenimą ir bėga „kur akys veda": į Sibirą, už Sibiro — į Vladivostoką, į Sachaliną".

Čechovas nieko nesakė apie savo nuoskaudą Suvorinui,

bet su kartėliu rašė apie ją Mašai. Maša ketino pereiti tarnybon pas Suvoriną. Čechovas parašė jai: „Tu pas jį netarn a u s i — tokia mano valia".

Jam ir pačiam ne kartą kildavo mintis persikelti į Peterb u r g ą — jį traukė ten literatūrinė aplinka, kurios taip trū-

ko Maskvoje. Dabar apsilankęs Peterburge Čechovas nu-

sivylė savo bičiuliais ir pažįstamais.

„Mane supa tvanki blogų jausmų atmosfera...— skun-

dėsi jis seseriai.— Mane šeria pietumis ir gieda šlykščius ditirambus ir tuo pačiu metu pasirengę mane suėsti. Už ką?

Velniai juos žino. Jeigu aš nusišaučiau, tai suteikčiau tuo didelį malonumą devynioms dešimtosioms savo draugų

ir gerbėjų".

Iš visų susitikimų Peterburge Čechovas buvo paten-

kintas tik pažintimi su pažangiu teismo veikėju — advokatu ir literatu A. Koniu. Konis turėjo oficialias pareigas —

buvo apygardos teismo pirmininkas, garbės teisėjas, senato kasacinių bylų departamento oberprokuroras, vė-

liau — senatorius. Aukšti postai nekliudė Koniui likti principingu ir demokratišku teismo v e i k ė j u — j i s , pavyzdžiui, pasiekė, kad būtų išteisinta revoliucionierė Vera Zasulič, šovusi į Peterburgo miesto viršininką Trepovą.

Čechovas papasakojo Koniui apie tragišką Sachalino

vaikų padėtį — saloje cerkvė ir mokykla egzistuoja tiktai popieriuje, o vaikus auklėja katorgos aplinka.

Ir dar dėl vieno dalyko kelionė į Peterburgą buvo nau-

dinga — Čechovas nupirko knygų Sachalino mokykloms,

stengėsi gauti iš leidėjų aukų. M a s k v o j e Sachalino reikalais rūpinosi Maša, Lika Mizinova, Kundasova, Levitanas: jie apėjo turtuolius su aukų lapais. Į Sachaliną buvo išsiųs-ta apie keturis tūkstančius knygų.

Čechovas suprato, kad knygos Sachaline reikalingos

tik vaikams. Katorgininkams skaitymas nerūpėjo, valdi-

ninkai per dienas užsiiminėjo popierių onanizmu, o vakarais — girtuokliavo, lošė kortomis ir mėgavosi paskalomis.

258

Jaunas valdininkas D. Bulgarevičius, tvarkantis Sachalino mokyklų reikalus, atsiuntė Čechovui ironišką laišką:

„Aš gavau kvietimą atvykti į policiją ne atsiimti rykš-

čių — ne, saugok dieve; juk aš laisvas Sachalino salos pilietis... Tiesa, pasitaiko, kad neišsiaiškinę, per klaidą iš-

plaka ir laisvąjį... Kas čia susigaudys, kuris čia laisvas ir kuris nelaisvas, ant kaktos juk neparašyta... Pasirodo, pasitarimas — ką užprenumeruoti 1891 metams įsivaizduo-

jamai bibliotekai. A t v y k o apygardos viršininkas, apmetė

susirinkusius akimis ir užlipo viršun ilsėtis. Visi išsiskirstė.

Išsimiegojęs jis pareiškė, jog iš visko matyti, kad prenumeratos nebus".

Čechovas džiaugėsi, kad Sachalino mokyklos turės savo

bibliotekėles. Nuo Sachalino prasidėjo Čechovo rūpini-

masis ir pagalba mokykloms.

Maskvoje Čechovas perskaitė rinkinį „Margi apsaky-

mai". Naujam leidimui jis atrinko mažiau kaip pusę apsakymų (iš 77 liko tik 34), ir dauguma paliktųjų buvo perdirbti.

Čechovas nerado ramybės nei Maskvoje, nei Peterbur-

ge. Jis įkalbinėjo Levitaną ir Lenskį vykti kartu į Vladimiro sritį, į Sudogdą, kur m o k y t o j a v o brolis Ivanas. Bet kelionė iširo.

Čechovas nuvyko į Babkiną pas senus bičiulius Kise-

liovus. Mėgavosi gamta, pirmais pavasario požymiais,

tačiau šeimininkai jį nervino, ir jis netrukus grįžo į Maskvą.

Kas vakarą pas jį atvykdavo Giliarovskis. Kadaise su

juo buvo linksma, o dabar jis vargino Čechovą griausmin-gu balsu, Maskvos sensacijomis, o labiausiai savo eilėraš-

čiais, kur kas proziškesniais negu jo reportažai. Beje, dabar Maskvoje Čechovas turėjo bičiulį, su kuriuo buvo galima rimtai pasikalbėti apie literatūrą,— tai advokatas ir literatas A. Urusovas.

Susipažino Čechovas su kunigaikščiu Urusovu Peter-

burge dar prieš kelionę į Sachaliną. Pirmą kartą Čechovas pakliuvo į tikrą saloną. Bute, panašiame į dailės muziejų, rinkdavosi subtilūs grožio vertintojai. Damos į tas protų

puotas nebūdavo įsileidžiamos, vyrai, gurkšnodami retus vynus ir likerius, sąmojingai ir subtiliai kalbėdavosi apie meną. Kabinete kabojo skelbimas, parašytas prancūziškai:

„Skaitykite Floberą!" Floberą Urusovas dievino, neįžiū-

rėdavo jo kūryboje nė vienos silpnos eilutės, o apie romaną

„Ponia Bovari" sakydavo, kad šis kūrinys amžinas kaip Biblija.

Šeimininkas skaitydavo svečiams originalo kalba iš-

traukas iš Flobero laiškų — jis vadindavo juos žaviausia šimtmečio knyga. Kaip desertą Urusovas pateikdavo bi-

čiuliams ištraukas iš „idiotų bibliotekos" — t a i p jis vadindavo literatūrinius ir advokatiškuosius kuriozus.

Čechovui tame salone buvo įdomu, bet iš jo jis išėjo

jausdamas, kad tasai snobizmas jam ne visai prie širdies: literatūra čia buvo smaguriaujama kaip vynu.

Dabar Urusovas persikėlė į Maskvą, ir Čechovas galė-

jo geriau pažinti šį žmogų, sėdintį, pasak jo, ant dviejų

k ė d ž i ų — a d v o k a t ū r o s ir literatūros.

Jaunystėje Urusovas dalyvaudavo studentų revoliucio-

nierių bylose, ir jo autoritetas buvo toks didelis, kad studentai įkalbinėjo jį imtis jaunimo globotojo vaidmens.

Urusovas nespėjo įgyvendinti tos kilnios misijos. Pas

vieną studentą buvo rasta Urusovo dvasinio testamento

k o p i j a — j i s užrašė savo draugui Gerceno portretą, tūkstantį rublių už rašinį apie prancūzų revoliuciją, parašytą ne „retrogradine dvasia", ir prašė pastatyti jam paminklą su užrašu „Tegyvuoja laisvė". Urusovui p a v y k o išvažiuoti į užsienį. Jis grįžo po keleto metų, tikėdamasis, kad viskas užmiršta, bet buvo areštuotas ir ištremtas. Tremtyje studij a v o matematiką, chemiją ir net išrado kažkokį oro va-lymo skystį. Pagaliau jam leido grįžti į Peterburgą, ir jis netrukus tapo garsiu visoje Rusijoje advokatu.

Urusovas buvo puikus gynėjas, bet ne tokio stiliaus

kaip madingasis Plevakas, kurio aktorišką gražbylys-

tę jaunasis Čechovas ironizavo Skopino banko bylos teis-mų reportažuose. Jis imdavosi painiausių, sudėtingiausių, kartais beviltiškų bylų, nebijodamas, kad pralaimėjimas gali pakenkti jo reputacijai. Jis neatsisakydavo važiuoti į bet kokį užkampį, skųsdavosi ligomis, tačiau netausojo savęs rimto dalyko labui.

Čechovui imponavo tasai pasišventimas; be to, Uru-

260

šovas taip pat aistringai mėgo literatūrą ir teatrą — jo straipsniai buvo tokie pat puikūs kaip ir kalbos. Jo niekad negalėjai pamatyti be knygos.

Urusovas dievino prancūzų literatūrą, o iš rusų lite-

ratų pripažino tik Čechovą. Jam patiko absoliučiai visa Čechovo kūryba, net apie nelemtąjį „Girinį" jis atsiliepė

entuziastingai ir paprašė Čechovą padovanoti j a m pjesės egzempliorių. Urusovas mėgo ir rimtus ginčus apie literatūrą, ir subtilias salonines šnekas, buvo gurmanas, žavė-

josi moterimis. Jis gyveno su skoniu.

Čechovas taip pat svajojo apie epikūrininko išmin-

čiaus gyvenimą, bet vis kažkaip jam neišeidavo. Jis buvo atsidavęs literatūrai, gyveno visuomenės interesais, bet asmeninis gyvenimas jam nesiklostė.

Dar važiuodamas per Sibirą Čechovas prašė namiškių

paieškoti sodybos: „Grįžęs į Rusiją, aš penketą metų

ilsėsiuos... Manau iki 35 metų nesiimti nieko rimto, norisi pamėginti asmeninio gyvenimo..."

Kai grįžo namo — pokalbis apie sodybos pirkimą neiš-

kilo, nebuvo už ką pirkti. N e p a v y k d a v o ir „pamėginti asmeninio gyvenimo".

Sibire Čechovas gavo keletą Likos Mizinovos laiškų.

Jie buvo jam brangūs — j i s net prašė, kad L4ka nepaliktų

savo laiškuose plačių paraščių. Bet prašė to ne pačios Likos, o per Mašą. Čechovo laiškų Lika taip ir nesulaukė —

ji gaudavo per Mašą linkėjimus — švelniam jų tonui ne-

stigo ir pajuokavimų. Beje, vieną sykį Čechovas parašė

seseriai apie Liką rimtai: „Ji labai gera".

Per tą laiką, kol Čechovo nebuvo Maskvoje, Lika

mėgino pakeisti savo gyvenimą. Jai ne prie širdies buvo mokytojos darbas, ir ji iškeitė gimnaziją į teatrą. Sprendimas tapti aktore sukėlė nerimą šeimoje; ypač piktinosi senelė, Smolnio kilmingų merginų instituto auklėtinė.

Lika vis tiek nenusileido ir debiutavo privataus Puškino teatro scenoje P. Gnedičiaus pjesėje „Degantys laiškai".

Debiutas buvo nevykęs. Lika perskaitė „Nuobodžią

istoriją", kurią Čechovas buvo jai padovanojęs prieš iš-

važiuodamas į Sachaliną, ir nepanoro susilaukti tokio pat liūdno likimo kaip Katia, mergaitė, susižavėjusi teatru, 261

bet turėjusi per mažai duomenų scenai. Grįžti į gimnaziją po nesėkmės Likai buvo jau nepatogu, ji stojo tarnauti į miesto dūmą.

Po ilgo išsiskyrimo Čechovas ir Lika susitiko kaip

geri draugai, bet Čechovas išvažiavo į Peterburgą. Susitikimus teko pakeisti laiškais.

Čechovo laiškai iš Peterburgo kupini juokų — tik jau-

nystėje Čechovas apiberdavo paneles tokiais šmaikšta-

vimais.

Lika laukė kitokių jo laiškų. Ir pati rašė jam kitokius l a i š k u s — j u o s e taip pat buvo j u o k a v i m o , bet tik tarp eilučių, prabėgomis.

Ji kreipdavosi į jį „Antonai Pavlovičiau", o jis atsakydamas — „Dūmos raštininke".

Tokį kreipinį Lika pasufleravo savo laiške: „Aš tik

dūmos raštininkė, o jūs garsus rašytojas Čechovas".

Baisoka buvo merginai rašyti literatui. Be to, dar

pasižyminčiam ironiška galvosena. Lika prisipažino, kad pirmąjį laišką sunaikino, nesiryždama siųsti, jai kėlė nerimą ne tik stilius — laiškas išėjo niūrus, vien verkšle-nimai.

Čechovas pavertė viską juokais. Apie gautą Likos

laišką jis pareiškė, kad šis esąs „nepaprastai padorus, sausas, santūrus, ir iš visko matyti, kad parašytas aukštosios visuomenės asmens".

Čechovo sąmojo kaskadose buvo ir toks: „Ar tik ne-

vedus man Mamunos?" ( M a m u n a — j o brolio Michailo sužadėtinė.)

Lika atsakė jam į toną: „Noriu atšvęsti savo mergva-

karį, nusprendžiau ištekėti par dėpit'". Bet į jos juokavimus įsibrovė kartus prisipažinimas: „Aš dar kartą rašiau j u m s ir neišsiunčiau".

Lika turėjo daug gerbėjų, mergino ją ir Levitanas, bet j o s mintyse buvo tik Čechovas, ir ji to neslėpė.

„Ką tik grįžau iš jūsiškių,— rašė ji Čechovui.— Mane

lydėjo namo Levitanas. O jus kas lydi?" Laiško pabaigoje ji metė frazę: „Jeigu Levitanas bent truputį būtų panašus į jus, pasikviesčiau jį vakarieniauti".

P a r d ė p i t (pranc.) — iš a p m a u d o [vert. past.).

262

Lika atvirai rodė savo jausmus, o Čechovas toliau

leido viską juokais.

Lika jam patiko, jį jaudino jos pastovumas ir atviru-

mas. Bet jis suprato, kad kaip tik dėl to pastovumo turi būti ne flirtas, ne merginimas, o kur kas rimtesni poelgiai.

Bet tokiam rimtam žingsniui kaip vedybos jis nesiryžo.

„Vesti nenoriu",— rašė jis Suvorinui netrukus po pirmųjų susitikimų su Lika (suprantama, neminėdamas jos

vardo). Troškimas būti laisvam ir nepriklausomam, Če-

chovui brangesnis už viską, nustelbė j a u s m u s Likai.

Jam jau ėjo ketvirta dešimtis, visi bičiuliai buvo vedę.

Net Michailas, penkeriais metais už jį jaunesnis, galvojo apie vedybas. Su viltimi Čechovas žiūrėjo tik į Mašą —

ji nesijaudino dėl savo senmergystės, labiausiai vertino nepriklausomumą. Ir Kundasova patiko jam savo laisve ir savarankiškumu.

...Suvorinas, jau ne pirmą sykį, kalbino Čechovą va-

žiuoti kartu į užsienį.

Dabar kelionė j a m buvo visiškai ne laiku. Jis turėjo baigti apysaką, kad vasarą, kol neišgaravo įspūdžiai, ga-lėtų imtis knygos apie Sachaliną. Sutikus keliauti, būtų

reikėję visa tai atidėti į šalį, be to, įlįsti į dideles skolas.

Bet Čechovas daug negalvodamas sutiko — negalėjo

nusėdėti vietoje. Jis pasirinko naują išsiskyrimą, tikėdamasis, kad laikas išaiškins jų santykius su Lika.

Į pirmąją kelionę Čechovas ruošėsi ilgai ir kruopščiai, o dabar išvažiavo paskubomis, net neatsisveikinęs su tėvu, ir dėl to labai krimtosi.

Užsienyje Čechovas rašė pastabas užrašų knygutėse.

Pirmasis keliautojų sustojimas buvo Viena.

Vienas iš pirmųjų įrašų toksai: „Noras tarnauti visuo-

tiniam gėriui privalo būti sielos reikmė, asmeninės laimės sąlyga".

Jis tarsi įkalbinėjo save tenkintis tarnavimu visuo-

tiniam gėriui, rasti tame ir asmeninę laimę.

Kokia nepanaši buvo toji kelionė į pernykštę!

Pernai Čechovas kentėjo dėl blogų kelių, šalčio ir

alkio, užvažiuojamųjų n a k v y n ė s namų purvo. Dabar jis skundėsi saviškiams prabangos ir komforto pertekliumi

tarptautiniuose vagonuose ir brangiuose viešbučiuose.

263

Gyvenimas Europoje pritrenkė jį pigumu, jis net užsidegė

idėja ateinančiais metais išsivežti visą šeimą j vasarnamį

Venecijon, bet dabar Čechovas, keliaudamas skolon, ken-tėjo beprasmiškai leisdamas p i n i g u s — j a m reikėjo bent kiek prilygti turtingam kelionės draugui.

Čechovas susižavėjęs aprašė Vieną — ji apstulbino

jį puikia architektūra, kuri pasitaikanti ne gabaliukais kaip Rusijoje, o nusitiesus ištisais plotais per keletą varstų.

Jis grožėjosi parduotuvėmis, ypač knygynais (tiesa, iš rusiškų knygų rado tik bulvarinės literatūros, tokios kaip

„Žiemos rūmų paslaptys").

Jis žavėjosi moterų gražumu ir grakštumu, net gatvės

jam atrodė išgrįstos grakščiai.

Bet labiausiai nustebino kitkas: „Keista, kad čia galima viską skaityti ir kalbėti, ką tik nori".

Venecija sužavėjo jį grožiu, prabanga ir laisve: „Nori-si čia pasilikti visiems laikams..."

Rusijoje jis rado tokią laisvę tik prie Amūro, kur jam taip pat norėjosi apsigyventi.

Ištaigingi brangių viešbučių kambariai skatino dyka-

duoniauti, bet Čechovas Italijoje gyveno kaip įdėmus ir smalsus turistas. „Nuo vaikščiojimo maudžia nugarą ir

dega padai",— rašė jis namo.

Iki Vezuvijaus papėdės jis nusigavo raitomis, o nuo

papėdės iki kraterio — pėsčias.

Levitanui Italijoje nepatiko, dailininkas visur vežio-

josi savo melancholiją. O Čechovas rašė Mašai, kad jeigu būtų vienišas dailininkas, tai gyventų žiemą Italijoje: „Juk Italija, nekalbant jau apie jos gamtą ir šilumą, vienintelė

šalis, kur įsitikini, jog menas iš tikrųjų yra visko valdovas, o toks įsitikinimas teikia žvalumo".

Bet netrukus vietoj ilgų ir entuziastingų laiškų ėmė

rašyti trumpus ir gana kritiškus.

Užsienietiški vagonai ir geležinkelio tvarka pasirodė

jam blogesni nei Rusijos. Muziejuose puikūs paveikslai kabo greta menkaverčių. Namas, kuriame, pasak legendos, gyvenusi Dezdemona, nuomojamas.

Per lietingus orus Roma pasirodė Čechovui panaši

į Charkovą, Neapolis apstulbino nešvara, o jūra nedžiu-g i n o — jis spėjęs prisisotinti j o s grįždamas iš Sachalino.

264

Nica pasitiko jį apsiniaukusiais orais ir banalia ope-

rete:. ... .baritonas pasiklojo patalą ir po lova pakišo nakti-puodį; publika juokėsi", Monte Karlo pasirodė panašus

„į gerą... plėšikų lindynę". Jis rašė namo: dieve tu mano dievulėliau, koks niekingas ir šlykštus šis gyvenimas su savo artišokais, palmėmis, citrinmedžių kvapais! Aš mėgstu prabangą ir turtingumą, bet čionykštė ruletinė

prabanga daro man prabangaus klozeto įspūdį. Ore tvyro kažkas tokio, kas, jūs jaučiate, žeidžia jūsų padorumą, vulgarina gamtą, j ū r o s ošimą, mėnulį".

Čechovas ilgėjosi Babkino varnėnų, grikių košės —

tie j u o k a v i m a i slėpė tėvynės ilgesį.

Nicoje Verbų sekmadienį jis nuėjo į cerkvę. Tai buvo

stačiatikių cerkvė — Nicoje gyveno daug rusų,— bet

verbas atstojo palmių šakos, ir chore vietoj berniukų

giedojo damos, tai buvo panašu ne į pamaldas, o į operą.

„Be jūsų Velykų naktį man bus baisiai liūdna",— rašė

Čechovas namiškiams.

Paryžiuje jis pačią pirmą dieną nuskubėjo apžiūrėti

pasaulinės parodos ir Eifelio bokšto. Bet laiškuose apra-

šinėjo ne parodą ir ne garsųjį bokštą, o gegužės pirmosios demonstraciją. Netikėtai pasijuto esąs manifestacijos dalyvis, jį patraukęs žmonių srautas. Jis gyrėsi taip pat susilaukęs garbės: policininkas įsirėmęs jam į mentį ir ėmęs stumti priešais save.

Po kelių dienų Čechovas nuvyko į parlamentą. Depu-

tatai pateikė vidaus reikalų ministrui paklausimą dėl

darbininkų demonstracijų Paryžiuje, Lione, Marselyje ir mažame miestelyje Furmi, kur neramumai truko keletą

dienų ir buvo nušautų bei sužeistų.

„Posėdis buvo audringas ir nepaprastai įdomus",—

rašė Čechovas Mašai; detales laiške, suprantama, teko

nutylėti.

Prieš išvykdamas į užsienį, Peterburge Čechovas apsi-

lankė eilinėje peredvižnikų parodoje — prie Levitano

paveikslo „Ramus kampelis" stovėjo minia. Čechovas rašė seseriai su pasididžiavimu dėl bičiulio: „Levitanas švenčia nuostabios savo mūzos gimtadienį". Jis džiaugėsi, kad liūdnuose Levitano peizažuose pasirodė šypsena.

Apsilankęs Paryžiaus salone, Čechovas vėl prisiminė

265

Levitaną. „Palyginti su čionykščiais peizažistais... Levitanas karalius",— rašė jis Mašai.

Rusų dailininkai atrodė jam rimtesni už prancūzų, gal

ne geresni, o rimtesni, jie galvojo ne tik apie kompoziciją ir koloritą.

Paryžiuje Čechovas susitiko su Pleščejevu; šis gyveno

su visa šeima — dukromis ir sūnumi — poniškai. Bendrauti su turtingu Pleščejevu nesisekė.

Pleščejevas vaikštinėdavo Paryžiaus bulvarais kaip

koks puošeiva, dabitiškas kostiumas ir cilindras jam ne-pritiko. Jis drovėjosi savo turtingumo ir mėgavosi juo.

Pleščejevas pasiūlė Čechovui paskolą, bet šis išdidžiai atsisakė. Pakeitęs požiūrį į turtingą Pleščejevą, Čechovas nežinojo, kad senasis poetas mielai padeda daug kam.

Jis padovanojo didelę sumą naujam žurnalui „Russkoje

bogatstvo", įsteigė Smolensko srityje žemės ūkio mokyklą.

Suvorinas supažindino Čechovą su laikraščio „Novoje

vremia" korespondentu žurnalistu I. Pavlovskiu. Teisybę pasakius, jiedu buvo jau seniai pažįstami — Pavlovskis, būdamas gimnazistu, gyveno kaip išlaikomas nuomininkas pas Čechovus Taganroge. Pavlovskis aprodė smukles, kunstkameras, kafešantanus. Bet kaip tik šis, toks vilio-jamas užsieniečiams, Paryžius atrodė Čechovui nuobodus, net jį papiktino. „Žmogėnai, susijuosiantys smaugliais,—

rašė jis namo,— damos, tvyksčiojančios kojomis iki lubų, skraidantys žmonės, liūtai, kafešantanai, pietavimai ir pusryčiavimai pradeda man įgristi. Metas namo. Norisi

dirbti".

Beveik metus jis be pertrūkio keliavo. Bet kelionė

į Sibirą ir į Sachaliną buvo darbas, o Europoje jis kamavosi dykinėdamas.

Tiesa, ir keliaudamas jis mėgino dirbti. Jo užrašų

knygutėse labai mažai kelionės įspūdžių, jos prirašytos minčių būsimiems kūriniams. Bet jie dar kažkur toli ateityje, jie tik šmėkši jo vaizduotėje. O laukia jo — pradėta apysaka „Dvikova" ir knyga apie Sachaliną.

Jis jau nenukentė sėdėti Paryžiuje, bet mandagumas

neleido grįžti į Rusiją be Suvorino; o šis pozavo skulp-toriui.

Jie planavo aplankyti Komo ežerą, Berlyną, bet Če-

chovas prikalbino Suvoriną važiuoti namo.

266

...Grįžęs į Maskvą, Čechovas tuoj pat rytojaus dieną

išvyko su šeima vasarnamin į Aleksiną Tūlos gubernijoje.

Jis nekantravo sėsti prie rašomojo stalo.

„Viduje — ankštoka, išorėje — e r d v ė " , — s a k ė Čechovas apie vasarnamį Aleksine. Kaip visada jis mėgavosi

gamta — greta buvo miškai ir Oka. Bet po Babkino ir

Lukos menių mažas komercinis vasarnamis atrodė ankštas ir nejaukus. Į vasarnamį suvažiavo kaip paprastai visa šeima. Dabar visą vasarą ilsėdavosi ir Pavelas Jegorovi-

či«, — j į , baigė savo tarnybą Gavrilovo prekių sandėlyje.

Prisidėjo dar vienas gyventojas — labai neramus ir reiklus — mangusta (buvo likusi jau tik viena). Be to, Čechovas nusprendė praleisti šią vasarą be kelionių ir svečių — prie darbo. O tam trūko svarbiausio dalyko — vienatvės. Bet Čechovas nenusiminė, jis godžiai kibo į darbą. Prisiminė

jaunystę, kai rašyti tekdavo netinkamiausiomis aplinky-bėmis; beje, jis išmoko nusišalinti nuo visų ir tokioje ankštybėje — keldavosi švintant, išsivirdavo kavos ir ra-

šydavo, kol visi miega.

Atvažiavo pas Čechovus Lika su Levitanu. O po kokių

poros dienų prie neišvaizdaus Čechovų vasarnamio sustojo dvi trikinkės. Dvarininkas J. Bylimas-Kolosovskis, su

kuriuo Lika ir Levitanas buvo susipažinę kelionėje, kvietė

j u o s ir, suprantama, įžymųjį kaimyną į savo dvarą Bogim o v e — j i s buvo už dvylikos varstų.

Tai buvo tikra bajorų gūžta — prabangi, tiesa, apleista ponų sodyba su didžiuliais mūriniais rūmais, liepų alėjomis, tvenkiniais, vandens malūnu — Bogimovo grožybės

nurungė ne tik Babkiną, bet ir Luką.

Čechovas atvyko į Bogimovą vizito, bet netrukus tapo

gyventoju — dvarininkas atidavė jam antrąjį namų aukš-

tą. Čechovas dabar mėgavosi ir erdvumu, ir tyla, bet

nieko nesikvietė į savo menes. Jis pasinėrė į darbą. Pirmą kartą ėmėsi iškart dviejų kūrinių, be to, didelių — tris dienas per savaitę rašė knygą apie Sachaliną, tris dienas —

apysaką „Dvikova". Tik kai pinigų stygius sugriebė jį

už gerklės, teko atsitraukti nuo didžiųjų veikalų ir para-

šyti laikraščiui „Novoje vremia" apsakymą „Bobos".

Čechovas vadino apsakymą „skystutėliu", tačiau juo susidomėjo ne tik skaitytojai, bet ir leidėjai. Leidykla 267

„Posrednik", leidžianti literatūrą liaudžiai, pasiūlė Čechovui išspausdinti šį apsakymą, kuriame taip gerai pavaizduotas liaudiškas Tartiufas, paleistuvis ir veidmainis. Čechovas mielai sutiko.

Tą vasarą Čechovai p r a g y v e n o beveik be svečių. Buvo tik u ž s u k ę — p a k e l i u i į F e o d o s i j ą — Suvorinas, Kundasova ir triukšmingoji Nataša Lintvareva. Lintvareva buvo laikoma Čechovų šeimoje savu žmogumi, bet išbuvo ji

neilgai ir išsivežė į Luką Mašą.

Suvorinas kvietė jį pavažinėti pas apylinkių dvarinin-

kus, nuvykti į Odesą, bet Čechovas atsisakė:. . . . .palaukite, leiskite man rašyti".

Su Lika tą vasarą daugiau nesimatė, nors ir jis, ir ji labai norėjo susitikti. Čechovas kvietė Liką į Bogimovą, kvietė primygtinai, nors jo kvietimai kaip paprastai buvo j u o k a u j a m i : „Atvažiuokite pauostyti gėlių, pagaudyti žuvelių, vaikštinėti ir bliauti... Atvažiuokite, ir mes pulte pulsime Jums į glėbį". Lika žadėjo atvažiuoti, bet pažado netesėjo, ir Čechovas priekaištavo jai už tai: „Mes dažnai einam pasivaikščioti,— rašė jis jai,— ir paprastai aš užsi-merkiu ir sulenkiu dešinę ranką, įsivaizduodamas, kad

Jūs einate su manimi už parankės".

Lika atsakydavo jam į toną: „Man baisiai norisi pa-

tekti kuo greičiau į Bogimovą ir pakyboti Jums ant rankos, kad paskui Jums tris mėnesius ji būtų sutraukta ir susukta ir Jūs. nuolat prisimintumėte m a n e ' s u prakeiksmais".

Bet susitikimas taip ir neįvyko. Likai buvo nepatogu

atvažiuoti pas Čechovą, o Maša buvo išvažiavusi į Luką.

Likai nesmagu buvo vykti vienai, o jos draugas Levitanas ruošėsi su Kuvšinikova į Tverės guberniją, į Mizinovos dėdės dvarą Zatišjėje — piešti iš natūros.

Lika prisidėjo prie jų. „Sofja Petrovna suprato, kad aš nepavojinga",— rašė ji Čechovui. Kuvšinikova buvo keturiolika metų vyresnė už Levitaną, bet nesibaimino jaunos ir g r a ž i o s ' L i k o s — j i suprato, kad ši įsimylėjusi Čechovą.

Čechovas savo laiškuose ironizavo dėl „jaudinamos

trilypės sąjungos". „Perduokit linkėjimus Levitanui,—

rašė jis Likai.— Paprašykite, kad nerašytų kiekviename laiške apie Jus. Visų pirma, tai iš jo pusės nekilnu, o antra, man visai nerūpi jo laimė".

268

Levitanas rašė Čechovui: „Rašau tau iš to žaviojo žemės kampelio, kur viskas... kupina jos, jos — dieviškosios Likos! Jos kol kas nėra, bet ji bus čia, nes myli ne tave, baltagymį, o mane — ugningą brunetą ir atvažiuos tik ten, kur aš".

Jų draugystei, suprantama, niekas negrėsė.

Dieną Levitanas darbuodavosi, o vakarais skaitydavo

Kuvšinikovai ir Likai Čechovo apsakymus.

Levitanui stigo Čechovo, ir Likai stigo Čechovo, o

Čechovui stigo jų abiejų. Kad jie galėtų praleisti vasarą kartu, reikėjo visiškai nedaug pastangų — Čechovas įkalbinėjo draugą išsinuomoti vasarnamį Bogimove. Levitanas sutiko, bet Kuvšinikova išsivežė jį į Tverės guberniją —

ji pavyduliavo dailininko ne Likai, o Čechovui.

Susitikimus teko pakeisti susirašinėjimu.

„Duok ranką, jauti, kaip stipriai ją spaudžiu",— baigiasi vienas Levitano laiškas.

Čechovas siuntinėjo Likai juokingus laiškus, pasirašy-

damas juos čia Rūgštaliumi, čia laisvinamųjų vaistų pavadinimu — Guniadi-Janos.

Linksmino ją tokiais laiškais: „Aš myliu Jus aistringai, kaip tigras, ir siūlau Jums ranką. Kiemo sargių vadas

Golovin-Rtiščevas. P. S. Atsakymą praneškite mimika.

Jūs — žvairaakė".

Likai tekdavo tik atsikirsti juokais. „Man nuobodu,—

rašė ji,— ir aš svajoju apie pasimatymą su tavimi, kaip sterlės Strelnino baseine svajoja apie švarią skaidrią upę...

Rašau laišką tokiu tonu tik todėl, kad tu liepei atsiųsti ženkliuką meilės laiške. O tokius laiškus paprastai rašau kreipdamasi „tu"... Iki pasimatymo, bučiuoju tave ir laukiu. Amžinai tavo Lidija Mizinova".

Čechovas juokais piršosi Likai, o štai ką jis rašė literatui F. Červinskiui: „Vestumėte, iš tiesų. O paskui sulauk-site mano metų, vėlu bus". Jis tarėsi įstojęs į seno viengungio vėžes. „Senatvė jau vis arčiau ir arčiau",— skundėsi jis Aleksandrui. „Vesti neketinu,— rašė Suvorinui.—

Dabar norėčiau būti mažas plikas seneliukas, tūnoti už didelio stalo gerame kabinete".

Čechovas sėdėjo didžiuliame k a m b a r y j e — buvusioje svetainėje — prie didelio stalo ir rašė.

269

Vakarais susitikdavo su mokslininku zoologu V. Vag-

neriu — šis gyveno tame pačiame name.

Vagneris patiko Čechovui — šis rimtas mokslininkas

kasdien kantriai darė bandymus, vis ką nors stebėjo ir tyrė. Jie dažnai vaikštinėdavo kartu ir filosofuodavo. Tuos vakaro ginčus ir pokalbius Čechovas prisimindavo ir rytą, kai sėsdavo rašyti „ D v i k o v ą " — j i e praversdavo vienam apysakos herojui, taip pat zoologui,— fon Korenui, jo

samprotavimams apie stipriojo teisę, apie atranką.

Čechovas laikė tokį metodą ne tik ne smerktinu, bet

galimu, net būtinu literato darbe. Savrova sumanė para-

šyti romaną pagal Varšuvos proceso medžiagą apie aktorės Visnovskos žuvimą nuo j a u n o jos meilužio rankos. Čechovas rašė jai: „Ko jums keliauti vaizduote į Varšuvą, jeigu pašonėje Maskva, pilna visokių dvikojų padarų".

Vagneris buvo baigęs universitetą kartu su Aleksand-

ru Čechovu, ir Čechovas nejučia gretino skirtingus dviejų

talentingų žmonių likimus. Savo karčių apmąstymų jis

neišdėstė broliui, bet laiške užsiminė apie filosofavimus vaikščiojant su Aleksandro bendrakursiu.

Aleksandras atsakė įširdusiu laišku: „Jūs užsiėmę ka-

binetiniu darbu ir žvelgiate į pasaulį kaip Faustas pro įvairiaspalvį stiklą... Nei Suvorinui, nei tau net į galvą neatėjo aplankyti bepročių namų, kaip kad padariau aš...

O padariau tai vien tik laikraščio labui. Už savo darbą gavau tik penkiakapeikius, padaugintus iš eilučių skai-

čiaus" .

Čechovą tas laiškas skaudžiai užgavo. „Kad tu apsi-

lankei beprotnamy ar n a k v y n ė s namuose,— rašė jis atsakydamas,— žygdarbio aš nematau... Juk tavęs pamišėliai ar nakvynininkai nesugraužė?.. Aš buvau Sachaline ir negavau už tai dar nė kapeikos, o praradau 4—5 tūkstančius, ir iš to nedarau kokių išvadų".

....Dirbu daug, bet puslapių išeina mažai",— skundėsi Čechovas.

Trims dienoms per savaitę jis persikeldavo į atšiaurų

Sachalino klimatą, o kitas tris dienas, kai rašydavo „Dvikovą", vaizduotė p e r k e l d a v o jį į Juodosios j ū r o s pakrantę.

Suvorinas kiekviename laiške klausdavo, kaip stumiasi

apysaka. „Rašau gremėzdiškai ir n e r a n g i a i . . . " — a t s a k y -

davo jam Čechovas.

270

Dar sunkiau stūmėsi knyga apie Sachaliną: dėl vienos

eilutės tekdavo raustis raštuose, skaitinėti knygas ir savo užrašus. Čechovas skundėsi, kad jam šleikštu rašyti skai-

čiais. Bet ir šiame ilgame ir sunkiame darbe pasitaikydavo džiaugsmingų dienų: „Aš visą dieną krapščiausi su Sachalino klimatu... galų gale sučiupau velnią už uodegos. Pa-teikiau tokį klimato vaizdą, kad skaitant darosi šalta".

Jis rašė apie tai Suvorinui, nors suprato, kad Sacha-

linas jam nereikalingas — tiesiog susirašinėjimas su kitais literatais tą vasarą Čechovui sutriko.

Laiškai ateidavo ne iš Peterburgo, o iš Sachalino.

Semionas Korotajevas, beveik Tolstojaus herojaus

vienpavardis, rašė Čechovui iš Derbinsko kalėjimo: „Jūs padarėte mane laimingą pokalbiais apie mano likimą,

nubloškusį mane į katorgos darbus, papasakojęs jo aukš-

tajai kilnybei apie tai, kad aš visiškai nepelnytai nešu užkrautą man bausmę". Tačiau Čechovo užtarimas nė kiek nepakeitė neteisingai nuteistojo likimo. Korotajevas padavė prašymą caro vardu ir meldė savo geradarį pažiū-

rėti, kad jo prašymas būtų išnagrinėtas.

Katorgininkas Chomenka. rašė Čechovui: „Telyčia,

kuria jūs mane apdovanojote, auga, į ją sudėtos visos

mano viltys... trokštu sužinoti apie jūsų brangiąją sveikatą".

Įmantrus stilius kėlė įtarimą, kad tuos laiškus rašė ne katorgininkai, o raštininkai.

Buvusios baronienės Olgos Geimbruk motina, išsiųsta

katorgon už padegimą, dėkojo Čechovui, kad jis sugėdino generolą už blogą elgesį su jos dukterimi.

Rašė Čechovui ir Sachalino valdininkai.

Bulgarevičius, kurio žinioje buvo mokyklos, dėkojo

už knygas. S. Feldmanas, su kuriuo Čechovas buvo susipa-

žinęs Korsakove, rašė: „Aš negaliu pamiršti Jūsų buvimo Korsakove, jis mus visus privertė atsipeikėti iš to bjauraus, beprasmiško gyvenimo, kurio liudininku Jūs pats buvote".

Viršininko kanceliarijos valdytojas I. Vologdinas pra-

nešė Čechovui, koks grandinių svoris,— penki svarai,

šitai Čechovui buvo reikalinga dėl knygos. Greta to Vologdinas papasakojo, kaip žiemą jie pasitiko vyresnybę.

Kelius užpustė pūga, pasiuntė du šimtus katorgininkų

271

pravalyti kelio, kuriuo turėjo važiuoti valdininkai. Jie dirbo iš visų jėgų, bet negalėjo įveikti stichijos ir už savo darbą gavo po trisdešimt rykščių. Tai, suprantama, būtų

p r a v e r t ę knygai, bet nebuvo ko ir galvoti, kad tokius dalykus praleis cenzūra.

- Knyga apie Sachaliną stūmėsi į priekį lėtai. Čechovas rašė ją išsamiai, sakydavo, kad gerai būtų paaukoti tai knygai kokį trejetą metelių, kad toji knyga gera tuo, jog gyvuos po jo šimtą metų, tarnaus kaip šaltinis ir pagalbinė priemonė tiems, kurie domisi kalėjimų klausimais.

Mokslininko Anučino pasiūlymu Čechovas buvo iš-

rinktas Gamtos mokslų mylėtojų draugijos geografijos

skyriaus nariu. Čechovas didžiavosi tuo — j e i g u ne kelionė į Sachaliną, jis nebūtų sulaukęs tokios garbės.

Apysaka „Dvikova" buvo užbaigta vasarą.

Čechovas pasiuntė ją Suvorinui į Feodosiją ir palydėjo tokiu palinkėjimu: „Apsakymas daugiau kaip 4 spaudos

lankų. Tai baisu. Aš nusikamavau ir pabaigą tempiau kaip vežimą per purvyną rudens naktį: žingine, stoviniuo-damas..."

Suvorinas apysaką pagyrė, nepatiko jam tik pavardė

Ladzijevskis. Čechovas .pakeitė ją į Lajevskį.

Spausdinti „Dvikovą" Suvorinas pradėjo tik po dviejų

mėnesių — jis norėjo pagyvinti susidomėjimą laikraščiu prieš metinės prenumeratos pradžią.

Anksčiau už „Dvikovą" laikraštyje „Novoje vremia"

pasirodė feljetonas „Fokusininkai". Čechovas parašė jį

kartu su Vagneriu.

Tais metais išėjo K. Timiriazevo brošiūra „Mokslo

parodija", sukėlusi daug triukšmo. Čechovas Timiriazevą gerbė — tai buvo įžymus mokslininkas, puikus lektorius, talentingas literatas, įdomiai rašantis apie mokslą. Čechovas vadino jį „botanikų vadovu";

Dar 1885 metais Timiriazevas parengė botanikos sto-

ties projektą, bet įgyvendinti sumanymo jam nepavyko.

Jo idėją nusičiupo Maskvos zoologijos sodo verteivos.

Jie atidarė stotį, kurioje po mokslo iškaba buvo paslėpta komercinė verslovė. Timiriazevas užpuolė tą šarlatanų

įstaigą. Laikraščiuose pareikšti nuomonės jam nedavė —

komersantus globojančio reakcingo profesoriaus Bogda-

272

novo rankose buvo ne tik mokslas, bet ir spauda. Timiriazevui teko pasitenkinti brošiūra.

Feljetonas „Fokusininkai" sudomino šia brošiūra ne tik specialistus, bet ir daugelį skaitytojų.

Feljetonas demaskavo vertelgas ir jų globėjus. Jis

padarė sprogusios bombos įspūdį. Įžeistieji stengėsi išsi-aiškinti, ką slepia raidė „C" (taip buvo pasirašytas feljetonas). Jie, suprantama, neįtarė, kad „Fokusininkai" para-

šyti literato, tolimo mokslo sferoms.

Čechovas prašė Suvoriną išlaikyti autorystę griežčiau-

sioje paslaptyje, net neišrašyti honoraro. Jis nerimavo ne dėl savęs, o dėl Vagnerio — šis ruošėsi ginti daktaro disertaciją, ir visagalis Bogdanovas, suprantama, būtų

pasistengęs jam atkeršyti.

Paslaptis buvo išsaugota. Vagneris nenukentėjo, atsi-

teisti už kandų feljetoną teko pačiam Timiriazevui —

Bogdanovas pasiekė, kad jis būtų atleistas iš Mokslų akademijos.

„Fokusininkų" autorystė net Timiriazevui buvo ilgai nežinoma. Po keleto metų jis buvo supažindintas su Čechovu. Rašytojas pasakė mokslininkui: „O mes kartu

į žygį ėjome",— ir papasakojo jam apie „Fokusininkus".

„Fokusininkų" rezonanso nudžiugintas, Čechovas pa-rašė naują feljetoną. Pasirašė jį slapyvardžiu „Kisliajevas"

ir vėl paprašė Suvoriną visiškos konspiracijos.

Feljetonas neutraliu ir nuobodžiu pavadinimu „Mask-

voje" — kandžiai išjuokia „Maskvos Hamletą", miesčionį

inteligentą, nemokšiškumą ir tingulį dangstantį nihilizmu.

Tai apibendrinantis paveikslas. Maskvos Hamletas — tai literatas, bet žvelgiantis į gyvenimą pro mebliuotų kambarių langą, rašantis tik apie vokietes, mergas ir nešvarias servetėles. Tai ir aktorius, bet vaidinantis tik girtuoklius ir sugyvulėjusius idealistus.

Feljetono pabaiga tragiška ir negailestinga;. . . . jeigu aš išgulčiau iš savęs aziatą, tai galėčiau išstudijuoti ir pamilti Europos kultūrą... aš galėčiau kloti M a s k v o j e puikius grindinius, prekiauti su Kinija ir Persija, suma-

žinti mirtingumo procentą, kovoti su nemokšiškumu, pa-

leistuvyste ir su visokiom šlykštybėm, kurios taip trukdo mums gyventi... Taip, aš galėčiau! Galėčiau! Bet aš supuvęs 273

skuduras, šlamštas, sugižėlis, aš Maskvos Hamletas. Ga-benkite mane j Vagankovą!"

Čechovas laidojo miesčionį inteligentą, apgiedodamas

jį atšiauriais žodžiais.

Ščeglovas žavėjosi Čechovo miniatiūra. Pažangus lite-

ratas ir advokatas S. A n d r ė j e v s k i s (jis atsisakė būti kaltintoju Veros Zasulič procese) manė, kad maskviečio esmė

feljetone puikiai perprasta ir plačiai atskleista.

Čechovas rašė Suvorinui, kad norėjęs glaustai pavaiz-

duoti Maskvos inteligentą. Apysakoje „Dvikova" jis vaizdavo inteligentą jau ne glaustai, o detaliai. Ir ne tik Maskvos.

Feljetono herojus vadino save Maskvos Hamletu.

„Neryžtingumu aš panašus į Hamletą",— galvojo apysakos herojus Lajevskis.

Feljetono herojus svajojo, kuo jis būtų galėjęs tapti, jeigu būtų „išgujęs iš savęs aziatą". Lajevskis taip pat galvojo, kad iš jo būtų galėjęs išeiti puikus zemstvos veikėjas, valstybės žmogus, oratorius, publicistas, pasi-

šventėlis.

Lajevskis vadina save nevykėliu, „nereikalingu žmo-

gumi" .

Pjesėje „Ivanovas" Čechovas norėjo užbaigti galeriją

„nereikalingų žmonių", sukurtų rusų literatūroje. Po ketverių metų jis grįžo prie šios temos.

Ivanovas žadina ir norą smerkti, ir užuojautą. Jis grie-bėsi daug ko jaunystėje, bet patruko nuo nepakeliamos

naštos. Jis negalėjo susitaikyti su savo bejėgiškumu ir nusižudė. '

Ivanovas — to meto auka, jis kartu su jaunyste išžarstė

savo idealus.

Lajevskis neturėjo jokių idealų net jaunystėje. Jaunys-tė jo dar nepraėjusi, jam tik dvidešimt aštuoneri metai, bet jis neturi nieko nei ateityje, nei praeityje. Jis gyvena dykinėdamas, jo dienas užpildo vynas, kortos ir mąstymai apie savo neryžtingumą. Jam taip pat patiktų dėtis savo meto auka, bet jo priešininkas — mokslininkas fon Korenas — duoda pašaipią jo charakteristiką:. . . . mes turime suprasti, kad toks didis žmogus kaip Lajevskis ir savo nuopuolyje yra didis; kad jo pasileidimas, nemokšiškumas 274

ir nevalyvumas yra natūralus istorinis reiškinys, sankcio-nuotas būtinybės... jis — nelaiminga laiko, srovių, paveldėjimo ir kitų galų auka".

„Ivanove" užuojautą kelia ne tik „nereikalingas žmogus", bet ir jo aukos, Sara ir Saša. „Dvikovoje" simpatijų

nekelia nei herojus, nei jo auka — Nadežda Fiodorovna, ji taip pat gyvena tingiai ir netvarkingai.

Tiktai vienas žmogus apysakoje užsiėmęs darbu —

mokslininkas fon Korenas. Jis gyvena palaimingoje gam-

toje, bet jam nėra kada ja gėrėtis, jis užsiėmęs nuo ryto iki nakties savo bandymais ir stebėjimais (gyvas model i s — z o o l o g a s Vagneris — be abejonių, buvo pavyzdžiu Čechovui, kai jis kūrė šį personažą). Gyvendamas švel-niame pietų klimate, mokslininkas svajoja apie ekspediciją į atšiaurius kraštus — į Tolimuosius Rytus. Jis sumanė

nukeliauti pakrante nuo Vladivostoko iki Beringo sąsiaurio ir paskui nuo ten iki Jenisejaus žiočių. (Šitos svajonės jau ne Vagnerio, o paties Čechovo — grįžęs iš Sachalino, jis dabar pamąstydavo apie kelionę link Šiaurės Ledinuo-tojo vandenyno, bet tokiai sunkiai kelionei nebuvo nei bendrakeleivių, nei sveikatos.)

Čechovas prašė Suvoriną patarimo — ar neišmetus

pokalbių apie zoologiją, nuo to apysaka būsianti gyvesnė.

Jis neišmetė jų, suprasdamas, kad tie samprotavimai sudaro fon Koreno esmę.

I v a n o v a s — ' f i g ū r a dramatiška, L a j e v s k i s — t r a g i k o -

miška.

Net jo dvikova su fon Korenu — ne dramatiškas aktas,

o formali procedūra.

Jaunas diakonas mano, kad dvikova būsianti tik menk-

niekis, be kraujo, juokinga. Jis nori aprašyti ją pasišaipydamas, kad uošvis skaitytų ir juoktųsi.

Sekundantai karininkai su panieka kalba apie niekam

nereikalingą civilių dvikovą: išaiškėja, kad jie net nežino dvikovos sąlygų. Į dvikovą nerimtai žiūri ir patys dviko-vininkai. Lajevskis po iššaukimo į dvikovą eina pietų pas pašto valdininką, krečia j u o k u s ir juokiasi, o po pietų —

dvikovininkas ir sekundantai sėda lošti kortomis. Fon

Korenas pradeda abstraktų ginčą su diakonu.

Dvikova — formalumas, bet susidūrimas dviejų prie-

275

šininkų — Lajevskio ir fon Koreno — dalykas rimtas.

Mokslininkas pateikia skaudžią savo priešininko charakteristiką. „Ne jis kaltas, jei valdiniai laiškai savaitėmis guli neatplėšti ir jei pats jis geria ir kitus nugirdo, o kalti Oneginas, Pečiorinas ir Turgenevas, išgalvojęs nevykėlį

ir nereikalingą žmogų".

Lajevskis, mąstydamas naktį prieš dvikovą, koneveikia

save ne mažiau negu fon Korenas.

„Ar jį rytoj rytą nušaus, ar pasijuoks iš jo, atseit paliks gyvą, jis vis tiek žuvęs... Jis, kaip svetimas ar pasamdytas iš kitos planetos, nedalyvavo bendrame žmonių gyvenime, buvo abejingas jų kančioms, idėjoms, religijoms, žinioms, ieškojimams, kovai, jis nepasakė žmonėms nė

vieno gero žodžio, neparašė nė vienos naudingos, nenu-

valkiotos eilutės, nieko nepadarė žmonėms nė už skatiką, o tik valgė jų duoną, gėrė jų vyną,, grobstė jų žmonas, gyveno jų mintimis ir, norėdamas pateisinti savo niekingą, parazitišką gyvenimą jų ir savo paties akyse, visuomet stengėsi atrodyti, lyg būtų aukštesnis ir geresnis už juos.

Melas, melas ir melas..."

Fon Korenas kalbėjo piktai, kad galėtų paskandinti

Lajevskį jūroje, sunaikinti kaip skėrį. Bet dvikovoje šovė

pro šalį.

Čechovas žiūri į savo herojų dar nuolaidžiau.

Praėjo trys mėnesiai po dvikovos, o Lajevskis neat-

pažįstamai pasikeitė — jis pasidarė sąžiningas darbuotojas ir geras šeimos tėvas.

Visoje apysakoje autorius negailestingai smerkia he-

rojų, o finale suranda jam vietą gyvenime.

Čechovas jautė, kad toks persimainymas dirbtinis, jis

buvo nepatenkintas apysakos pabaiga, norėjo ją pakeisti.

Bet pabaiga liko nepakeista, nors laiko buvo pakan-

kamai. „Dvikova" imta spausdinti tik po dviejų mėnesių, ir spausdinama ji buvo daugiau kaip mėnesį.

Suvorinas patarė pavadinti apysaką „Melas": dvikova buvo pernelyg nereikšmingas apysakos epizodas, o melas sudarė pagrindinę jos temą. Bet Čechovas nesutiko.

„...Pavadinimas „Melas" netinka,— rašė jis redaktoriui.—

Jis derėtų tik ten, kur kalbama apie sąmoningą melą.

Nesąmoningas melas nėra melas, o klaida".

276

Čechovas paskelbė savo herojui nuosprendį — kaltas,

bet vertas atlaidumo.

Vos tik buvo pradėta spausdinti „Dvikovą", Aleksandras pranešė broliui, jog visa redakcijos kompanija keikia jį kiek įmanydama — „Novoje vremia" bendradarbiai pasipiktinę, kad Čechovas atima iš jų uždarbį, spausdina savo kūrinius du kartus per savaitę.

Tai išgirdęs Čechovas įniršo, nes ir pats visaip prie-

šinosi, kad apysaka būtų spausdinama laikraštyje „Novoje vremia". Jis pasiuntė „Dvikovą" Suvorinui tik perskaityti ir įspėjo, jog kūrinys laikraščiui per ilgas ir jo negalima skaldyti į dalis. Kitame laiške jis vėl įkalbinėjo Suvoriną:

„Spausdinti laikraštyje ilgą kūrinį tikrai nemalonu".

Į laikraštinius romanus skaitytojai žiūrėjo nerimtai —

Čechovas tai puikiai žinojo pagal savo romanus „Nereikalinga pergalė" ir „Drama medžioklėje", kuriuos buvo parašęs j a u n y s t ė j e dėl uždarbio. Čechovas norėjo išspausdinti „Dvikovą" storame žurnale — skaitytojas būtų susidaręs vientisą įspūdį, be to, ir materialiai taip būtų nau-dingiau.

Bet Suvorinas įsikibo į „Dvikovą", ir Čechovas, supan-

čiotas duoto žodžio ir skolos (jis iki tol nebuvo atsiteisęs už kelionę užsienin), negalėjo jam prieštarauti.

„Paprašyk Suvorino, kad jis atiduotų trečiadienius,—

rašė Čechovas broliui.— ...Jie man taip pat nereikalingi, kaip ir mano bendradarbiavimas laikraštyje „Novoje

vremia", kuris nedavė man kaip literatui nieko, tik blogį".

TRYLIKTAS SKYRIUS

Pavargęs nuo svečių ir lankytojų, savų ir svetimų

rankraščių, Čechovas išvažiavo į Peterburgą. Beje, be no-ro prasiblaškyti, į sostinę jį vijo ir reikalas — reikėjo gauti pinigų badaujantiems.

Rusijos kaimas kęsdavo badą kas pavasarį, šį kartą

šaliai artėjo bado metai.

Vasarą Bogimove Čechovas gydė valstiečius, ir j i e

pasakojo apie artėjančią nelaimę.

„Ateina bado metai,— rašė jis Suvorinui, palaimingai

277

gyvenančiam pietuose.— Tikriausiai prasidės visokios

ligos ir badaujančiųjų maištai".

Čechovas pasiūlė spausdinti laikraštyje „Novoje vre-

mia" klausimus ir atsakymus opia bado tema. Pirmą klausimą— „Ar naudinga balandūnė?" — davė jis pats. Po dviejų dienų laikraštyje buvo išspausdinti guodžiantys profesorių atsakymai: balandūnės sėklose daug baltymų

ir krakmolo.

Laikraščio „Russkije vedomosti" redakcija pakvietė

Čechovą dalyvauti labdaros tikslais leidžiamame rinki-

nyje „Pagalba badaujantiesiems". Siame laikraštyje Čechovas nebuvo godojamas, dažnai koneveikiamas, bet

tokiu metu n e v e r t ė j o minėti asmeninių nuoskaudų, ir Čechovas davė į rinkinį skyrių iš Sachalino knygos „Apie bėglius ir valkatas".

Jis parašė apsakymą „Žmona", kuriame skambėjo bado motyvai —• pirmą kartą Čechovas meno kūrinyje kėlė

aktualią problemą.

Bet vien literatūrinės pagalbos tokiais sunkiais metais buvo per maža.

Dar rudens pradžioje Čechovas sumanė nuvykti į ba-

daujančią guberniją. Jis susirado seną bičiulį — Jegorovą.

Jie susipažino prieš dešimtį metų, vasarą, Voskresenske.

J e g o r o v a s buvo tada artilerijos karininkas, ir jie leisdavo laiką vienoje kompanijoje. Dabar J e g o r o v a s t a r n a v o zemstvos viršininku Nižnij N o v g o r o d o gubernijoje. Čechovas parašė jam, kad norįs nuvažiuoti pas jį — pasižiū-

rėti, kokia padėtis badaujančiuose kaimuose.

J e g o r o v a s atsiliepė tuoj pat, bet davė suprasti, kad atvažiuoti reikia ne tuščiomis rankomis. Jis sumanė su-pirkti iš valstiečių arklius (gyvuliai buvo pardavinėjami pusvelčiui) ir išdalyti j u o s pavasarį, prieš arimą: reikėjo pinigų.

Vidaus reikalų ministras Durnovas, norėdamas nuslėpti

nelaimės mastą, uždraudė privačia iniciatyva rinkti aukas — pagalba galėjo eiti tik per vyskupijos žinybą ir Raudonąjį Kryžių.

Kitos zemstvos viršininkas, taip pat senas rašytojo

bičiulis — Babkino valdytojas Kiseliovas, nepatarė Če-

chovui prasidėti su M a s k v o s Raudonuoju Kryžiumi —

ten klestinčios vagystės.

Net tokia iniciatyva kaip pagalba badaujantiems buvo

draudžiama arba apribojama. „Visi nukabino nosis, nusiminė,— rašė Čechovas Jegorovui, reikšdamas nepasiten-

kinimą ministro potvarkiu,— vieni supyko, kiti nusiplovė

rankas. Reikia turėti Tolstojaus autoritetą ir drąsą, kad nepaisytum jokių draudimų ir nuomonių ir darytum tai,

ką liepia pareiga".

Čechovas neturėjo Tolstojaus autoriteto, bet savo

pareigą atliko. Draugams ir bičiuliams buvo įteikti aukų

rinkimo lapai. Čechovas įspėjo, kad dėti vilčių į turtinguosius nėra ko — tie, kurie norėjo, jau paaukojo, o pra-

šyti šykštuolių per žema. Jis patarė kreiptis su lapais į vidutiniokus, nesibodėti rublių ir pusrublių.

Jis ir pats vaikščiojo su lapu, išsitraukdavo jį kiek-

vienu patogiu atveju, net vakarieniaudamas restorane.

Visos surinktos lėšos tuoj pat būdavo siunčiamos Je-

gorovui, bet sumos buvo nedidelės.

Čechovas paprašė iš Litfondo penkių šimtų rublių

paskolos, jam duoti atsisakė. Jis prisiminė, kad pavasarį

Paryžiuje Pleščejevas siūlėsi jam paskolinti. Sau jis nesi-skolino, nors pinigų reikėjo, dabar nusprendė kreiptis pagalbos.

Pinigų iš Paryžiaus neatėjo gal todėl, kad prašymas —

per Čechovo delikatumą — buvo pernelyg užmaskuotas.

Čechovas pinigų ne prašė, o atsiprašinėjo, kad pavasarį

nesutikęs jų paimti skolon: „...man pasirodė, kad tas

mano atsisakymas Jus nuliūdino ir supykdė... kai mes

išsiskyrėme, nuo Jūsų dvelkė šaltis... Patikėkite, jeigu man tada būtų jų reikėję, tai būčiau prašęs Jus paskolinti..." Iš tokių žodžių sunku buvo susiprotėti, kad Čechovui jų reikia dabar.

Kartą praeitą žiemą jis buvo nuvykęs pietų pas milijo-

nierę Morozovą, turėdamas vienintelį n o r ą — p e r d u o t i jai šešių šimtų rublių sąskaitą už knygas Sachalino bibliotekoms, bet taip ir neišdrįso užvesti kalbos delikačia tema ir grįžo su sąskaita kišenėje.

Čechovui visada reikėdavo pinigų, bet skolintis galė-

davo tik iš Suvorino, ir tai po ilgų įkalbinėjimų.

Naujuosius metus jis sutiko pas Suvoriną.

Suvorinas svajojo užsisklęsti nuo visų, tylą vadino

279

Dievo balsu, bet kasdien pas jį sukinėdavosi redakcijos bendradarbiai, o per šventes būdavo daug svečių. Į kviestinius vakarus pas jį suvažiuodavo visas Peterburgas —

literatai, dailininkai, aktoriai, susirinkdavo iki pusantro šimto žmonių. Būti pakviestam pas Suvoriną buvo laikoma garbės dalyku. Pirmą kartą Čechovas pakliuvo į tokią

didelę puotą, kur visko buvo į valias, trūko tik linksmumo.

Rytojaus dieną jie važiavo pas Chudekovą į pamaldas

ir vaišes laikraščio „Peterburgskaja gazeta" dvidešimt-penkmečio garbei, p vakare dalyvavo priėmime pas Lei-

kiną.

Visa tai buvo ne pagal jėgas net sveikam žmogui, bet

vangstytis vizitų Čechovui neleido delikatumas ir rūpinimasis aukų lapais.

Lankėsi Čechovas Repino parodoje. Kas gali būti labiau trokštama dailininkui kaip personalinė paroda, tai tas pat, kaip rinktiniai raštai literatui. Bet lankytojų parodoje buvo mažai. Dailininkas skundėsi, kad turįs silpnybę vis perdirbti ką nutapęs ir tai nesą į naudą paveikslams.

Grigorovičius Repinui pasakė, kad šis neatpažįstamai sugadinęs „Zaporožiečius". Dailininkui skaudu buvo tai girdėti, tuo labiau kad nuomonę, jog paveikslas sugadintas, Grigorovičius piršo kiekvienam pažįstamam.

Dėl Grigorovičiaus krimtosi ir Svobodinas — Alek-

sandro teatre buvo repetuojama be galo nuobodi jo komedija „Zomšiniai žmonės". Aktorius skundėsi nuoboduliu gyvenime ir scenoje.

Sčeglovo gimtadienyje būta linksmiau negu praban-

giose puotose pas turtingus leidėjus, ten buvo ne tik geriama, bet ir dainuojamos dainos, šokamas pritūptinis.

Bet ir šis draugų pokylis paliko Čechovui nuovargio

pėdsakų. Kažkada jis vyną vadino gera gyvenimo atgaiva, o dabar jis buvo jam nemalonus kaip mikstūra.

Bičiuliai įkalbinėjo jį švęsti savo gimtadienį Peterbur-ge, kaip ir pernai, bet Čechovas atsikalbinėjo — tą dieną jis prižadėjęs būti namie, šeimoje.

Tais metais jis pirmą kartą iš viso nešventė savo gimtadienio. Grįžęs į Maskvą, tuoj pat išvažiavo į Nižnij Novgorodo guberniją.

280

Daug kas sakė, kad reikią kažkokių raštų, leidimo, bet jam nesinorėjo gaišti laiko.

Iš Nižnij N o v g o r o d o jis pašto arkliais išvyko Kazanės traktu į nuošalų r a j o n ą — Bogojavlenskoję, kur zemstvos viršininku tarnavo Jegorovas.

Siautėjo pūgos, smarkiai šalo. Savo gimtadienį Čecho-

vas kasėsi į Belajos kaimą. Sutemo, kelius užpustė, ir jie ilgai klaidžiojo laukais, kol nusigavo iki nakvynės. Jo gimtadienis vos netapo jam mirties diena.

Pirmą kartą jis pateko į Rusijos gilumą. Rusijos kai-

mas, visada gyvenęs vargingai, vos gy valioj o bado metais.

Pavienių labdarių pagalba nelengvino jo dalios.

Nižnij Novgorodo gubernija gavo iš Peterburgo pen-

kiasdešimt keturis pūdus džiūvėsių — visa tai dvidešimčiai tūkstančių badaujančiųjų.

„Labdariai nori penkiais kepalėliais penkis tūkstančius pasotinti — kaip Evangelijoje,— piktinosi Čechovas laiš-

kuose Suvorinui.— ...Jeigu Peterburge ir Maskvoje būtų

kalbama ir rūpinamasi bado ištiktaisiais tiek daug kaip Nižnyje, tai bado nebūtų".

Čechovas ketino rašyti apie badą į laikraštį „Russkije vedomosti", bet, grįžęs į Maskvą, atgulė — važinėjimas po kaimus per speigą nepraėjo jam lengvai.

Tačiau, vos pasveikęs, Čechovas vėl išvažiavo ten,

kur badas,— į Voronežo g u b e r n i j ą — š į sykį jau ne vienas, o su Suvorinu.

Suvorinas buvo kilęs iš Voronežo gubernijos. Jam

malonu grįžti ten, iš kur išvažiavo kaip kuklus mokytojas, jau garsiam visoje Rusijoje ir visagaliui. Aukštas sostinės svečias buvo priimtas labai iškilmingai. Apie Čechovą

Voroneže žinota mažiau negu apie Suvoriną, bet ir jam, kaip asmeniui, lydinčiam aukštą personą, teko garbė būti kviestiniuose pietuose ir labdaros spektakliuose. (Čechovo populiarumui padėjo tik tai, kad Voronežo teatre buvo

vaidinama jo „Meška".)

Nižnij N o v g o r o d o gubernijoje jis susitikdavo su valstiečiais, net šitą šaltą bado žiemą jie padarė jam labiausiai džiuginantį įspūdį..... Kokie puikūs žmonės Nižnij Novgorodo gubernijoje,— rašė jis.— Vyrai tvirti, senbuviai, visi stuomeningi — kiekvienas tiktų tapyti pirklį Kalašnikovą.

Ir protinga liaudis".

281

/

Čechovas įkalbinėjo Suvoriną pavažinėti po kaimus,

jam tai buvo tuo įdomiau, kad jo tėvas irgi kilęs iš Voronežo gubernijos kaimo. Bet dienos bėgo susitikimuose su valdininkais ir labdaringomis damomis. Jie buvo išvažiavę iš miesto tik vieną kartą, ir ne į kaimą, o į Chrenovo žirgy-ną, kur buvo sutikti taip pat kviestiniais pietumis ir mėgė-

jišku spektakliu.

Blynai, jaunos merginos, žavinčios mėgėjiškuose spek-

takliuose ir koncertuose, arbatos su uogiene, trikinkės su v a r p e l i a i s — v i s a s tas gyvenimas atrodė Čechovui ypač keistas dabar, kai aplink siautėjo badas.

Apie savo kelionę jis rašė Mašai su ironija: „Mūsų

reikalai su badaujančiaisiais klostosi puikiai: Voroneže mes pietavome pas gubernatorių ir kas vakarą sėdėjome

teatre... Mes paistome niekus ir esame naivūs kaip kūdikiai,— šita savybė, suprantama, skirtina ne man, o tai bronzos statulėlei, kur stovi mano kabinete ant stalo"

(Čechovo kabinete stovėjo Gincburgo padarytas Suvori-

no biustas).

Po didelių ir mažų puotų Čechovui ypač apgailėtinos

pasirodė valgyklos badaujantiesiems — miestuose su-

rinkti pinigai buvo eikvojami neišmoningai, neūkiškai.

Tvarka Voronežo gubernijoje Čechovui atrodė panaši

į tą, kurią jau buvo aprašęs apsakyme „Žmona". Badą jis išvydo tą žiemą pirmą kartą, bet visai nemokančių

tvarkytis labdarių pažinojo ir anksčiau.

Rinkinyje „Pagalba badaujantiesiems", kuriame Če-

chovas publikavo skyrių iš knygos apie Sachaliną, buvo atspausdintas Levo Tolstojaus straipsnis. Dar neseniai, skaitydamas „Karą ir taiką", Čechovas gėrėjosi menininko genialumu, o dabar jis žavėjosi Tolstojaus praktiš-

kumu. Rašytojo patarimai, kaip įrengti valgyklas, buvo tokie paprasti ir protingi, kad juos, Čechovo nuomone, buvo galima spausdinti kaip instrukciją „Vyriausybės

žinyne". Tačiau protingais patarimais niekas nepasinaudojo, reikalai buvo tvarkomi nepaprastai blogai.

Žmogus, gyvenantis kaip atsiskyrėlis Jasnaja Poliano-

je, pažinojo gyvenimą ir liaudies poreikius kur kas geriau negu vieno iš įtakingiausių Rusijos laikraščių redaktorius.

232

Čechovas grįžo iš Voronežo gubernijos jausdamas,

kad kelionė buvo beprasmiška, pirmąkart nusivylęs Su-

vorinu. „ , , • ••

Jis pajuto neįveikiamą poreikį vėl is pagrindų pakeisti savo gyvenimą, šį kartą jau ne laikinai, o visiems laikams.

Namiškiai jį mylėjo, bet šeimoje jis buvo vienišas. Gerbė

tėvus, bet stigo dvasinio bendravimo su jais: pernelyg skirtingi buvo charakteriai. Michailas baigė teisės fakultetą, tarnavo mokesčių inspektoriumi ir gyveno atsidavęs reikalams ir proziškai. Ivanas savo srityje padarė karjerą, iš apskrities miesto Sudogdos buvo perkeltas į Maskvą, bet jis taip pat gyveno visa galva pasinėręs į savus mokyto-javimo reikalus. Maša buvo Čechovui artimesnė už brolius, su ja buvo galima ne tik praleisti laiką kompanijoje, bet ir nuoširdžiai pasikalbėti. Bet pokalbis apie patį svarbiausią dalyką, apie literatūrą, meną ir aukštesnes materijas, ir su ja nesiklostė.

Dvasinės aplinkos nebuvo. Bet reikėjo nuolat rūpintis

šeima.

Vienatvė jam neteikė vienintelio džiaugsmo — n e t u -

rėti jokių įsipareigojimų.

Jis svajojo apie vienišo menininko gyvenimą, bet

suprato, kad tos svajonės neįgyvendinamos. Ir broliai, ir sesuo tarnavo, bet taip nuo seno buvo susiklostę, kad visi namų rūpesčiai gulė vienam Antonui ant pečių.

Čechovo honorarai didėjo — Suvorinas pridėjo jam

penkiakapeikį, laikraščio „Peterburgskaja gazeta"redaktorius Chudekovas žadėjo net keturiasdešimt kapeikų

už eilutę. Bet Čechovas suprato, kad Maskvoje, su jos

butų brangumu ir restoranų pagundomis, jis niekada ne-

išbris iš nepriteklių, niekada negalės darbuotis ramiai, neskubėdamas. Ar ne geriau gyventi su mažais pinigais, negu įtemptai uždirbant daug?

Išeitis buvo viena — persikelti į kaimą.

Kaimas jį viliojo ne tik pragyvenimo pigumu.

Siųsdamas Mašą į Poltavos guberniją pirkti sodybos,

Čechovas rašė šeimos bičiuliui Smaginui: „Jeigu šiais

metais nepersikelsiu į provinciją ir jeigu nupirkti sodybos kažkodėl nepavyks, tai pasidarysiu didelis piktadarys

savo sveikatai. Man atrodo, kad aš perdžiūvau kaip sena spinta... Išvažiuoti iš M a s k v o s man būtina".

283

Gyventi M a s k v o j e buvo ir brangu, ir neramu, ir nesveika.

Bet buvo dar viena aplinkybė, kur kas svarbesnė, pri-

vertusi Čechovą visiems laikams atsisveikinti su Maskva.

„Jeigu aš gydytojas, tai man reikia ligonių ir ligoni-

nės,— rašė jis Suvorinui,— jeigu aš literatas, tai man reikia gyventi tarp liaudies, o ne Malają Dmitrovkoje, su mangusta. Reikia bent trupučio visuomeninio ir politinio gyvenimo, bent truputėlio, o tas gyvenimas tarp keturių sienų be gamtos, be žmonių, be tėvynės, be sveikatos ir a p e t i t o — t a i ne gyvenimas..."

Tą žiemą Čechovas atsisveikino ir su Malają Dmitrov-

ka, ir su m a n g u s t a — j ą p a d o v a n o j o zoologijos sodui.

Sodybos pirkimas tapo Čechovui įkyria idėja.

Sodybą norėjo nusipirkti Gogolio vietose — Soročin-

cuose, bet Mašai nepatiko namas. Kitos sodybos — neto-

liese — namas patrauklus, bet atbaidė žemos pelkėtos

vietos. Trečiosios sodybos žemės buvo tinkamos, bet namo nebuvo visai, be to, savininkas užsiprašė didelės kainos.

Maša grįžo tuščiomis, ir Čechovas sutiko tai kaip

katastrofą.

Noras išvažiuoti iš M a s k v o s taip jį pagavo, kad jis sodybos pirkimo nenorėjo atidėti nė vienai dienai.

Čechovas mėgo šilumą, svajojo gyventi pietuose (tai

buvo būtina ir jo sveikatai), o sodyba buvo nupirkta

Pamaskvyje.

Melichovas buvo nupirktas taip paskubom, kaip per-

kami kailiniai arba spinta — pagal skelbimą laikraštyje.

Tą žiemą Suvorinas taip pat sugalvojo pirkti dvarą —

prie Zaraisko, Riazanės gubernijoje, kvietė Čechovą va-

žiuoti apžiūrėti.

Čechovas atsisakė: „Žiemą dvarai apžiūrinėjami tik

tada, kai norima jais nusivilti".

Melichovas buvo nupirktas žiemą, bet Čechovas jo

neapžiūrinėjo. Jis pasirašė susitarimą su sodybos savininku — dailininku N. Sorochtinu ir tą pačią dieną išva-

žiavo į Voronežą.

Sodybą jis pamatė pirmą kartą beveik po mėnesio —

ji jau buvo nupirkta.

Apie Melichovą jis turėjo gana neaiškų supratimą:

284

girdamasis savo pirkiniu, įtikinėjo, kad sodyba esanti už devynių varstų nuo stoties, o iš tikrųjų iki jos buvo trylika. Nusivylimas prasidėjo dar iki kelionės į Melichovą —

Maskvoje. Apie savo lengvabūdišką pirkimą Čechovas

rašė Tichonovui su humoru: „Aš panašus į žmogų, kuris

užsuko į traktierių suvalgyti maltinukų su svogūnais, bet susitikęs gerų draugų nusilakė kaip kiaulė ir sumokėjo 142 rublius 72 kap... aiškiai matau, kad mano dvaras parduodamas iš aukciono".

Poltavos Gubernijoje Čechovas norėjo nusipirkti sody-

bą su nedideliu sklypu, o dabar netikėtai pasidarė savininku gan didelio dvaro — apie du šimtus trylika dešimtinių. Dvaras kainavo trylika tūkstančių, iš jų tuoj pat reikėjo įmokėti penkis tūkstančius. Mėginimai pasiskolinti pinigų Maskvoje sužlugo, teko kreiptis pagalbos į Suvoriną.

Penki tūkstančiai — tai buvo tik pradžia. Apie tūks-

tantį išėjo pirkinio įforminimui — banko ir notaro mo-

kesčiams.

Dvarą tuoj pat po pirkimo užstatė — išaiškėjo, kad

procentų reikia mokėti ne tris šimtus rublių per metus, kaip buvo šnekama, o penkis šimtus.

Čechovas suprato brendąs į dideles skolas, kaip į liūną, bet sustoti jau buvo neįmanoma.

Melichovo apžiūrėjimas kiek nuramino Čechovą.

Jam patiko, kad visi pastatai nudažyti ryškiomis spal-

vomis, stogai — žali ir raudoni — gražiai atrodė akinamai balto sniego fone.

Namas stovėjo nepatogiai — kaimo centre. Bet Čecho-

vui patiko kabinetas — erdvus ir šviesus; dideli langai italų stiliaus, su rėmais be rišinių.

Beje, viduje Čechovas neužsibuvo — dailininko būstas

buvo panašus į nešvarią pirkią.

Sunervino Čechovą ne sodyba, o jos savininkas.

Dailininkas gyveno visai ne taip, kaip dera dailinin-

kui — Čechovui žmonės spėjo papasakoti, kad jis laikąs po vienu stogu žmoną ir meilužę. O tai, kad dailininkas barasi su tarnais, šaukia ant murzinų ir apdriskusių vaikų, Čechovas spėjo pastebėti pats.

Bet nemaloniausią įspūdį Čechovui padarė tai, kad

285

dailininkas apgaudinėja jį kaip pelnikautojas turguje.

Skelbime buvo išvardyta, kiek yra galvijų — bet arkliai vos laikėsi ant kojų, jie buvo šeriami šiaudais, o karvės nedavė pieno.

Sorochtinas buvo įsivėlęs į skolas, ir Čechovas vėl

turėjo-mokėti pinigus, gaudamas mainais kažkokius nieko nevertus pakvitavimus.

„Apskritai niekai ir banalybės,— rašė jis Suvorinui.—

Šlykštu, kad visi tie alkani ir nešvarūs nenaudėliai mano, kad ir aš taip drebu dėl kapeikos kaip jie ir kad man taip pat būtų ne pro šalį juos apmauti".

Kovo pradžioje Čechovai persikėlė į Melichovą. Po

poros dienų Čechovas rašė Suvorinui: „Aš. jau tremtyje.

Sėdžiu savo kabinete su trim dideliais langais ir mėgaujuos... Nuo stogo laša, kvepia pavasariu... Nuotaika kol kas gera... vienatvės net su kaupu. Erdvu, laisva".

Erdvu ir laisva buvo kur tik nori, tik ne namuose.

Namas, kuris paskubomis apžiūrinėj ant pasirodė Čechovui naujas ir tvirtas, pasirodė esąs s e n a s — j i s buvo statytas beveik prieš pusšimtį metų. Keitėsi sodybos savininkai, ir kiekvienas perstatinėjo namą pagal savo skonį.

Dailininkas Sorochtinas kadaise dirbo dekoratoriumi

pas Lentovskį, apiformindavo pompastiškas ir neskonin-

gas fejerijas. Namas Melichove irgi buvo panašus į deko-r a c i j ą — iš pažiūros atrodė efektingai, bet pretenzingai —

plokščią stogą laikė kolonos, prie įėjimo į verandą sto-vėjo mediniai paauksuoti grifai.

Gyventi tame name buvo nepatogu, kaip dekoraci-

j o j e — ankšta, nejauku, šalta.

Čechovas, mėgstantis šilumą ir jaukumą, džiaugėsi,

kad nustos pagaliau vargti šaltuose Maskvos butuose.

Bet namas Melichove pasirodė esąs šalčiausias jo būstas —

prie karštų krosnių negalima buvo prisiliesti, o iš apačios nepakenčiamai traukė, teko statyti ant grindų lempas.

Namuose buvo valoma, plaunama, dažoma, iš naujo

klojamos grindys, mūrijamos krosnys. Kabinetan smelkėsi tvaikas, čia girdėjosi kirvių ir plaktukų kaukšėjimas, iš tėvo kambario sklido smilkalų kvapas, iš virtuvės —

visokie aromatai (vėliau ji buvo perkelta į šeimynykščių

kambarį). Ilgai mėgautis tokioje aplinkoje buvo neįma-

236

noma, ir Čechovas pradėjo rašyti — dirbti jis mokėjo

visokiomis sąlygomis.

Pirmas apsakymas, kurį Čechovas parašė Melichove,

vadinosi „ I š t r ė m i m e " — j i s buvo parašytas praėjus savaitei po persikraustymo.

Apsakymą jis pasiuntė į žurnalą „Vsemirnaja illiustra-

cija". Jį išspausdino su paantrašte „Apybraiža".

Čechovui nereikėjo nieko išgalvoti, tik prisiminti, kas buvo jam atsitikę prieš porą metų, ir, konkrečiai, nelemtąjį kėlimąsi per Tomės upę, vos nekainavusį jam gyvybę.

Be abejo, jis matė ir tokių žmonių kaip jaunas totorius, patekęs į Sibirą be j o k i o s kaltės, ir tremtinį inteligentą Vasilijų Sergejičių, kuris pasikars iš nevilties ar pamė-

gins bėgti į Rusiją ir susilauks už savo pabėgimą ka-

torgos.

Bet nykiausias dalykas — ne tremtinių gyvenimas, o

laisvo keltininko Semiono, praminto Galvočiumi. Jo draugai skundžiasi katorgos gyvenimu. „O man gerai,— ne-

sutinka Semionas.— Dieve duok kiekvienam taip gyventi".

Tie žodžiai sukelia įniršį jaunam totoriui, jis užsipuola gyvenimu patenkintą Semioną: Dievas sutvėrė žmogų,

kad gyvas būtų, kad ir džiaugsmas būtų, ir nusiminimas būtų, ir vargas būtų, o tu nori nieko, tu ne gyvas, o akmuo, molis!"

Tėvai buvo patenkinti — bent senatvėje pagyvensią

savo dvare. Ypač džiaugėsi dvaru ir būsimais jame darbais Pavelas Jegorovičius. Pratęs visą gyvenimą darbuotis,

jis, palikęs tarnybą, beveik metus kamavosi be darbo.

Ir jam širdį glostė, kad pirmą kartą gyvenime galėjo

duoti nurodymus.

Žiemą apžiūrinėti dvaro negalima! Jeigu Čechovas

būtų paklausęs to perspėjimo, tikriausiai nebūtų pirkęs Melichovo.

Po sniegu slypėjo pagrindinis sodybos trūkumas —

vietos žemos, drėgnos. Vargu ar tai buvo į naudą Čechovui su jo negalavimais ir ligomis, polinkiu į tuberkuliozę.

Dvaras buvo didelis, Sorochtinas pranašavo Čechovui

dideles pajamas. Tačiau artimiausiais metais galvoti apie pajamas nebuvo ko: inventorius pasirodė esąs niekam

tikęs, arkliai sulysę.

287

f

Be to, didesnė dvaro dalis buvo ne dirbama žemė, o

miškas. Planuoti pajamas iš miško dar sunkiau — miškas buvo jaunas, vadinamas ieniniu. Čechovas j u o k a i s sakydavo, kad teisingiau būtų jį vadinti rykštiniu.

Kažkada, prieš kokią dešimtį metų, Čechovas pavy-

dėjo Leikinui, nusipirkusiam dvarą: pats žodis „dvaras"

skambąs poetiškai. Dabar Čechovas rašė: „Pats blogiausias dalykas mano dvare — tai žemės gausumas. Aš dabar

panašus į leidėją, kuris turi 50 tūkstančių prenumeratorių

ir neturi pinigų laikraštinio popieriaus įsigyti".

Čechovas prašė Kiseliovą atvažiuoti iš Babkino ir iš-

gelbėti jį nuo tūkstančių kvailysčių: „Mes juk nė velnio neišmanom. Aš, kaip Raspliujevas, apie žemės ūkį nusi-manau tik tiek, kad žemė juoda... Kaip geriau sėti dobilus: po rugių ar po vasarojaus?" Jis siuntė sveikinimus Babkinui, kuris tūkstantį kartų simpatiškesnis už Melichovą.

Po truputį Čechovai padarė tvarką namuose ir ėmėsi

sodybos. Išvalė tvenkinį, įrengė šiltnamius ir oranžeriją, o pavasarį pradėjo sodinti gėles ir medžius.

Čechovas dirbo kartu su visais. Gyrėsi, kad jam tvir-

tėja raumenys. Jis retai užsukdavo į laukus, sakydavo, kad žiemkenčiai ir vasarojus jam yra tiktai peizažas. Bet darže ir ypač sode plušėdavo su azartu.

Pirmą kartą ėmėsi sodininko darbo, ir šis jam taip pa-

tiko, kad tas pomėgis išliko visą gyvenimą.

Bet pirmuoju smuiku darbuose grojo Maša, nors ji to-

liau mokytojavo, atvažiuodavo į Melichovą tik dviem

dienom per savaitę.

Pasiekti sodybą buvo nelengva. Daugiau kaip dvi va-

landas ji važiuodavo iki Lopasnios prakaitu ir machorkos dūmais pridvisusiame trečios klasės vagone. O paskui

gaudavosi išmaltu ir duobėtu keliu iki savo dvaro.

Kai Čechovas važiavo apžiūrėti dvaro, kelias nuo Lo-

pasnios iki Melichovo jam patiko. Patiko peizažas — paties kelio jis nematė. Važiavo suvažinėtu žiemos keliu, paslė-

pusiu duobes ir provėžas. Net vasarą, kai būdavo sausa, važiuoti tuo keliu būdavo kančia. O kai orai pabjurdavo, pasiekti sodybą neretai tekdavo raitam arba pėsčiomis.

Maša atvažiuodavo nuvargusi, nusivariusi, vos ne ver-

kdama, bet tuoj pat imdavosi darbo. Čechovai pasirodė

288

esą neblogi darbininkai — netrukus proziškame dvare

atsirado poetiška oazė.

Čechovas jau buvo prisižiūrėjęs liūdnų Rusijos kaimų

Nižnij Novgorodo gubernijoje. Bet ir lyginant su jais Melichovas atrodė pasigailėjimo vertas ir skurdus. Apgriu-vusios pirkios žvelgė niūriai. Sodų Melichove žmonės

neveisė. M o k y k l o s nebuvo, užtat kaimo centre buvo trys smuklės. Apgriuvusi cerkvė stovėjo tuščia — nebuvo parapijos popo.

Kadaise per Melichovą — Kaširos traktu — būdavo va-

romos į Maskvą galvijų bandos. Dabar galvijai vežami

geležinkeliu, bet smuklės išliko.

Melichove visada žmonės gyveno skurdžiai, bet tie ba-

do metai valstiečiams buvo ypač sunkūs.

Dar apžiūrinėdamas dvarą, Čechovas spėjo pastebėti,

kad valstiečiai užguiti, išgąsdinti, suirzę.

Į senąjį sodybos savininką jie žiūrėjo priešiškai. So-

rochtinas įkalbinėjo valstiečius parodyti Čechovui užaugusį mišką, tariamai priklausantį jam (iš tikrųjų mišką valdė cerkvė), bet jie atsisakė, nesusigundę net degtinės.

Čechovų namai stovėjo viduryje kaimo. Čechovas gy-

veno baisaus skurdo aplinkoje, bet kuo galėjo padėti

valstiečiams? Jis pats vos sudurdavo galą su galu — apie tai, kad dvaras gali būti parduotas iš varžytinių, jis rašė

dabar jau ne juokais.

Vienintelis dalykas, kurį jis galėjo padaryti,— tai pra-platinti sieksniu genatį valstiečių gyvuliams į ganyklas.

Jeigu Čechovas būtų buvęs tik literatas, vargu ar būtų

palenkęs į savo pusę valstiečius — rašyto j avimas jų akyse buvo toks pat tuščias užsiėmimas kaip ir tapyba.

Žinia, kad Melichove apsigyveno daktaras, greitai

pasklido po visą apylinkę. Čechovas priiminėdavo namie, o pas sunkius ligonius eidavo per pirkias.

Laiko neleido niekams, ir viską spėjo — ir gydyti, ir

rašyti.

Niekada jam taip gerai nesisekė dirbti kaip pirmaisiais mėnesiais Melichove. Per pusmetį jis parašė dvi apysakas — „Palata Nr. 6" ir „Nepažįstamo žmogaus pasakojimas", tris a p s a k y m u s — „ I š t r ė m i m e " , „Kaimynai",

„Džiaugsmas" ir keletą smulkių dalykėlių.

10. „Čechovas"

Suvorinas pasiūlė jam sutrumpinti Diuma romano „Gra-

fas Montekristas" vertimą. Čechovas ėmėsi ir to — pinigų

jam mirtinai reikėjo.

Čechovas sakydavo svajojąs išvažiuoti į provinciją,

imtis medicinos praktikos, nieko nerašyti, tiktai skaityti.

Melichove užteko laiko viskam!

Niekad Čechovas tiek neskaitė, kiek pirmaisiais metais sodyboje.

Svobodinas ne kartą buvo prikišęs jam, kad jis neskai-

tęs Lesingo. Čechovas iš viso buvo nelabai daug skaitęs —

jis pernelyg anksti pradėjo rašyti. Rašyti jam tekdavo daugiau, negu skaityti. Dabar jis skaitė Pisarevą ir Leskovą, Pisemskį ir Baironą.

Jis žavėjosi netikėtu geradarystės, dievobaimingumo

ir maištingumo derinimu Leskovo kūryboje. Pisemskis

patraukė jį gyvais personažais ir stipriu temperamentu.

„Don 2uanas" suvis pakerėjo...

Pisarevas nustebino jį savo naivumu — nuvainikuoja

Oneginą ir Tatjaną, o Puškinas lieka sveikutėlis — ir sukė-

lė karčių minčių apie šiuolaikinę kritiką.

Čechovas pripažino Dodė meistriškumą, bet piktinosi

jo pamokslavimais ir ypač netikroviška atomazga, auto-

riaus noru, nepaisant gyvenimo tiesos, būtinai nuvesti savo herojus iki laimingos pabaigos.

Grakštaus stiliaus, bet sentimentalų ir nenatūralų Bur-

žė jis mažiau vertino nei grubų ir kiek prasčiokišką Pisemskį.

Žurnale „Russkaja mysl" jį sudomino naujas N. Garino kūrinys „Keletas metų kaime". Garino slapyvardžiu rašė

kelių inžinierius N. Mįchailovskis. Kaip ir Čechovas kadaise, jis laikė literatūrą antrąja savo profesija. Visos jo k n y g o s — „ T i o m o s vaikystė", „Gimnazistai", „Studentai", „Inžinieriai" — autobiografinės, jis rašė tik tai, ką pats buvo išgyvenęs. „Keletas metų k a i m e " — t a i p pat knyga apie nenusisekusį mėginimą sukurti kaime pavyzdinį ūkį.

Čechovas buvo ką tik pradėjęs gyventi sodyboje, bet

šito pakako įvertinti Garino kūrinio tikroviškumą. Čechovo nuomone, nieko panašaus anksčiau literatūroje nėra

buvę — turint galvoje knygos toną ir nuoširdumą.

290

Nuoširdumu sudomino jį ir dailininkės Baškircevos

dienoraštis, išspausdintas žurnale „Severnyj vestnik".

Paskutinis dienoraščio įrašas_ buvo toks: „Ateinantį

gegužį mane pripažins didžia dailininke". Ateinantį gegužį

Baškircevos jau nebuvo šiame p a s a u l y j e — j i mirė nuo džiovos dvidešimt trejų metų. Didžia dailininke ji nebuvo pripažinta. Jos paveikslai buvo eksponuojami parodose

ir dabar saugomi Rusų muziejuje, bet šlovę jai suteikė ne tapyba, o dienoraštis.

Kuo jis patraukė skaitytojus?

Visiškas nuoširdumas. Ir savianalizė — plačiai papli-

tusi amžiaus liga.

Apie knygą, kurią įnikę skaitė senas ir jaunas, Čecho-

vas atsiliepė santūriai: „Į pabaigą padvelkė kažkuo žmo-giška".

Baškirceva buvo ir talentinga, ir darbšti, menas buvo

vienintelis jos gyvenimo tikslas ir prasmė. Bet viskas buvo sutelkta į neįveikiamą troškimą išgarsėti. Menas jai buvo ne aukojimasis, o garbės troškimas.

Ji kamavosi dėl daug ko, tik ne dėl visuotinės idėjos, kurią Čechovas laikė svarbiausia dailininko priederme.

Čechovas mėgavosi vienuma (pirmą mėnesį Melichove

neapsilankė nė vienas svečias) — tyla, laisvalaikiu, bet labiausiai — gamta.

Rašytojas dievino gamtą, bet per išgyventus Maskvoje

metus jis susidurdavo su ja tik vasarą — per vasarojimo sezoną. Dabar jautė pavasario atbudimo grožį. Jis rašė

Suvorinui: gamtoje vyksta kažkas nuostabu, jaudinama,

kas atperka savo poetiškumu ir naujumu visus gyvenimo

nepatogumus. Kasdien siurprizai, vienas už kitą geresni.

Parskrido varnėnai, visur čiurlena vanduo, protirpose jau žaliuoja žolė. Diena tęsiasi kaip amžinybė. Gyveni tarsi Australijoje, kažkur pasaulio pakraštyje; nuotaika rami, nuteikianti mąstyti..."

Suvorinas prašė Čechovą nužiūrėti jam dvarą kaimy-

nystėje. Jis nedėjo dabar vilčių į susitikimus nei Peterburge, nei Maskvoje, o Čechovo jam trūko.

Čechovas surado Suvorinui d v a r ą — Tapkanove, netoli nuo Melichovo.

1 0 '

291

Suvorinas atvažiavo į Melichovą, pagyveno dvi dienas,

bet jam taip nepatiko ir Čechovo sodyba, ir visa apylinkė, kad apie dvaro pirkimą jau nebuvo kalbama.

„Jums Melichovas baisiai, baisiai nepatiko,— rašė Če-

chovas Suvorinui,— ir man jis perkant nepatiko, bet dabar pripratau... Gal laikui bėgant gailėsiuos ir parduosiu Melichovą, bet užtat pavasarį praleidau puikiai".

Jis ne tiek gynė kaimą, kiek puolė miestą. „Kad ir koks blogas ir nuobodus būtų kaimas, vis dėlto jis šimtą kartų

geresnis už miestą".

Kaimo gyvenime Čechovas įžiūrėjo dar vieną svarbų

privalumą: „Iš čia, iš toli žmonės atrodo labai geri... Pasi-traukdami į kaimą, mes slepiamės ne nuo žmonių, o nuo

savo savimeilės, kuri mieste... reiškiasi be saiko".

Tačiau net Melichovo vienatvėje Čechovas nepajėgė

pasislėpti nei nuo blogų žmonių, nei nuo smūgių savo li-gūstai savimeilei.

Prieš trejetą metų Čechovas buvo susipažinęs pas laik-

raščio „Peterburgskaja gazeta" redaktorių Chudekovą su jo svaine — pradedančia rašytoja Lidija Avilova.

Jie susitiko po trejų m e t ų — vėl pas Chudekovą, šven-

čiant laikraščio „Peterburgskaja gazeta" jubiliejų.

Avilovą susitikimas nudžiugino, visus tuos trejus metus ji Čechovo nepamiršo, spėjo nusivilti per tą laiką vyru —

nuobodžiu valdininku. Per jubiliejinius pietus jie labai maloniai paplepėjo. Avilova išdrįso paprašyti, kad Čechovas perskaitytų jos apsakymą.

Avilova Čechovui patiko, bet tai nesutrukdė jam griež-

tai įvertinti literatūrinį jos kūdikį. Jo atsiliepimas prasidėjo pagyrimu: „Apsakymas geras, net labai", bet tuoj po paguodžiamo komplimento ėjo visiškai triuškinanti kritika. Gerame apsakyme, pasak Čechovo, reikia pakeisti

manieringą pavadinimą, p e r t v a r k y t i visą kūrinio architektūrą ir t. t., ir t. t.

Avilovą kritika įskaudino, bet kur kas labiau — pas-

kalos, jog Čechovas kompanijoje esą gyręsis savo santykiais su ja.

Peterburgo paskalos Čechovui teikė daug širdgėlos.

Šį sykį jis buvo įžeistas giliai ir skaudžiai.

„Aš ir purvas...— rašė jis Avilovai.— Mano savigarba

292

neleidžia man teisintis... netikėkite visais tais kvailais dalykais, kurie šnekami apie žmones pas jus Peterburge".

Laiškas baigėsi taip: „Gyvenu kaime... Svaidau sniegą

į tvenkinį ir su pasitenkinimu galvoju apie savo nutari-mą— niekada nesilankyti Peterburge".

Bet paskalos sklido ne tik Peterburge. Maskvoje buvo

liežuvaujama, kad Čechovas apsakyme „Vėjavaikė" išjuokęs savo draugus.

Jaunystėje Čechovas vaizdavo humoreskose savo bi-

čiulius ir pažįstamus. Bet taip smagindavosi tik jaunystėje.

Ir smulkučiuose feljetonuose.

Dabar Maskvos paskalos garsino, kad jis „Vėjavaikėje"

pavaizdavęs dailininkus Levitaną, Kuvšinikovą ir aktorių

Lenskį.

Miesčionys pavertė apsakymą paskviliu.

Šis apsakymas Čechovui buvo nepaprastai svarbus:

jis tęsė temą, pradėtą „Dvikovoje",— inteligentijos demaskavimą.

„Vėjavaikė" buvo išspausdinta naujame Peterburgo

žurnale „Sever", jį redagavo Tichonovas.

Rankraštis buvo išsiųstas su pavadinimu „Didis žmo-

gus".

Bet, perskaitęs korektūrą, Čechovas parašė Tichonovui:

„Didis žmogus" man visai nepatinka... Pavadinkite taip —

„Vėj avaikė".

Galima suprasti, kodėl Čechovui nustojo patikti pava-

dinimas „Didis žmogus". Jis buvo ir pompastiškas, ir neatitiko apsakymo dvasios ir nuotaikos — talentingas gydy-

tojas Dymovas gyveno kukliai ir nepastebimai, stengėsi būti nepastebėtas garsių aktorių ir dailininkų kompanijoje.

Pavadinimas „Vėjavaikė", kilęs paskutinę akimirką, puikus. Jis tapo bendriniu vardu.

„Vėjavaikė" — nuostabiai harmoningas ir nepaprastai sudėtingas kūrinys.

Ne kartą Čechovas demaskavo miesčionis, neturinčius

jokių protinių poreikių. Ne kartą vaizdavo nevykėlius —

literatus, aktorius, dailininkus, baikščius ir menkus žmones. „Vėjavaikėje" parodė talentingus, nekvailus žmones, bet gyvenančius sočiai ir tingiai. Menas jiems — ne kūrybos kančios, o gyvenimas be rūpesčių ir ramus.

293

Rafinuotų miesčionių aplinkoje gyvena tikras talen-

tas — didis žmogus — gydytojas Dymovas.

Pasišventėlis Dymovas žūva, gelbėdamas žmones. Di-

džiausi miesčionys toliau sau ramiai gyvena.

Patiria dramą tik „vėjavaikė" — Olga Ivanovna. Moteris, gyvenanti tuščiai ir efemeriškai, sukelia iš pradžių

pašaipą, o paskui gailestį: ji įvertino savo vyro kilnumą ir didybę tik po jo mirties.

Daugiau kaip mėnesį Čechovas gyveno Melichove nie-

kur nevažiuodamas ir skendėjo palaimoje. Bet po pirmos kelionės į M a s k v ą skundėsi Avilovai:. . . . .vos neužtroškau ten iš nuobodulio ir visokių negandų. Galite įsivaizduoti, viena mano pažįstama, 42 metų dama, atpažino, kad dvidešimtmetė mano „Vėjavaikės" herojė esanti ji... ir visa Maskva mane kaltina parašius paskvilį".

Apsakymas buvo traktuojamas kaip literatūrinės ap-

kalbos, tipai — kaip konkrečių žmonių karikatūros.

Iš pažiūros pagrindo tokiems išgalvojimams buvo.

Sofja Kuvšinikova buvo ištekėjusi už gydytojo, ji tapė

paveikslus. Turėjo romaną su Levitanu, jos namuose lankydavosi aktorius Lenskis. Visa tai atitinka apsakymo

situaciją ir jo herojus. Net Kuvšinikovos valgomasis, kaip ir „Vėjavaikės" herojės Olgos Ivanovnos, rusų stiliaus.

Detalių panašumu vargu ar derėtų kaltinti menininką. Jeigu jis gali vaizduoti debesį, panašų į fortepijoną arba žirkles, kodėl jam turi būti uždraudžiamas jo matytas valgomasis arba net veidas.

Į menininko akiratį patenka ne tik peizažas, aplinka,

bet ir žmonės, jo stebėjimams nėra nustatyta ribų.

Čechovas rašė Šavrovai:. . . . jeigu Jums prireikia aktoriaus, tai kodėl nepaėmus tikro, pavyzdžiui, Lenskio, o ne vaškinę į dievuką panašią figūrą?"

Čechovas reikalavo iš pradedančios rašytojos pasta-

bumo: „Pateikite mums gyvenimą, p. Sastunovai!" (Šavrova spausdino savo kūrinius vyrišku slapyvardžiu), bet jokiu būdu neragino perkelti į meno kūrinį gyvų žmonių

portretus. Jis įsižeidė, kai Šavrova pavaizdavo literatą, gana panašų į jį, Čechovą, ir dar suteikė jam tokią garsią pavardę kaip Repinas.

Ir jau, suprantama, jam pačiam visai buvo svetimas

294

Boborykino konkrečių asmenų vaizdavimo metodas.

Kuvšinikovas ir Dymovas panašūs tik tuo, kad abu gy-

dytojai. Tačiau Dymovas buvo įžymus gydytojas (ne veltui Čechovas norėjo pavadinti apsakymą „Didis žmogus"), o Kuvšinikovas — eilinis. Aktorius buvo panašus į ką tik nori, tik mažiausiai į Lenskį. Ir suprantama, kad Čechovui nė į galvą neatėjo Levitanas, kai kūrė dailininko Riabovs-kio paveikslą. Čechovas niekam nejautė tiek švelnumo,

kiek Levitanui, o Riabovskis pavaizduotas su taiklia ir pikta ironija.

Bet svarbiausia — Kuvšinikova anaiptol nebuvo pana-

ši į „vėjavaikę" Olgą Ivanovna. Ir čia svarbu ne tik am-

žiaus skirtumas. (Beje, Kuvšinikovai buvo ne keturiasde-

šimt dveji, o keturiasdešimt penkeri metai, bet tai neturi reikšmės — nes susinervinęs Čechovas suklydo ne tik

dėl dailininkės amžiaus, bet ir dėl savo herojės — j a i buvo ne dvidešimt, o dvidešimt dveji metai.)

Olga Ivanovna gyvena meno aplinkoje, bet mes ne-

matome nei jos talento, nei proto, tik garbės troškimą.

Kuvšinikovos gabumai buvo ne per didžiausi, tačiau

Čechovas žiūrėjo į jos darbą rimtai. Kai jos paveikslas iš parodos pateko į Tretjakovo galeriją, Čechovas daili-ninkei rašė: „Kiekvienas paveikslas, paimtas į galeriją, ir kiekviena dora knyga, patekusi į biblioteką, kad ir kokie nežymūs jie būtų, tarnauja kilniam tikslui — turtų šalyje kaupimui. Matote, aš net kaip patriotas prabilau!" Jų santykiai atrodė geri. Kuvšinikova buvo iš tų artimų Čechovui žmonių, kurie lydėjo Čechovą į tolimą kelionę — į

Sachaliną. Čechovas rašė jai iš kelionės, važiuodamas pro Pliosą, prisiminė namus, kur dailininkė gyveno su Levitanu, kapinių koplyčią, kurią Levitanas įamžino paveiksle

„Amžina ramybė".

Ar būtų leidęs sau Čechovas šaipytis iš moters, kuri

buvo susijusi su geriausiu jo draugu — Levitanu, draugavo su Lika Mizinova ir kuriai pats jautė simpatiją?

Bjaurios paskalos didžiai įžeidė Čechovą, tuo labiau

kad žmonės jomis patikėjo, kad įsižeidė jo draugai — ir Kuvšinikova, ir Lenskis, ir Levitanas.

Beje, nei Lenskis, nei Levitanas, skaitydami „Vėjavai-

kę", neatpažino s a v ę s — j i e m s tai įteigė Kuvšinikova.

295

„Vėjavaikė" buvo išspausdinta sausio mėnesį, o kovo pradžioje Čechovas matėsi su Lenskiu. Nukamuotas persikėlimo rūpesčių, Čechovas, prieš išvykdamas į Melicho-vą, ištaikė laiko ir pasižiūrėjo Mažajame teatre mokinių

spektaklį „Sietuva", kurį pastatė Lenskis. Jiedu išsiskyrė

kaip geri draugai.

Su Levitanu jis matėsi dar v ė l i a u — balandžio mėnesį.

Dailininkas buvo vienas iš pirmųjų svečių Melichove.

Draugai ištisas dienas leido kartu — su Levitanu buvo

galima ir juokauti, ir kalbėtis rimtai. Vakarais jiedu eidavo traukiančių slankų medžioklėn.

Jiedu svajojo vasarą gyventi kartu, kaip ir senais laikais Babkine. Dailininkas ketino išsinuomoti netoliese vasarnamį, atvažiuoti čionai su Kuvšinikovą ir Lika Mizinova.

Jie atsisveikino neilgam, neįtardami, kad susitiks tiktai po trejų metų. Mėgaudamiesi Melichovo platybėmis,

jie neįtarė, kad po Maskvą jau plinta šlykščios paskalos.

Paskvilio sujaudintas, Čechovas parašė bičiuliui, laišką su paaiškinimais. Levitąnas neatsakė.

Lika Mizinova rašė Čechovui: „Vakar pas mane buvo

Levitąnas ir vėl kalbėjo apie apsakymą. Pats jis, atrodo, sutinka, jog išėjo kvailystė".

Levitąnas abejojo, ką pasirinkti,— bičiulį ar mylimą

moterį. Pergalę laimėjo m o t e r i s — j i supykdė bičiulius ilgam.

Čechovas kvietė draugus mėgautis kaimo gyvenimo

džiaugsmais — rašė Ščeglovui, Tichonovui, Barancevičiui, Jasinskiui, Leikinui. Bet Suvorinas, matyt, jau buvo spė-

jęs pasidalyti savo įspūdžiais apie Melichovą, ir svečiai iš Peterburgo nesiteikė vykti.

Kai baigėsi polaidis, į Melichovą patraukė bičiuliai iš Maskvos. Pirmasis į Melichovą įsiveržė Giliarovskis. Jis atvažiavo per Velykas, po triskart bučiavo visus, gėrė

degtinę, gyrėsi savo kaip medžiotojo žygdarbiais. Žiemą jis buvo nuvykęs į Vladimiro guberniją, medžiojo ten ne tik kiškius ir vilkus, bet ėjo ir į meškų medžioklę. Jis de-monstravo j o j i m ą be balno, nors tam, teisybę pasakius, nereikėjo didelės drąsos — arkliai dar nebuvo atsigavę po ilgo badavimo,— ritino rąstus ir šnekėjo be perstojo.

296

Po triukšmingo Giliarovskio ir tylaus Levitano atvažia-vo buvusioji sužadėtinė — Dunia Efros. Dunia dabar buvo ne Efros, o Konovicer, ištekėjo už advokato (vėliau jos vyras tapo laikraščio „Kurjer" koleidėju). Konovicerių

pora netrukus apsigyveno Melichovo kaimynystėje ir

dažnai lankydavosi pas Čechovus.

Svečiavosi Melichove ir senas — dar studijų laikų —

Čechovo bičiulis Semaška, ir Misos sužadėtinė — Mamuna.

Nemažai buvo apsilankę svečių, prieš pasirodant Likai

Mizinovai.

Lika pasiūlė Čechovui kartu pakeliauti po Kaukazą. Jis mielai sutiko.

Jie elgėsi kaip sąmokslininkai: kelionės sumanymą

laikė paslaptyje, bilietus Lika užsakė skirtinguose vagonuose. Motinai Lika pasakė važiuojanti su drauge. Lika suprato, kad toksai svarbus žingsnis, kaip kelionė dviese, daug kam įpareigoja ir vargu susilauks Čechovo tėvų pritarimo.

Kelionę teko atidėti — Kaukaze prasidėjo cholera, ir

Čechovas prašė Liką kelionę nukelti vėlesniam laikui:

nesinori tūnoti karantine. Tą vasarą jie susitikdavo retai: Lika varžėsi važiuoti į Melichovą viena. Bet susirašinėdavo jie dažnai. Čechovo laiškuose tarp j u o k ų dabar buvo galima perskaityti ir rimtų dalykų: „Jumyse, Lika, tūno didelis krokodilas, ir, teisybę pasakius, aš teisingai darau, kad klausau proto balso, o ne širdies, kurią Jūs įkandote. Toliau, toliau nuo manęs! Arba ne, Lika, tegul bus, kas bus: leiskite mano galvai apsvaigti nuo Jūsų kvepalų ir padėkite man stipriau užveržti arkaną, kurį Jūs jau užmėtėte man ant kaklo".

Lika atsakinėjo ne be kartėlio: „Ak, kaip aš norėčiau

(jei galėčiau), užveržti arkaną kuo stipriau! Bet ne, ne pagal Jurgį kepurė! Pirmą kartą man taip nesiseka!"

Jie laukė, kol pasibaigs cholera Kaukaze, o ji ėmė plisti Rusijoje.

Kelionė į Kaukazą iširo. Čechovas pranešė Likai, kad

išvažiuoti niekur negalįs, kad apskrities zemstva p a s k y r ė

jį choleros gydytoju. Suprantama, jo nepaskyrė, jis tik ga-vo kvietimą dalyvauti k o v o j e su choleros epidemija ir tuoj pat atsakė sutinkąs.

297

Čechovui davė dvidešimt šešių kaimų apylinkę, tvar-

kėsi jis juose vienas, be pagalbininkų.

Iš ryto priimdavo ligonius Melichovė, o po pietų pat-

raukdavo su savo perkarusiais arkliais per kaimus.

Grįždavo vėlai, nuvargęs, nukamuotas ne tiek ligonių,

kiek blogų kelių. Kai keliai po lietaus pažliugdavo, jam tekdavo arba nakvoti pirkiose, arba grįžti namo pėsčiomis.

Lika sielvartavo, kad, matyt, aukščiausiojo nelemta

jiems būti kartu, dėl to ir cholera. O Čechovui kilo jau kitokios mintys.

Cholera ne tokia baisi, kaip ji piešiama,— rašė jis

Suvorinui,— bet kažkoks šlykštus, slogus ir nešvarus yra pats žodis „cholera". Turėtų liga kitą pavadinimą, tai ma-

žiau jos bijotų. Bet vis tiek negerai. Pernai badas, šiemet baimė. Gyvenimas daug atima iš žmonių, o ką jiems duoda?"

Zemstva pasiūlė Čechovui atlyginimą, bet Čechovas

atsisakė, nors pinigų neturėjo ir jokių uždarbių nesitikė-

jo,— literatūriniam darbui nelikdavo laiko.

Neramino jį ne jo paties neaiški ateitis, o tai, kaip jis pasitiks cholerą. Čechovas sakė, kad tragedijos vyks pirkiose arba atvirame lauke — nebuvo nė vieno barako, ir jiems įrengti zemstva nedavė nė kapeikos.

Čechovas skundėsi, kad dvidešimt šešiems kaimams

turįs tik vieną Esmarcho kaukę, pusę svaro karbolio rūgš-

ties, o termometro nesą nė vieno.

Išeitis buvo viena — apvažiuoti turtingus kaimynus.

Tai Čechovui buvo užvis sunkiausia.

Turtingiausias kaimynas, didelio Otrados dvaro savi-

ninkas, grafas Orlovas-Davydovas pabėgo nuo choleros

į Biaricą. Čechovui p a v y k o užtikti tik jo seserį. Jis pradėjo su ja šneką apie ligoninės barako statybą jos darbininkams. Grafienė elgėsi taip, tarsi Čechovas būtų atėjęs pas ją parsisamdyti. Jis, vargais negalais sutramdęs savo ūmumą, pasakė milijonierei, kad esąs turtingas žmogus ir apsieisiąs be jos pagalbos. Tą patį pasakė ir vienuoliui šventikui, nepanorusiam duoti pinigų vienuolyno barakui statyti.

Artimiausiuose kaimuose buvo fabrikų: Ųgriumove —

pirštinių, o Kriukove — kartūno marginimo ir odų fabri-298

kas. Čechovas ėmėsi pareigų vadovauti zemstvos ir fabri-kų ambulatorijoms ir išvyko pas fabrikantus pagalbos.

Jie pasirodė esą sukalbamesni už dvarininkus ir cer-

kvės tarnus. Epidemija grėsė fabrikams rimtais nuosto-

liais, ir komercijos sumetimai įveikė godumą. Čechovas didžiavosi, kad pasirodė esąs puikus elgeta. Cholerą pasiruošė sutikti visiška kovine parengtimi — buvo pastatyti septyni barakai, iš jų du puikūs — su visais būtinais įrengimais.

Cholera, laimei, iki Melichovo nepriėjo, bet ligonių

buvo nemažai — siautėjo šiltinė, skarlatina, difteritas, dizenterija.

Suvorinas rašė Čechovui iš Biarico, kad pavydįs jo

laisvalaikio.

Galvoti tiktai apie viduriavimus,— atsakė jam Če-

chovas su i r o n i j a , — k r ū p č i o t i naktimis nuo šuns lojimo ir beldimo į vartus (ar ne manęs atvažiavo?), kapstytis nežinomom vietom vos kojas velkančiais arkliais ir skaityti tik apie cholerą...— tai, gerbiamasis, toks jovalas, kuris neišeina į gera".

„Inteligentija dirba m i k l i a i , — r a š ė jis tame pačiame laiške,— netausodama nei sveikatos, nei pinigų; aš matau ją kasdien, ir man darosi graudu, ir kai tada prisimenu, kaip Zitelis ir Bureninas liejo tulžį ant tos inteligentijos, man net truputį trošku".

Jo išvados kuo optimistiškiausios:. . . . Nė vienos vasaros aš nepraleidau taip gerai kaip šios. Nors dėl choleros buvo kilęs sambrūzdis ir aš visai neturėjau pinigų... man patiko ir norėjosi gyventi".

Spalio viduryje Čechovas patyrė p a l e n g v ė j i m ą — cholera atsitraukė, ir Melichovo apylinkė buvo panaikinta.

Čechovas gavo padėką už nesavanaudišką ir naudingą

dalyvavimą kovoje su choleros epidemija.

Čechovo populiarumas didėjo, o spausdinti ką nors

buvo sunku, net sunkiau kaip j a u n y s t ė s metais.

Suvorinas spausdino viską, bet po istorijos su „Dviko-

va" Čechovas jau nenorėjo spausdinti savo kūrinių laikraštyje „Novoje vremia", stori žurnalai nekvietė, o pa-

čiam siūlytis nesinorėjo.

Teko turėti reikalų su įvairiais ir nelabai solidžiais 299

žurnalais, kiekvienam naujam kūriniui ieškoti naujo leidinio. „Vėjavaikę" jis išspausdino naujame žurnale „Sever" — čia redaktorius nedidelį kūrinį padalijo (skaitytojams privilioti) į du numerius, tai Čechovui, suprantama, nepatiko. Apsakymą „Ištrėmime" išspausdino žurnalas „Vsemirnaja illiustracija" — Čechovą čia irgi išti-ko nemalonumas. Redakcija pateikė pirmame puslapyje

stambiu šriftu skelbimą, kad „artimiausiame n u m e r y j e pasirodys naujas mūsų didžiai talentingo beletristo Antono Pavlovičiaus Čechovo kūrinys".

Čechovas atsakė į komercinę reklamą griežtu laišku

redaktoriui: anonsas, kuriame redakcija mane vadina

didžiai talentingu ir mano apsakymo pavadinimą spaus-

dina iškabų dydžio raidėmis... paliko man nemalonų įs-

pūdį".

Pinigų stoka pastūmėjo jį pasiųsti kūrinius į žurnalą

„Oskolki" ir į laikraštį „Peterburgskaja gazeta"— laimei, šis bendradarbiavimas toliau nutrūko.

„Kaimynai" buvo išspausdinti žurnale „Knižki nedeli".

Sunkiausias likimas ištiko „Palatą Nr. 6". Čechovas užbaigė apysaką pavasarį, o išspausdinti ją pavyko tik po pusės metų.

Čechovas atidavė „Palatą Nr. 6" nelabai solidžiam Maskvos žurnalui — „Russkoje obozrenije", jį masino.avansas, pinigų nebuvo nė grašio. Apysaką spaustuvė surinko, Čechovas perskaitė korektūrą, bet „Palata Nr. 6" gulėjo redakcijoje. Keitėsi redakcijos sudėtis, požiūris į apysaką taip pat keitėsi. Naujasis redaktorius Aleksandrovas pasakė Ščeglovui, kad Čechovo apysaka — tikra nuobodybė,

jis nenorįs jos spausdinti, nors ir išduotas avansas.

Suvorinas pasiūlė išspausdinti apysaką laikraštyje

„Novoje vremia", bet Čechovas atsisakė.

Kol truko tas vilkinimas su „Palata Nr. 6", Čechovas spėjo užbaigti naują a p y s a k ą — „Nepažįstamo žmogaus pasakojimas".

Redakcijos visada ragindavo ir skubindavo Čechovą, o

dabar jis turėjo baigtus du didelius kūrinius, kuriuos nebuvo kur spausdinti.

Netikėtai horizonte prašviesėjo — Čechovas gavo žur-

nalo "Russkaja mysl" redakcijos laišką su prašymu pamir-300

šti liūdną incidentą ir bendradarbiauti. Svobodinui pagaliau pavyko sutaikyti Čechovą su redakcija. Čechovas

buvo patenkintas redakcijos laišku, vadino jį jaudinamu, o savo susitaikymą nuoširdžiu.

Jis nugabeno į redakciją „Nepažįstamo žmogaus pasa-

kojimą". Apysaka patiko, bet Lavrovas pasiūlė atidėti ją iki ateinančių metų, dabartiniais bado metais cenzūra

siautėjo.

Tada atėjo į galvą mintis išspausdinti „Palatą Nr. 6".

Čechovas grąžino avansą, žurnalo „Russkoje obozrenije"

redakcija su palengvėjimu atsikvėpė ir perdavė rankraštį

žurnalui „Russkaja mysl".

„Palata Nr. 6" pasirodė labiau nekaltas kūrinys. „Ne-pažįstamo žmogaus p a s a k o j i m e " — P e t e r b u r g a s , aukšti pareigūnai, revoliucionierius. „Palatoje Nr. 6" — m a ž a s miestelis kažkur Rusijos gilumoje, ligoninė, jos personažai — degradavęs gydytojas ir psichiniai ligoniai.

Cenzūra prie šio kūrinio neprikibo.

Sprogdinančią „Palatos Nr. 6" jėgą perprato ne išsyk ir ne visi. Kritika vertino įvairiai, buvo ir pagyrimų, buvo ir smerkimo.

Laikraštis „Graždanin" rašė, kad apysaka neturi prasmės ir tikslingumo. Tai nesąs meno kūrinys, o „nuobodi istorija". Straipsnis taip ir vadinosi — „Nuobodi istorija".

Sunku buvo tikėtis reakcingo laikraščio pagyrimų.

Bet apie „Palatą Nr. 6" nepalankiai atsiliepė ir kiti. Aki-mui Volynskiui patiko talentingos detalės, bet apysakos idėja pasirodė „siaura" ir dirbtina. Jis rašė apie Čechovo kūrybinį negalavimą: „Visos stambaus talento išorinės

priemonės, esant ribotam filosofiniam akiračiui, visiškai stokojant vidinio įkarščio".

Kiek jau metų Čechovas skaitė apie savo ribotumą

ir šaltumą!

Michailovskis lygino apysaką su Gaišino „Raudonąja

gėlele". Lyginimas buvo ne Čechovo naudai — Garsino apsakymas teikė kritikui didesnį meninį pasitenkinimą.

Žurnalo „Russkoje bogatstvo" straipsnyje, pavadintame „Kūrybos defektai", kritikas Percovas rašė, kad apysaką apsunkiną daugybė nereikalingų personažų, j o j e nesą visuomeninės paveikslų prasmės supratimo. „Vis tas

/

301

pats temų atsitiktinumas ir jų sąryšio nebuvimas ir ta pati jų atranka akimirkos įspūdžio įtakoje... ir tokiu žaliu pavidalu pateikiama skaitytojui".

Per tą laiką, kol apysaka mėtėsi žurnalo „Russkoje

obozrenije" redakcijoje, Čechovas spėjo ja nusivilti:

....Palatą reikėtų perdažyti, nes nuo jos dvokia ligonine ir lavonine. Nesu aš tokių apysakų mėgėjas!.." — r a š ė

jis Lavrovui. Jis samprotavo apie „Palatą Nr. 6" negai-lestingiau negu patys griežčiausi kritikai.

Apysaka nepatiko ir Suvorinui. Čechovas rašė jam:

„Jūs nepataisomas girtuoklis, o aš pavaišinau Jus saldžiu limonadu... Atidėję į šalį „Palatą Nr. 6" ir mane patį, pakalbėkime apskritai... Paimkime ištisą epochą. Sakykite po teisybei, kas iš mano bendraamžių... davė pasauliui bent vieną lašą alkoholio? Argi Korolenka, Nadsonas ir visi dabartiniai dramaturgai ne limonadas? Argi Repino arba Šiškino paveikslai susuko Jums galvą? Miela, talentinga. Jūs žavitės ir kartu niekaip negalite užmiršti, kad norite rūkyti. Mokslas ir technika išgyvena dabar didį

laikotarpį, o visų mūsų šis laikas ištežęs, surūgęs, nuobodus, mes patys surūgę ir nuobodūs, mokame gimdyti tik

gutaperčinius berniukus, ir to nemato tik Stasovas... Rašytojai, kuriuos vadiname amžinais arba tiesiog gerais ir kurie svaigina mus, turi vieną bendrą ir labai svarbų

požymį: jie kažkur eina ir Jus į ten kviečia... Nuo to, kad kiekviena eilutė yra pritvinkusi kaip syvų tikslo suvokimo, Jūs, be gyvenimo, koks yra, jaučiate dar ir tą gyvenimą, koks turi būti, ir tai žavi Jus. O mes? Mes! Mes piešiame gyvenimą tokį, koks jis yra, ir toliau nei tpruu, nei na... Mes neturime nei artimiausių, nei tolesnių tikslų, ir mūsų sieloje tuščia kaip iššluota. Politikos mums nereikia, revoliucija netikime, Dievo nėra, vaiduoklių ne-bijome, o aš asmeniškai net mirties ir aklumo nebijau.

Kas nieko nenori, nieko nesitiki ir nieko nebijo, tas negali būti menininku... Mūsų padėtis blogesnė nei gubernatoriaus... Aš nešoksiu kaip Garsinas nuo laiptų, bet ir tuščiai nesvajosiu apie geresnę ateitį".

Čechovas buvo iš prigimties ūmus, jis stengėsi tramdy-

tis, bet kartais jam tai n e p a v y k d a v o ne tik per pašnekesius, bet ir laiškuose.

302

Dievindamas praeities literatūrą, jis triuškino visus to meto meno veikėjus. Įsikarščiavęs neteisingai užsipuldavo ne tik Grigorovičių ir Stasovą. Kliūdavo ir tiems, kuriuos jis gerbė,— Korolenkai ir Repinui.

Labiausiai neteisingas šiame laiške Čechovas buvo

pats sau. Pavadinti „Palatą Nr. 6" saldžiu limonadu —

tokio kaltinimo nebūtų sugalvojęs ir Bureninas.

Laikraščio „Graždanin" kritikas teigė, kad Rusijoje nesą tokių miestų, koks pavaizduotas „Palatoje Nr. 6".

Bet Čechovas apysakoje nevaizdavo miesto, o tik užsi-

minė, kad jis esąs už dviejų šimtų varstų nuo geležinkelio.

Miestas neaprašytas, sunku nuspėti jo g e o g r a f i j ą — k o -

kioje šalies vietoje jis yra.

Retas, net nedidelis, Čechovo kūrinys apsieina be pei-

zažo, o čia mes žiūrime į pasaulį tik pro ligoninės palatos langą, matome tik tvorą, prikalinėtą vinių, lauką ir kalė-

jimą už mūro sienos.

Gyvenimas, sugrūstas į p a l a t ą — t a i , kas buvo vertinama kaip kūrinio silpnumas, sudaro jo jėgą.

Už palatos lango buvo galima matyti miestą ir visą šalį.

„Rusijoje visi miestai vienodi",— rašė Čechovas iš Sibiro.

Paradoksalu, kad tarp palatos ligonių atsidūrė asmuo,

susijęs su policija,— teismo pristavas Gromovas. Žmogus, persekiojęs kitus, susirgo persekiojimo manija. Jis jau neištrūks iš ligoninės kalėjimo, neatsikratys savo prižiū-

rėtojo — grubaus ir žiauraus ligoninės sargo Nikitos.

Bet tragiškiausioje situacijoje atsiduria ne kalinys, o laisvas žmogus. Ne ligonis, o jį gydantis daktaras. Beje, ne kiekvienas daktaras gydo.

Andrejus Jefimyčius Raginąs, atvykęs į miestą prieš

dvidešimt metų, pamatė, kad ligoninė — įstaiga nemorali ir nepaprastai kenksminga sveikatai, žmonėms. Bet per

visus tuos metus jis visiškai nieko nepadarė, kad bloga tvarka būtų pakeista.

„Andrejus Jefimyčius didžiai mėgsta protą ir dorumą,

bet sukurti aplink save protingą ir dorą gyvenimą jam

trūksta valios ir tikėjimo, kad turi teisę". Netrukus jis prieina ciniškai ironišką išvadą: „Kančios veda žmogų

į tobulybę".

303

Jis tik formaliai lanko ligoninę, o dienas leidžia, kaip kadaise leisdavo ir Gromovas, skaitydamas.

Skaitymas — vienintelis jo gyvenimo džiaugsmas.

„Šiurkštus, kaimietiškas daktaro veidas pamažėl nu-

švinta graudulio ir džiugesio šypsena žmogaus proto po-lėkių akivaizdoj. O, kodėl žmogus nėra nemirtingas? —

galvoja jis.— Kam smegenų centrai ir vingiai, kam regė-

jimas, kalba, savijauta, genijus, jei viskam lemta nueiti į žemes ir galų gale atšalti kartu su žemės pluta, o paskui milijonus metų be prasmės ir be tikslo skrieti su žeme aplink saulę?"

Jis mąsto apie nemirtingumą, o pats nebežino, ką

veikti jam su trumpu savo gyvenimu. Jis skaito dieną

naktį, skaito viską, net specialybės knygas. Medicina

jaudina jį ir žadina jam nuostabą: koks netikėtas sužibė-

jimas, kokia revoliucija! Bet praeina nakties džiaugs-

mai — ir dieną prasideda savo pareigų atbuvimas.

Svetimame mieste Raginąs randa pagaliau vienmintį —

Gromovą. Pašnekesiai su kaliniu pasidaro jam tokie pat būtini kaip skaitymas.

Raginąs laikomas nepakaltinamu, net draugai pataria

jam gulti į ligoninę.

„Mano liga tėra tik tokia,— atsako jis bičiuliams,—

kad po dvidešimties metų visame mieste aš suradau vos

vieną protingą žmogų, bet ir tas pamišėlis. Aš nesergu, aš tiesiog pakliuvau į užburtą ratą, iš kurio nėra išeities".

Sveiką žmogų uždarė į pamišėlių palatą — jis kentėjo

ir moralines, ir fizines kančias. Vienintelį kartą pamėgino maištauti, ir ligoninės sargas jį sumušė.

Jo kančios truko neilgai — kitą dieną jis mirė. Prieš

mirtį galvojo apie nemirtingumą tik akimirką. „Banda

elnių, nepaprastai gražių ir grakščių, apie kuriuos vakar buvo skaitęs, prabėgo pro jį".

Čechovas patikėjo „Palata Nr. 6" net ne po kelių palankių recenzijų, o tada, kai pasipylė draugų laiškai.

Lazarevas rašė jam: „Kokia puiki „Palata Nr. 6"! Aš visą naktį virpėjau". Ježovas pranešė, kad apysaką graibs-to net Pliuščichoje. „Palata Nr. 6" turi didžiulį pasisekimą,— džiaugėsi Nemirovičius-Dančenka,— kokio jūs

dar neturėjote".

304

V. Čertkovas pranešė, kad apsakymas labai patiko

Levui Tolstojui.

Lavrovas pateikė eilutes iš Ertelio laiško:. . . . koks meistriškas ir gilus kūrinys". Ertelis pripažino Čechovą ne iš karto, „Palata Nr. 6" paskatino jį pasidaryti Čechovo gerbėju.

Bet entuziastingiausias laiškas atėjo nuo Repino:

„Kokia baisi įspūdžio jėga kyla, perskaičius tą kūrinį!

Išauga tokia nepaprasta, gili ir kolosali žmonijos idėja...

Aš pritrenktas, sužavėtas ir džiaugiuosi, kad dar nesu Andrejaus Jefimyčiaus padėtyje... Taip, ši taurė praeina pro šalį!!! Ačiū, ačiū, ačiū! Koks jūs galiūnas!"

Jaunas Leninas — tada dar Vladimiras Uljanovas —

pajuto didžiulę to kūrinio sprogdinamą jėgą; jis sakė

seseriai: „Kai vakar vakare baigiau skaityti šį apsakymą, man pasidarė tiesiog klaiku, aš negalėjau likti savo kambaryje, atsistojau ir išėjau. Mane apėmė toks jausmas, lyg taip pat būčiau uždarytas palatoje Nr. 6"..

Leninas skaitė Čechovą nuo jaunystės, ne kartą rem-

davosi Čechovo kūriniais savo straipsniuose ir pasisakymuose.

Čechovas taip pat, matyt, skaitė Leniną. Jie susitiko

šimtmečių sandūroje žurnale „Zizn". 1900 metų žurnalo pirmajame n u m e r y j e Čechovas išspausdino apysaką „Dauboje". Tame pačiame n u m e r y j e buvo publikuota Lenino veikalo „Kapitalizmas žemės ūkyje" pradžia — vargu ar Čechovas nesusidomėjo juo.

' • <

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Rudenį Čechovas pasodino liepų alėją, daug obelų ir

vyšnių, iškasė tvenkinį.

Melichovas pasikeitė, bet Čechovas svajojo gyventi

jau ne sode ir ne parke, o miške. Proskynos jam atrodė

didingesnės negu alėjos. Sodyboje jis pajautė atsiskyrėlio gyvenimo žavesį, bet dabar jam norėjosi visiškai užsisklęsti nuo žmonių.

Paskui atvažiavo Aleksandras su vaikais. Čechovas

džiaugėsi, kad brolis, glaustęsis pigiuose Peterburgo va-305

sarnamiuose pelkėtose vietose, gali gyventi erdviai. Bet Melichove dingo tyla ir ramybė. Norint mąstyti ir kurti, Čechovui tekdavo eiti iš kabineto į d a r ž ą — t i k ten buvo galima pasislėpti nuo triukšmingų svečių. Aleksandras

skundėsi-: reporteriui negalima turėti šeimos — nėra kam auklėti vaikų, žmona serga, o jis pats nuo ryto iki nakties laksto po miestą. Bet įgrisdavo Čechovui ne tiek brolio vaikai, kiek pats A l e k s a n d r a s — j i s dažnai įsikliukindavo iš grafino ir pykdavo, kad Antonas atsisako palaikyti jam kompaniją.

Tais metais reporteris tapo redaktoriumi — buvo pa-

kviestas redaguoti žurnalą „Požarnyj". Aleksandras rašė

apie tai su humoru, nors buvo matyti, kad nori ir pasigirti,— šiaip ar taip, laiškus siuntė parašytus redaktoriaus blanke, kaip kažkada j a u n y s t ė j e rašė žurnalo „Zritel"

blanke. Tačiau netrukus jis susipyko su leidėju. Vėliau Aleksandras ėmė redaguoti dar keistesnį ž u r n a l ą — „Sle-pec", bet ir čia ilgai neišsilaikė ir vėl ėmė vilkti reporterio j u n g ą .

Vasarą dėl choleros pavojaus svečiai Melichove pasi-

rodydavo retai, ir pats Čechovas daug laiko praleisdavo važinėdamas.

Vienatvės jis pasiilgo ypač rudenį, kai, atrodė, blogi orai ir prasti keliai buvo atskyrę Melichovą nuo pasaulio.

Iš Maskvos atvažiuodavo tik Maša, nors bjaurus kelias

nuo stoties iki sodybos p r i v a r y d a v o ją net iki ašarų. Bet dažnai pradėjo lankytis dvarininkai, gydytojai, zemstvos veikėjai, su kuriais Čechovas buvo susipažinęs važinė-

damas po savąjį choleros rajoną.

Čechovas didžiavosi naujomis pažintimis, tuo, kad

kaimo inteligentija, „miela ir įdomi, svarbiausia — dora", laiko jį savu. Bet po neramios, pilnos rūpesčių vasaros jam norėjosi pagyventi vienam.

„Savimeiliams žmonėms, neurastenikams nėra geres-

nio gyvenimo už atsiskyrėlišką",— rašė Čechovas Suvorinui rudens pradžioje.

O štai ką jis rašė po dviejų mėnesių: „Ak, jeigu Jūs

žinotumėte, kaip esu išvargęs! Išvargęs kraštutinai... Ma, no sodyba yra kaip tik prie Kaširos trakto, ir kiekvienas pro šalį važiuojantis inteligentas mano, kad reikia ir 306

būtina užsukti pas mane sušilti, o kartais net ir nakvoti lieka. Vien daktarų visas legionas! Malonu, suprantama, būti svetingam, bet juk ir širdis turi saiką. Aš juk ir iš Maskvos pabėgau nuo svečių... O man reikia rašyti, rašyti ir skubėti į paštą, nes nerašyti man reiškia gyventi skolon ir būti apniktam maudulio".

Svečiai išstūmė Čechovą iš nuosavos sodybos, ir jis

išvažiavo į Peterburgą. Reikalų, teisybę pasakius, ten jokių neturėjo — dabar savo kūrinius publikavo tik Maskvos leidiniuose.

Tiesa, jis buvo ketinęs apsigyventi v a s a r n a m y j e —

Kamenoostrove — ir ten ramiai dirbti, bet toji mintis

brendo Melichove, o Peterburge ji iškart išgaravo.

Pirmą kartą jis pasijuto Peterburge vienišas. Tas jausmas kilo visų pirma todėl, kad nebuvo Svobodino. Jis ne kartą skundėsi Čechovui — scenoje jam užeiną tokie širdies priepuoliai, kad nors šaukte šauk. Ir mirė jis nuo vieno iš tokių priepuolių Ostrovskio spektaklyje „Juokdariai". Jam buvo tik keturiasdešimt dveji metai.

Sčeglovas po Svobodino mirties parašė Čechovui:

„Deja, Antuanai, mūsų liko nebedaug, ir Jūs teisus, kad mums reikia kiek įmanoma suglausti pečius".

Suglausti pečius su Ščeglovu dabar buvo s u n k u — j i s persikėlė iš Peterburgo į Vladimirą.

Čechovo nepaliko mintis suvienyti literatus. Kadaise

jis tikėjosi, kad tai padaryti padės rinkinys, skirtas Garšinui. Rinkiniai išėjo net du, bet literatų sąjunga nesusi-formavo.

Čechovas nusprendė perkelti maskvietišką šventę —

Tatjanos dieną, Maskvos universiteto metines — į Peterburgą: tą dieną jo iniciatyva restorane „Malojaroslavec"

įvyko beletristų pietūs. Čechovas didžiavosi savo sumanymu, jis rašė broliui Michailui:. . . . .pietūs pavyko puikiai...

Pietus sugalvojau aš, ir dabar beletristai susitiks kas mėnesį".

Apie literatų pietus Čechovas parašė straipsnelį laik-

raščiui „Novoje vremia". Jis rašė, kad dalyvavo aštuoniolika žmonių, atrodo, tai pirmas atvejis, kai susirinko draugėn tiek literatų. Jis rašė, kad prie pietų sėkmės prisidėjo Grigorovičius ir Gorbunovas, papasakoję daug 307

ko įdomaus iš praeities, o antra — puikūs beletristų santykiai, kurių negadino priklausymas partijoms ar būre-

liams, kas paprastai trukdo susiburti ir susigiedoti žurnalistams.

Kitame straipsnelyje Čechovas sveikino tai, kad Peter-

burge susikūrė sostinės literatų ir menininkų būrelis, kuris bus apsaugotas nuo atsitiktinių elementų, kaip tai įvyko Maskvos būreliuose — Puškino ir Meno ir literatūros draugijoje. Bet tame pačiame straipsnelyje jis krimtosi, kad net beletristams nėra kur susitikti, išskyrus tvankų ir nejaukų restorano „Malojaroslavec" kabinetą.

Beletristų pietūs vyko beveik aštuonetą metų (Čecho-

vas dalyvavo dar tik vienuose — po trejų metų). Jiems

nutrūkus, liko „Rusų beletristų per pietus pasakytų oriai kvailų kalbų albumas". Albumas su juokais ir ekspromtais po paskutinių pietų buvo perduotas į Viešąją biblioteką —

štai ir viskas, kas liko iš mėginimo suburti restorane literatus.

Partijų ir būrelių sąskaitų, apie kurias Čechovas rašė

savo straipsnelyje, suprantama, buvo ne tik tarp žurnalistų, bet ir tarp beletristų. Puikūs literatų santykiai buvo ne realybė, o svajonė.

Artimiausias žmogus Peterburge dabar Čechovui buvo

Suvorinas, bet ir bendraujant su juo atsirado rimtų ne-sklandumų.

Ginčų su Suvorinu pasitaikydavo ir anksčiau, o dabar

kilo nesutarimų.

Suvorinas laikė nenuoširdžiu Čechovo laišką, kuriame

šis rašė, jog šiuolaikiniai menininkai neturį rimtų tikslų.

Čechovui nebuvo didesnės nuoskaudos kaip kaltinimai

nenuoširdumu. „Savo laiškuose aš dažnai būnu neteisin-

gas ir naivus,— atsakė jis,— bet niekada nerašau to, kas man ne prie širdies".

Bet labiausiai Čechovą įžeidė, kad Suvorinas parodė

jo laišką laikraščio „Novoje vremia" bendradarbei —

literatei Sazonovai. Čechovas užsipuolė ir Sazonovą, ir Suvoriną: „Jos laiško paveiktas, Jūs rašote man apie

„gyvenimą dėl gyvenimo". Nuolankiai Jums dėkingas.

Juk optimistiškas jos laiškas 1000 kartų labiau panašus į kapą negu mano. Aš rašau, kad nėra tikslų, ir Jūs supran-308

tate, kad manau, jog tie tikslai yra būtini ir mielai eičiau jų ieškoti, o Sazonova rašo, kad... visa mūsų bėda ta, jog mes vis ieškom kažkokių aukštesnių ir tolimų tikslų.

Jeigu čia ne bobiška logika, tai juk šitai nevilties filosofija.

Kas iš tikrųjų galvoja, kad... tokie tikslai „visa mūsų

bėda", tam belieka valgyti, gerti, miegoti arba, kai visa tai įgris, įsibėgėjus trenkti galva į skrynios kampą".

Laiške Čechovas pakartoja ką tik baigtos savo apy-

sakos „Nepažįstamo žmogaus pasakojimas" herojaus žo-džius:.... kai jūs tyčiojatės iš idėjų, kurios visos esančios jums žinomos, jūs panašus į dezertyrą, kuris gėdingai

bėga iš mūšio lauko, bet, norėdamas nuslopinti gėdą,

juokiasi iš karo ir iš narsumo... jūs šlykščiai ir vulgariai šaipotės iš gėrio ir tiesos idėjų, nes jau nebepajėgiate grįžti prie jų".

Nė vieno savo kūrinio Čechovas nerašė taip ilgai

kaip „Nepažįstamo žmogaus pasakojimo",— apysaka pradėta 1888 metais, o užbaigta 1892 metų rudenį.

Apysakos idėja kilo tada, kai Čechovui mintyse buvo

„Ivanovas" — žmogus, nusivylęs šviesiais idealais. Apysakoje yra vietų, kurios susišaukia su skaudžiais Ivanovo apmąstymais: „Kodėl mes suvargome? Kodėl mes, iš pradžių tokie aistringi, drąsūs, taurūs, tikintys, sulaukę 30—

35 metų amžiaus visai subankrutuojame?"

Tačiau Ivanovo, zemstvos veikėjo, programa buvo

apskritai ribota, o apysakos herojus Vladimiras Ivanovi-

čius nesivaržo dėl kovos priemonių, griebiasi ir teroro.

Apysakos idėja tikriausiai kilo ryšium su buvusio

revoliucionieriaus Levo Tichomirovo istorija. Revoliuci-nės organizacijos „Narodnaja volia" v y k d o m o j o komiteto narys, tos organizacijos žurnalo redaktorius, Tichomirovas emigravo į užsienį. Ten išleido brošiūrą „Kodėl aš nustojau būti revoliucionieriumi?". Pasikėsinimų į Aleksandrą II dalyvis kreipėsi ištikimo valdinio laišku į jo įpėdinį Aleksandrą III.

Tichomirovo renegatystė sujaudino rusų visuomenę.

Čechovas susidomėjo šia figūra.

Apysakos herojus — revoliucionierius Vladimiras Iva-

novičius — samprotauja, kaip elgiasi žmonės, išdavę savo idealus. Vienas paleidžia kulką sau į kaktą, kitas ieško 309

išsigelbėjimo kortose ir degtinėje, trečias ciniškai trypia kojomis savo tyros puikios j a u n y s t ė s portretą. Vladimiras Ivanovičius neina nė vienu iš tų kelių.

Jis išsižada revoliucinės kovos. Apysakos finale buvęs revoliucionierius taikiai šnekučiuoja su savo priešininku, Peterburgo valdininku, kurio t ė v ą — a u k š t ą pareigūną O r l o v ą — Vladimiras Ivanovičius buvo ruošęsis nužudyti.

Orlovas net mėgina guosti savo priešininką: „Mes

esame neurastenikai, surūgėliai, atskalūnai, bet galbūt tai reikalinga ir naudinga toms kartoms, kurios gyvens po

mūsų". Bet Vladimiras Ivanovičius nenori galvoti apie palikuonis — jo nusivylimas sukelia ne sukrėtimą, ne dvasinę apatiją, o, priešingai, troškimą mėgautis gyvenimu:

„Aš gyventi noriu!.. Gyventi, gyventi! Aš noriu ramybės, tylos, noriu šilumos, štai šios jūros... Norisi gyventi nepriklausomai nuo būsimų kartų ir ne tiktai joms... Gyvenimas duotas tik vieną kartą, ir norisi nugyventi jį drąsiai, prasmingai, gražiai... Kodėl turi žūti mano „aš"?"

Bet juk Suvorinas ir Sazonova kalbėjo tą patį — apie

„gyvenimą dėl gyvenimo", ir Čechovas vadino tai nevilties filosofija.

Jis pasmerkė ją laiške, bet ne apysakoje.

Čechovas daug kartų atidėjo apysaką į šalį, many-

damas, jog ji netinkanti spausdinti, kad jos nepraleisianti cenzūra. Jis įspėjo apie tai redaktorius — Pleščejevą, vė-

liau Albovą. Suvorinui buvo patikėta teisė pačiam būti savo leidinių cenzoriumi, bet jis, susipažinęs su apysakos pradžia, pasakė Čechovui, kad nerizikuotų tai spausdinti.

Lavrovas ir Golcevas taip pat ne išsyk ryžosi spausdinti

„Nepažįstamo žmogaus pasakojimą", bijodami, kad cenzūra ims kabinėtis.

Čechovas ilgai kamavosi dėl apysakos pavadinimo.

Vienas iš variantų buvo „Devintajame dešimtmetyje" —

Čechovas norėjo pastūmėti visus įvykius atgal, suteikti laiko distanciją.

Kai rankraštis buvo jau surinktas, Čechovui staiga

kilo noras apysaką sunaikinti. Tai įvyko Peterburge.

Būdinga, kad Čechovas, parodęs Suvorinui apysakos

pradžią (ką jis darydavo retai), neparodė jam baigto

310

kurinio. Čechovas suprato, kad Suvorinas — prastas pata-rėjas apysakai apie revoliucionierių.

Kad ketinąs sunaikinti apysaką, Čechovas prisipažino

S. Andrejevskiui. Šis susijaudino ir atsiuntė jam raštelį:

„Labai, labai apmaudu, brangusis Antonai Pavlovičiau,

kad jūs sumanėte sunaikinti. Ar į gera tai?.. Jeigu apysaka jau surinkta, vadinasi, ten buvo tikriausiai gerų dalykų.

Ar neapsigalvosite?" Jis prašė duoti jam paskaityti bent du apysakos skyrius. Andrėj evskio nuomonė Čechovui

buvo s v a r b i — j i s buvo ne tik poetas, kritikas, bet ir juristas, susipažinęs su panašia medžiaga ne iš nuogirdų— jis atsisakė būti kaltintoju Veros Zasulič byloje.

Kaip juristą Čechovas vertino jį lygiai su Koniu.

Andrėj evskis gerai įvertino apysaką ir prašė Čechovą

nesukti galvos dėl taisymų ir spausdinti apysaką be jokių

abejonių.

Nelauktai apysaka praėjo be jokių keblumų su cenzūra.

Jos „nekenksmingumą" pirmas įvertino Leik'inas. „Nesuprantu, kodėl jūs baiminotės, k a d j ą i š k i r p s iš „Russkaja mysl" numerio? — rašė jis Čechovui.— Juk ten tik užuominos apie socialistą, be to, apie socialistą atgailaujantį, o tokie dalykai pas mus neužkliūva".

Cenzūros nuolaidumas ir toksai laiškas, suprantama,

jokiu būdu negalėjo nuraminti Čechovo. Jį toliau kankino abejonės: atskirame leidinyje jis norėjo duoti epilogą —

papasakoti, kaip jam pateko rankraštis ir apie tolesnį

herojaus gyvenimą. Čechovas nemėgo sudėlioti visų taškų

ant „i", manydamas, kad verčiau skaitytojas tegul pats daro išvadas, bet, matyt, jautė būtinumą duoti savo herojaus vertinimą.

Peterburge Čechovas Suvorino prašymu parašė kalė-

diniam laikraščio „Novoje vremia" numeriui apsakymą („Baimė"), keletą straipsnelių. Bet Suvorinas matė, kad Čechovas vis labiau bodisi laikraščiu, ir, norėdamas iš-

saugoti bendradarbį, sumanė leisti — Čechovo redaguo-

j a m ą — mėnesinį žurnalą.

Čechovas sutiko ir pasiūlė naują žurnalą pavadinti

„Čaika".

Atrodė, kad nesutarimų tarp jų nėra — pietūs restorane 311

„Malojaroslavec" jeigu ir nesuvienijo literatų, tai bent atnaujino Čechovo santykius su Suvorinu.

Maskvoje Čechovo taip pat laukė literatų, dailininkų

ir aktorių suvienijimo idėja, Sergejenka kvietė Čechovą į draugijos „XII" steigėjus. Iš literatų — būrelio steigė-

j ų — Boborykino, Sergejenkos ir Nemirovičiaus-Dančen-

kos Čechovą traukė tik Nemirovičius-Dančenka. Bet būrelio programa buvo suformuluota taip: „Uždavinys: anek-

dotai. Užsiėmimai: arbatos gėrimas, svečiai ir vakarienė".

Toji programa netraukė Čechovo, ir jis buvo linkęs likti nuošalyje nuo naujo susivienijimo. Jam patiko tik pavadinimas „Dvylika", ir jis pasiūlė Suvorinui taip pavadinti naująjį žurnalą. Sis sutiko.

Bet naujojo žurnalo buvo dar tik projektas, o M a s k v o j e jau du leidiniai k o v o j o dėl Čechovo —• laikraštis „Russkije vedomosti" ir žurnalas „Russkaja mysl". Golcevas prašė

Čechovą būti nuolatiniu žurnalo draugu.

Žurnalo „Russkaja mysl" redaktorius ir leidėjas V. Lavrovas pakvietė Čechovą pietų.

Kai prieš išvykdamas į Sachaliną Čechovas rašė Lav-

rovui laišką, panašų į iškvietimą dvikovon, jis dar nepa-

žinojo Lavrovo. Dabar susipažino su juo arčiau.

Lavrovas pateko į Maskvą iš Jeleco, ir Leikinas nie-

kinamai vadino jį miltų pirkliu. Bet Čechovas susidomėjo šia neeiline asmenybe. Lavrovas — savamokslis matematikas, j a u n y s t ė j e buvo gavęs Anglijos premiją už sudė-

tingo matematikos uždavinio sprendimą. Bet jis susiža-

vėjo literatūra ir visą savo turtą sudėjo į žurnalą. Literatūra užpildė visą jo gyvenimą — jis skaitydavo viską, kas tik išeidavo. Rašytojai buvo laukiami svečiai svetinguose jo namuose. Knygas su autografais jis laikė užrakintoje spintoje kaip brangias relikvijas.

„Vakar pietavau pas Lavrovą,— rašė Čechovas Suvori-

nui, stengdamasis pasiteisinti sąmoju.— Deja, kažkada ir aš rašiau jam plūstamus laiškus, o dabar aš renegatas!

Golcevas pasiūlė tostą už grožinės literatūros vienijimąsi su universiteto mokslais... Lavrovas pasiūlė tostą už brangų, gerą savo bičiulį A. P. Čechovą ir išsibučiavo su

manimi".

r

312

Laiške yra tokia frazė: „Apie Jus ir Jūsų l a i š k ą — n ė

žodžio".

Suvorinas buvo parašęs Lavrovui laišką dėl žurnale

išspausdinto M. Protopopovo straipsnio.

Straipsnis buvo nukreiptas prieš laikraštį „Novoje

vremia". Prancūzų spaudoje, ryšium su skandalingu procesu dėl Panamos kanalo statytojų piktnaudžiavimo, buvo pasirodę ir straipsnių apie tai, kad „Novoje vremia" taip pat dalyvavo Panamos aferoje. Suvorino sūnus n u v y k o į Paryžių užglostyti skandalo ir nuvykęs veikė ne tik savo laikraščio, bet ir visos rusų spaudos vardu, nors šito daryti, suprantama, niekas jam įgaliojimų nebuvo davęs. Ši aplinkybė ir sukėlė teisėtą Protopopovo pyktį. „Nuo kada,—

rašė jis,— mes, rusų rašytojai, turime dalytis su laikraščiu

„Novoje vremia" atsakomybe už jo veiksmus? Argi to atviro laikraščio moralė — mūsų moralė... vienas iš pir-maeilių kiekvieno nesusitepusio leidinio ir kiekvieno doro rašytojo rūpesčių buvo iki šiol uolus atsiribojimas nuo bet kokios kaimynystės su laikraščiu „Novoje vremia".

Suvorinas tarėsi su Čechovu: kaip atsakyti į šmeiži-

kišką straipsnį?

Čechovas išsisuko nuo straipsnio vertinimo, aiškin-

damasis, kad dar nematęs žurnalo „Russkaja mysl" vasario numerio. Vargu ar Suvorinas juo patikėjo — juk tame

pačiame n u m e r y j e buvo išspausdinta „Nepažįstamo žmogaus pasakojimo" pradžia. Bet jis neišsisuko nuo Suvorino sūnaus vertinimo.

Su Suvorinu j a u n e s n i u o j u Čechovas prieš penketą me-tų buvo išvykęs kelionėn į Persiją, tiesa, toji kelionė greit nutrūko. Bet paskui jų santykiai komplikavosi. Kartą

Suvorinas jaunesnysis parašė Čechovui antisemitinį laišką ir gavo griežtą atkirtį. Į Čechovo patarimus mesti „Novoje vremia" jaunasis Suvorinas atsakė, kad kartais jis neken-

čiąs laikraščio, nes jis „verčias jį kasdien veidmainiauti".

Bet „neapykanta veidmainiavimui" netrukdė jam pamažu perimti „Novoje vremia" į savo rankas, stumiant į šalį

tėvą. Jis dar neturėjo trisdešimties, kai tapo faktiškuoju laikraščio „Novoje vremia" vadovu.

Suvorinas ieškojo Čechovo užuojautos — draugas pa-

gailėsiąs tėvo, kai skriaudžiamas jo sūnus. Bet Čechovas 313

ryžtingai atsisakė jį užjausti:. . . . juk koneveikiamas ne sūnus, o A. A. Suvorinas, žurnalistas... Jis savarankiška asmenybė ir gali pati apsiginti. Įš Jūsų laiško išeitų, kad Aleksejus Aleksėjevičius yra nuošalyje nuo „Novoje

vremia" ir susilaukia bausmės už nuodėmes, neturėdamas nieko bendra su laikraščiu".

Čechovas patarė Suvorinui neatsiliepti j žurnalo

„Russkaja mysl" straipsnį, nerašyti Lavrovui. Jis pamė-

gino sušvelninti smūgį: „...Lavrovas ir Golcevas tiek pat kalti dėl Protopopovo rašinių, kiek Jūs dėl Burenino

rašinėjimų..."

Įkalbinėjimai nepadėjo — Suvorinas tėvas atsakė laiš-

ku, o s ū n u s — n e laišku, o antausiu Lavrovui.

Čechovui reikėjo pasirinkti seną bičiulį ar naują —

jis n e d v e j o d a m a s stojo Lavrovo pusėn. Pranešdamas apie skandalingą incidentą Mašai, rašė: su Suvorinu jau

viskas baigta, nors jis ir rašo man verksmingus laiškus".

Jaunąjį Suvoriną Čechovas taip apibūdino: „Šunsnukis,

kuris keikiasi kasdien ir tuo garsus, jis smogė žmogui, kad šis jį pabarė. Nieko sau'teisingumas. Šlykštu".

Su Suvorinu vyresniuoju Čechovas nesiaiškino. Sis

verčiau išvyko užsienin, iš kur siuntė Čechovui atgailavimo laiškus.

Kol vyresnysis Suvorinas krimtosi dėl to, kas įvyko,

jaunesnysis jautėsi esąs didvyris ir pradėjo šalinti nepa-tinkamus bendradarbius. Aleksandras pranešė broliui, kad jaunasis įpėdinis kaltinąs Čechovą baisiausiu nedėkingumu,— privalėdamas būti dėkingas jo seniui už pinigus ir šlovę, šis nuteikiąs jį prieš vaikus.

Čechovas atsakė broliui, kad jam visiškai tas pat,

kas šnekama ir galvojama apie jį redakcijoje: Savo

įsitikinimais esu per 7375 varstus nuo Zitelio ir K". Kaip publicistai jie man tiesiog šlykštūs..."

„...Senas pastatas ėmė braškėti ir turi griūti",— rašė

jis tame laiške. „Novoje vremia" nesugriuvo ir nepakeitė

savo krypties, bet Čechovo bendradarbiavimas s u ' j u o nutrūko.

Santykiuose su Suvorinu atsirado spraga, bet iki visiško nutrūkimo buvo dar toli. „Senio man gaila,— prisipažino Čechovas broliui,— jis parašė man atgailaujamą laišką; 314

su juo tikriausiai galutinai nutraukti nereikės".

Visa toji skandalinga istorija ilgam išmušė Čechovą

iš vėžių.

Jis ruošėsi važiuoti į Čikagą pasaulinėn parodon, bet

tam nebuvo nei pinigų, nei nuotaikos, ir jis vietoj Amerikos atsidūrė savo nevykusiame dvare. Bet ir čia nerado r a m y b ė s — j a m nesisekė rašyti.

„Nervai netikę iki šlykštumo,— skundėsi jis Aleksand-

rui,— pinigų nėra ir nebus, drąsos ir mokėjimo gyventi taip pat nėra, sveikata prasta, gera nuotaika mums jau beveik nebeprieinama..."

„Drąsos nėra..." — tai reiškė tikriausiai ne tik tai, kad jam neužteko ryžto nutraukti ryšiams su Suvorinu, bet ir ketinimams pakeisti asmeninį savo gyvenimą.

Įkalbinėjamas vesti, Čechovas Aleksandrui atsakė:

„Mano charakteris pernelyg sugedo, kad galėčiau būti

geras šeimos žmogus".

Tuo tarpu visi Čechovai, kaip susitarę, mėgino pakeisti asmeninį gyvenimą.

Nežinia, kaip būtų susiklostęs asmeninis Mašos gyve-

nimas, jeigu jai būtų p a v y k ę nusipirkti dvarą Poltavos srityje. Įkalbinėjo Čechovus apsigyventi tose vietose Smaginąs, su kuriuo jie buvo susipažinę Lukoje, pas Lintvare-vus, jis tarnavo Soročincuose zemstvos viršininku.

Smaginąs Čechovui patiko — j i e d u važinėjo po Ukrai-ną ir ruošėsi keliauti kartu po Kaukazą. Kai dvaras buvo nupirktas Pamaskvyje, Smaginąs susikrimto, bet ir toliau rūpinosi Čechovu — padėjo jam patarimais žemės ūkyje,

atsiuntė sėklai avižų, kurios tais bado metais Čechovams buvo ne pagal kišenę.

Smaginąs buvo jau seniai įsimylėjęs Mašą ir pagaliau,

sukaupęs drąsą, jai pasipiršo. Iš provincijos dvarininkų

Smaginąs buvo tikriausiai įdomiausias, ir, gyvendama

Poltavos srityje, Maša, galimas dalykas, būtų sujungusi savo gyvenimą su juo. Bet ranka buvo pasiūlyta Maskvoje, kur Maša pažiūrėjo į būsimą vyrą jau kitomis akimis.

Apie Mašos draugus pavydusis Smaginąs atsiliepdavo

nepalankiai: „Jūsų riteriai žmonės nors ir įžymūs, bet nepavydėtini". Tačiau Mašai jos draugai patiko, ir jai staiga pasirodė baisu jų netekti, iškeisti meno interesų

315

kupiną gyvenimą į šeimynišką dvarininkės buitį tolimoje Poltavos srityje. Galimas dalykas, todėl taip paskubomis buvo nupirktas dvaras prie Maskvos.

Smaginąs mylėjo Mašą karštai ir ištikimai, o nuo tokios meilės vienas žingsnis iki pavydo. Kaip prieš keletą metų

jos brolis ir Dunia Efros pradėjo pyktis dar būdami suža-dėtiniai, ir Mašai susitikimai su Smaginu darėsi slegiantys ir nervingi, ji pradėjo jų vengti. Pagaliau įvyko lemiamas pasiaiškinimas — Maša pasiūlė Smaginui likti draugais.

Tėvams tai uždavė širdį: duktė atsisakė tokios geros

partijos; Mašai buvo jau arti trisdešimties, ji, teisybę tariant, buvo bekraitė.

Bet Maša užvis mažiausia bodėjosi savo padėties.

Čechovas kartą parašė Suvorinui, kad jo sesuo iš tų

retų moterų, kurios visiškai nuoširdžiai nenori ištekėti.

Maša mylėjo brolį, ir, matyt, jis užkrėtė ją tuo laisvės jausmu, dėl kurio verta paniekinti net šeimyninio gyvenimo džiaugsmus. Ji neturėjo kaip brolis darbo, kuris

būtų ją visą pavergęs, bet gyveno turiningai ir įdomiai.

Mėgo m o k y t o j o s profesiją, domėjosi tapyba, buvo diletante, bet darė pastebimą pažangą. Nupirkus Melichovą, reikalų padaugėjo — ant jos pečių gulė, pavyzdžiui, sodybos puošimo, apsodinimo rūpesčiai. Ji gyveno dabar

M a s k v o j e viena, p a r v y k d a v o į šeimą tik šeštadienį ir sekmadienį, bet nejautė vienatvės. Jai netrūko draugių

ir bičiulių. Su ja kas nors susipažindavo kaip su žymaus rašytojo seserimi ir greitai tapdavo jos draugu. Smaginąs kartą parašė jai: „Jūs laiminga ne todėl, kad esate visų

numylėtinė, o todėl, kad visus mylite".

Ar buvo Maša laiminga? Sunku pasakyti. Bet vadinti

savęs nelaiminga — nutraukusi santykius su Smaginu —

ji negalėjo. O Smaginąs išgyveno jos atsisakymą skaus-

mingai. Jis toliau rašė jai laiškus, kupinus meilės, ir įkalbinėjo tuoktis, jei bus blogai — išsiskirti. Maša atsakinėjo jam liūdnais laiškais.

„Sesuo neištekėjo, bet romanas, atrodo, tęsiamas laiš-

kais",— rašė Čechovas Suvorinui.

Romanas laiškais truko ilgai, teisybę pasakius, visą

gyvenimą. Bėgo metai, dešimtmečiai, 6 Smaginąs tebe-

mylėjo Mašą. Beveik po keturiasdešimties metų nuo tos

316

lemtingos dienos, kai ji atsisakė tekėti (jis įsiminė tą dieną visam gyvenimui), jis rašė jai: „Praėjo ištisa amžinybė, bet jūsų pasveikinimas buvo man didelis džiaugsmas: man jūs tebesate žaviausia ir su niekuo nepalyginama moteris"..

Mašos ir Smagino meilės istorija panaši į Čechovo

stiliaus liūdną apsakymą.

Michailo meilės istorija panaši į tragikomišką apsa-

k y m ą — Čechovas vadino ją puslapiu iš romano.

Brolio romanas vyko Čechovo a k y s e — j i s tarnavo dabar kaimynystėje, netoli Lopasnios, Serpuchove, ir

gyveno šeimoje.

Jo meilė — geležinkeliečių gydytojo duktė Klara Ma-

muna — dažnai lankydavosi Melichove. Čechovas šaipėsi

laiškuose Likai: „Ar tik nevedus man Mamunos?" Prieš Velykas Michailas buvo oficialiai paskelbtas jaunikiu.

Nuotaka išvyko Velykoms pas tetą, į Kostromą. Nei iš

Kostromos, nei iš M a s k v o s laiškų nebuvo, ir sunerimęs jaunikis nuvažiavo į M a s k v ą pasiteirauti apie savo suža-dėtinę. Jis pataikė į vestuves — Mamuna neperspėjusi

iškeitė jį į kažkokį aukso kasyklų savininką. Michailas rodė broliui meilius sužadėtinės laiškus, prašydamas iš-

aiškinti tą psichologinę mįslę.

Susitvarkė gyvenimą tik Ivanas. Per Velykas jis atsi-

vežė į Melichovą savo sužadėtinę supažindinti su gimi-

nėmis, o vasarą atšventė vestuves. Tėvai džiaugėsi —

Ivanui, ne taip, kaip kitiems vaikams, viskas klostėsi sėkmingai — ir darbas, ir šeima.

Ivanas — vienintelis iš visų Č e c h o v ų — n e g a r s ė j o jokiais talentais — nei literatūriniais, nei tapybos. Bet savo pedagogikos srityje jis dirbo labai sėkmingai.

Romanas tęsiamas laiškais — tą Čechovas galėjo pa-

sakyti ir apie save, nors jį su Lika skyrė kur kas mažesni atstumai negu Mašą su Smaginu.

Bado metai praėjo, bet ir kitą v a s a r ą — 1893-iaisiais —

vėl kilo choleros epidemijos pavojus. Ir Čechovas vėl

buvo pasmerktas tūnoti Melichove, prikaustytas kaip

gydytojas prie savo apylinkės.

Tą vasarą Lika Mizinova, tiesa, lankėsi Čechovų sody-

boje, bet susitikdavo jie retai, vėl teko tenkintis susira-

šinėjimu.

317

Sunku pasakyti, kaip butų susiklostę Čechovo santy-

kiai su Lika, jeigu būtų įvykusi jų kelionė į Kaukazą.

Pirmą kartą Čechovas sutiko merginą, kurios jausmas

jam buvo toks tvirtas ir gilus. Likos laiškai kupini meilės, nors ji, pažindama Čechovo manierą, mėgino slėpti savo j a u s m ą juokavimais. „Nepamirškite tos, kuri nuolatos galvoja apie Jus" — t a i p baigiasi vienas jos laiškas. Ir čia pat ji priduria skliaustuose: „Graži frazė, ar ne tiesa?

Bet aš bijau, kad ji išgąsdins Jus, ir todėl skubu pridurti, jog pajuokavau".

Jai buvo be galo sunku ištverti išsiskyrimą — juk ji

gyveno tik savo jausmu, daugiau niekas jos nedomino.

Kiekviename laiške ji skundžiasi, jog jai ilgu. Dažnai duodavo laisvę ne tik savo jausmams, bet ir nervams.

Skundėsi, kad visi žmonės jai šlykštūs, ypač tie, kurie ją mergina, ir j i n a i — su savo nepakantumu ir pykčiu —

nusprendė likti senmerge. Kitame laiške ji rašė, kad nusprendusi ištekėti par dėpit. Ateina dar vienas laiškas:

„Par dėpit aš nusprendžiau netekėti. Par dėpit, aš švaistau gyvenimą. Tai maloniau ir ramiau".

Marija Pavlovna manė, kad Likos potraukis į bohemą

gąsdino brolį, sutrukdė j i e m s sujungti savo likimus. Vargu ar tai teisinga — Čechovas negalėjo prikišti Likai bohemos bent jau todėl, kad pats mėgo ir palėbauti, ir pasilinksminti.

Ir ne tik jaunystėje. Tą patį rudenį, kai cholera vėl atsitraukė ir medicinos apylinkė buvo panaikinta, jis ištrūko pagaliau į Maskvą. Važiavo vienai dienai su reikalu —

su korektūra į žurnalo „Russkaja mysl" redakciją, bet išgyveno ten dvi savaites kaip apsvaigęs. Linksmoje kompanijoje, leidžiančioje laiką restoranuose, dalyvavo ir Čechovas, ir Lika.

Čechovą gąsdino, kad Lika rimtai niekuo nesidomėjo.

Jos laiškai buvo kupini meilės, bet ji niekada nerašė apie savo darbą, niekada nesidomėjo, ką jis rašo.

Mizinova turėjo gerą balsą, puikius išorinius sceninius duomenis, turėjo ji ir literatūrinių gabumų, tai galima suprasti net iš jos laiškų. Bet visa tai ėjo niekais.

Čechovas kartą davė jai išversti vokišką pjesę, tikė-

damasis, kad darbas pažadins Likos domėjimąsi ir literatū-

318

ra, ir teatru. Bet pjesė ilgai mėtėsi neliesta, ir galų gale Lika perdavė ją kitai vertėjai.

Tai ne j u o k a i s supykdė Čechovą. „Jūs atidavėte pjesę versti vokietei? Įsivaizduokite, aš to ir tikėjausi,— rašė

jis j a i . — J ū s nejaučiate poreikio reguliariai dirbti. Stai todėl Jūs ir sergate, esate suniurusi ir bliaunate, ir dėl to visos jūs, panelės, sugebate tik duoti už grašius pamokas ir mokytis iš Fedotovo kvailysčių". ..

Nė vienai iš moterų Čechovas nerašė taip griežtai, tikriausiai todėl, kad nė viena jam taip nerūpėjo kaip Lika.

„Kitą kartą nepykinkite manęs savo tingumu,— rašė jis

vėl,— ir nesusigalvokite teisintis".

Lika nesiteisino, ji puolė: „Jeigu Jūs iš tikrųjų galvoja-te apie mane, kad aš ir tingi, ir blogo būdo, ir priekabi ir t. t., tai kas verčia Jus kviestis mane, susirašinėti ir iš viso rodyti šiek tiek palankumo".

Tai buvo pirmas rimtas jų nesutarimas.

Jie ir toliau susitikinėjo ir susirašinėjo, bet kažkaip jų

santykiai nesiklostė. Net ir didelė jos meilė ne tik džiugino Čechovą, bet ir kėlė jam nerimą. Neramino, kad meilė

sudarė vienintelį Likos gyvenimo turinį.

Antroji vasara Melichove Čechovui buvo dar nera-

mesnė ir nervingesnė kaip pirmoji.

Vėl kilo choleros grėsmė, ir Čechovų namai vėl virto

medicinos punktu. Čechovas vėl pradėdavo dieną ne prie rašomojo stalo, o ligonių priėmimu, ir po pietų išvykdavo į kaimus. Šį sykį zemstva davė jam į pagalbą felčerę, bet ši pasirodė esanti morfiniste — Čechovas gavo ne pagalbininkę, o dar vieną ligonę.

Be to, jis galėjo pasakyti ir sau: „Jei gydytojas,—

išsigydyk pats!" Dar nuo pavasario jį kankino sena liga —

hemorojus. Bet jis nesigydė. Tiesa, metė gerti ir rūkyti, tačiau sveikata nepagerėjo. Čechovas suprato, kad reikia operacijos, bet taip ir nesusiruošė ją daryti.

Vasara buvo lietinga. Pavelas Jegorovičius rašė savo

dienoraštyje: „Per šias dvidešimt dienų nieko nebuvo galima daryti. Nuostoliai didžiuliai žemės ūkiui. Nusivylimas ir bjauri nuotaika".

Sūnui taip pat buvo bjauri nuotaika, bet, suprantama,

319

ne dėl nuostolių žemės ūkiui, tuo labiau kad turėti pelno jis ir nesitikėjo.

Čechovas jau seniai suprato, kad nusipirko dvarą ne

pagal kišenę, kad reikėjo pirkti dešimt kartų mažesnį, o dabar jis buvo nugrimzdęs į skolas kaip į liūną. Artėjo įmokėjimų bankui terminas, o pinigų nebuvo.

Ir vėl, kaip ir pernai vasarą, teko atidėti literatūrinį

darbą, nors galvoje knibždėjo daugybė siužetų.

Medicinos punktas neleido Čechovui niekur išvažiuoti.

Svečiai tą darganotą vasarą į Melichovą užsukdavo retai.

Susirašinėjimas su Suvorinu atsinaujino, bet apie susitikimus kalbos jau nebuvo — Čechovas nekvietė jo pas

save, Suvorinas nesikvietė j Feodosiją. Ir laiške Čechovas parašė Suvorinui tai, ko tikriausiai nebūtų parašęs anksčiau:. . . . .be Jūsų, aš su niekuo nesusirašinėju ir su niekuo ilgai nesikalbu. Tai nereiškia, kad Jūs geresnis už visus mano pažįstamus, o reiškia, kad aš prie Jūsų

pripratau..."

Ne be priekaištų Suvorinui Čechovas rašo apie savo

pažintį su maskviečiu leidėju I. Sytinu: „Tai vienintelė

Rusijoje leidybinė firma, kur dvelkia ruso dvasia ir mu-

žiko pirkėjo negrūda lauk". Tais metais baigėsi Suvorino monopolija leisti Čechovo knygas — Čechovą išleido Sytinas.

Būdamas blogos nuotaikos, Čechovas parašė Likai, kad

skubąs įsirašyti į senius: „Kai aš, pražiopsojęs savo jaunystę, panorėsiu gyventi žmoniškai ir kai man tai nepavyks, tai turėsiu pasiteisinimą: aš senis".

Šitas laiškas Liką įsiutino. „Jūsų laiškas kiaurai persunktas egoizmo,— rašė ji atsakydama.— Žmonės Jums

reikalingi, kai užeina blogi orai ir prasideda ilgi vakarai...

Labai lengva, tūnant Melichove ant sofos, sielotis dėl senatvės turint 30 metų... Slėptis už senatvės, kad turėtum galimybę tik miegoti ir valgyti, ir rašyti visiškam savo malonumui".

Čechovas paprastai vengdavo užgaulių, atsakydavo į

jas juokais, bet šį sykį jis priėmė, negalėjo nepriimti iššū-

kio: „Aš valgau, miegu ir rašau savo malonumui? Aš valgau ir miegu... Net ir Jums nesvetima toji silpnybė, nepaisant Jūsų trapumo. O dėl rašymo savo malonumui, tai Jūs, 320

N a m a s , k u r i a m e g i m ė A . Č e c h o v a s Č e c h o v ų šeima

P. Čechovas (1825—1898)

J. Č e c h o v ą (1835—1919)

A . Č e c h o v a s , b a i g ę s g i m n a z i j ą T a g a n r o g a s , m i e s t o b i b l i o t e k a

A. Čechovas su broliu dailininku N. Čechovu

Vosk resenskas

Maskva. Namas Sadovo-Kudrinskajos gatvėje

D . G r i g o r o v i č i a u s p o r t r e t a s

i •• 91 'J-' BMĮftKįtfĮ •

HyykAf u*e.<«'-t **į<ut-tm.

t . , . * , , * Jt*'Į>( "

It+Zft-J' f.r-t >* C ' r . „j,"*""*"'"

M i '

,2*1* Hyt*** 6*11 t

w ** r u " , '.y 11** , 'jrt*ą-

tlf i-«rnu.- uju* if-f&'nm .fAfJfc ~ ,t v /

. / .

,

/

/ / ,

i į j r J „f (Hč-ilf f f L + **-c .4*0 * to t AiS<?<> fU f -

A .

I it O 'U,** it.-fu* t tt Ht<f4 ~> f.P^rC* ...

f / / / J

* • / A'-'/'i ? t^ utjrJ rf /K

7

• "7?" > » f-«Ct HJ rry^CvJlU'^^ Mt-UįtutlMU*,

« nJ yttttu.jM, ViM, •>„ y. ,<- ,

{ ' h J . . . '

'' >° f-j*'h

rcr.Io.yj IK*

i* C u**,.

. utn .M<„. M Hctt**.

.-u*,**.* s ^ c i , . , ® , ;

**tty*tj*/(U*.. U - , t * f l i

A. Č e c h o v o laiškas D. G r i g o r o v i č i u i

A. Čechovo portretas

Čechovas, 1883)

„Oskolki", Nr. 45 (Draugiškas A. Čechovo šaržas) — rašytojas pavaizduotas prozininko ir dramaturgo kryžkelėje

Č e c h o v a s s u š e i m a p r i e n a m ų S a d o v o - K u d r i n s k a j o s g a t v ė j e

B a b k i n a s

N a m a s L u k o j e

" 1

1. Čechovas

N. Čechovas

M. Ccchova

M. Čechovas

Ccchovų šeima Lukoje

A, Čechovas. 1890 m. fotografija

Titulinis „Margų apsakymų' lapas

9HBH

Melichovas. Bendras kaimo vaizdas (M. Cechovos piešinys) Melichovas. A. Čechovo sodybos namas

Jalta. Vaizdas, žiūrint iš pietvakarių pusės

Sanatorija „Jauzliar"

S. Rachmaninovas

F. Saliapinas

K. B a l m o n t a s

I. B u n i n a s

A . Č e c h o v a s s a v o n a m ų b a l k o n e

A. Č e c h o v a s s o d e

A . Č e c h o v a s s a v o k a b i n e t e

A. Čechovas su M. Čechovą ir O. Kniper Autkos apylinkėse Pirmas M. Gorkio laiškas A. Čechovui

A. Čechovas ir M. Gorkis dailininko G. Jarcevo viloje

A . Č e c h o v a s s u ž m o n a ( i š v y k ę s g y d y t i s k u m y s u ) A. Č e c h o v a s ir O. K n i p e r J a l t o j e •

A. Čechovas, Jevgenija Jakovlevna, Marija Pavlovus ir Olga Leonardovna A. Čechovo namas

Jalta. B e n d r a s v a i z d a s (nuo j u r o s ) Stalas, p r i e k u r i o b u v o p a r a š y t a „Ponia s u š u n i u k u "

A. Č e c h o v a s su š u n i u k a i s ( v i e n a iš p a s k u t i n i ų A. Č e c h o v o n u o t r a u k ų )

K r y m a s . G u r z u f a s . B e n d r a s v a i z d a s A . Č e c h o v o v a s a r n a m i s G u r z u f e

1

A . Č e c h o v o k a m b a r y s G u r z u f e

,Vyšnių s o d a s " ( K a č i a l o v a s , K n i p e r , Lili žavingiausioj i, sučiulbote taip tik todėl, kad nesate pati patyrusi savo kailiu to gyvenimą graužiančio kirmino,

viso sunkumo ir pavergiančios jėgos, kad ir koks menkas jis Jums atrodytų".

Jie nesusipyko ir po šito laiško, nors nuoskauda buvo

didelė. Čechovas mylėjo Liką ir todėl atleisdavo jai tai, ko tikriausiai nebūtų atleidęs kitai moteriai. Ji įžeidinėjo jį dažnai, bet jis stengėsi nuo užgaulių išsisukti. Jo laiškai baigiasi taip: „Gyvensim, Likusia, taikingai", „Atvažiuokite, mieloji blondinuke, pakalbėsim, pasipyksim, susitai-Kysim".

Čechovo žodžiai apie rašymą, kuris suryja jo gyvenimą, matyt, privertė Liką pažiūrėti kitomis akimis ir į mylimąjį, ir į pačią save. Ji suprato — turėtų pati tokį užsiėmimą, ir Čechovas žiūrėtų į ją kitaip.

Lika nusprendė važiuoti į Paryžių — mokytis daina-

vimo. Tačiau ir šį sprendimą temdė būsimo išsiskyrimo

kartėlis. Ji maldavo Čechovą atvažiuoti į Maskvą: „Juk man liko tik trys keturi mėnesiai Jus matyti, o paskui galbūt niekada". „Kas per merichliundija, Lika? — ramino ją Čechovas.— Mes matysimės ne 3 ir ne 4 mėnesius... O 44

metus, nes aš važiuosiu Jums iš paskos, arba paprasčiau, neleisiu Jūsų. Matysimės, kol nepraginsite".

Jie niekaip neįstengė sujungti savo likimų, nors jau negalėjo gyventi vienas be kito.

Čia į jų gyvenimą ir įsimaišė naujas Čechovo bičiu-

lis — Ignatijus Potapenka.

„Senų pažįstamų vis mažiau ir mažiau,—• rašė Čecho-

vas iš Peterburgo Natašai Lintvarevai,— o naujų neįsi-

gyja".

Bet kaip tik 1893 metais jis įsigijo du naujus bičiulius literatus: Ertelį ir Potapenka.

Su Erteliu jis susipažino per pietus pas Lavrovą. Jie

išsyk vienas kitam patiko. „Įspūdis labai geras,— rašė

Čechovas Suvorinui apie naują pažintį.— Protingas ir geras žmogus". Ertelis rašė Korolenkai, kad Čechovas padarė

jam stipraus ir originalaus žmogaus įspūdį, nors pažintis buvo ir paviršutiniška.

Tačiau jų santykiai susiklostė toli gražu ne išsyk. Ertelis pakvietė Čechovą dalyvauti literatūros vakare. Čecho-11. „Čechovas"

321

vas nesutiko — j i s bijąs viešų pasisakymų, tik j a u n y s t ė j e dalyvavęs spektakliuose, bet vaidinti lengviau negu skaityti, ten šiek tiek slepia kostiumas ir grimas. Ertelis pasisiūlė naujam bičiuliui supažindinti jį su Tolstojumi —

Čechovas nekalta dingstimi atsisakė ir šito pasiūlymo.

Maša rašė broliui labai nusiminusi, kad Sergejenka kartu su Tolstojumi ieškoję Čechovo M a s k v o j e — buvo nuėję į Kudriną ir Malają Dmitrovką. Čechovas ramino seserį —

jis svajojąs susipažinti su Tolstojumi, bet norįs susitikti su juo be tarpininkų ir, šiaip ar taip,— be Sergejenkos.

Kitą dieną po susipažinimo Ertelis rašė žmonai, kad

Čechovas darąs painų įspūdį. Jis šaldė jo įkarštį ne tik uždarumu ir atsargumu. Ertelis manė, kad svarbiausias

rusų literatūros j ė g a s nusako, neskaitant senių, trys vardai — save jis statė šalia Korolenkos ir Čechovo. Tačiau, teikdamas pirmenybę Čechovo talentui, Ertelis manė geriau suvokiąs visuomeninį gyvenimą ir filosofiją. Jaunystėje Ertelis dalyvavo revoliuciniame judėjime, buvo

areštuotas, išsiųstas iš Peterburgo ir apsigyveno netoli Voronežo. Jis nepajėgė išlaikyti šeimos iš literatūrinio uždarbio ir buvo dar dvarų valdytoju. Tarnaudamas pas dvarininkus, jis vis dėlto daugiau rūpinosi valstiečiais. Bado metais atidarė keletą valgyklų tose pačiose vietose, kur ne per daug sėkmingai darbavosi Čechovas su Suvorinu.

Visuomeninių nuopelnų Ertelis turėjo tikriausiai daugiau negu Čechovas, bet jeigu jau jis norėjo tai pabrėžti, tai būtų galėjęs apsiriboti laiškais žmonai.

Tačiau Ertelis buvo tiesus ir atviras, net laiške Čechovui jis negalėjo nuslėpti to, kad jį stūmė nuo Čechovo šio abejingas požiūris į visuomenę. Tas laiškas atėjo

Čechovui pasiryžus nutraukti santykius su laikraščiu

„Novoje vremia", bet, nepaisant to, o gal kaip tik todėl, Ertelio priekaištas Čechovui buvo skaudus.

Čechovo kūrybą Ertelis labai vertino, nors prisipažin-

davo, kad įvertinęs jį ne išsyk — net „Stepė" nepadariusi jam įspūdžio. Lygindamas jį su Mopasanu, Ertelis rašė:

„Jūsų toksai pat gilus ir slaptai liūdnas požiūris į gyvenimą ir galbūt toks pat potekstėje slypintis pesimizmas...

Tai buvo didžiulė Mopasano nelaimė — kaip apskritai

nelaimė nuoširdus pesimizmas. Bet kad pesimizmas sutap-322

tų su t i e s a — n e t i k i u . Jis nepasižymi tokiu vulgarumu, tokiu nulakuotu pasitenkinimu savimi kaip vadinamasis

optimizmas, štai kuo jis patraukia harmoningus ir protingus žmones, bet juk kaip tik todėl „gyventi pesimizmu

negalima".

Apie pesimizmą Ertelis rašė daug rimčiau ir su didesniu prijautimu negu kiti kritikai, kaltinę Čechovą niūriu požiū-

riu į gyvenimą, bet tasai senas m o t y v a s ir dar kaltinimas visuomeniniu inertiškumu negalėjo palankiai nuteikti Čechovo naujojo bičiulio atžvilgiu. Ertelio laiškas liko be atsako, tuo susirašinėjimas nutrūko. Po kokių pusantrų

metų Čechovas gavo dalykišką Ertelio laišką, prasidedantį

kreipiniu „didžiai gerbiamas". Čechovas atsakydamas nepraleido progos tai pažymėti.

„Argi aš parašiau j u m s „didžiai gerbiamas"? — teisinosi Ertelis.— Aš nemėgstu taip elgtis su žmonėmis, kuriuos laikau bent kiek savais. Tarp mūsų ypatingo suartė-

jimo neįvyko, vargu ar jis įmanomas dėl mūsų charakte-

rių ir dėl laiko bei erdvės sąlygų".

Praeis dar keletas metų, kol jie suartės.

Su Potapenka Čechovas susipažino 1889 metais Ode-

soje, kur jis buvo nuvažiavęs prasiblaškyti po brolio Nikolajaus mirties, suvedė j u o s Sergejenka. Potapenka pasirodė Čechovui nuobodus, jų pažintis neturėjo jokio tę-

sinio.

Sergejenka turėjo nuostabių gabumų prilipti prie gar-

senybių. O per tuos ketverius metus, kai Čechovas ir

Potapenka nesusitikinėjo ir net nesusirašinėjo, Potapenka irgi pasidarė garsus rašytojas. Šlovę jam suteikė apysakos, išėjusios viena po kitos, „Sveikos sąvokos" ir „Tikrojoje tarnyboje"; jomis susidomėjo skaitytojai, apie jas diskutavo kritikai. Negalima sakyti, kad Potapenka nebūtų tu-rėjęs nūdienos jausmo, bet jam kenkė noras būtinai viską baigti laimingai — tarp kitko, daugelis skaitytojų mielai atleidžia autoriui tą trūkumą, negana to, laiko tai privalumu: daugelis mėgsta literatūrą, kuri nekelia nerimo ir nedrumsčia ramybės. Potapenka greitai pasidarė vienu iš populiariausių beletristų.

Čechovas dar nebuvo susiformavęs požiūrio į rašytoją

Potapenka. Vieną jo apsakymą, išspausdintą laikraštyje 323

„Russkije vedomosti", jis pagyrė laiške Suvorinui. O Sčeglovui parašė, kad jo kūriniai dešimt kartų geresni už Potapenkos. Reikia manyti, kad Čechovas jį mažai skaitė, tuo labiau kad Potapenka rašė labai daug.

S v e č i ų — S e r g e j e n k o s ir Potapenkos — vizito Čechovas laukė be jokio entuziazmo. Sergejenką jis jau seniai —

dėl aukšto ūgio — buvo pavadinęs vertikaliai stovinčiu katafalku, o Potapenka vadino nuobodulio dievaičiu.

„Prievardį „nuobodulio dievaitis" atsiimu,—rašė Čechovas Suvorinui, išlydėjęs svečius.— Odesos laikų įspū-

džiai mane apgavo".

Potapenka pasirodė esąs nuostabiai žavus žmogus, su

juo buvo įdomu kalbėtis apie literatūrą, jis dainavo ir griežė smuiku.

Kiekviename Čechovo laiške — ditirambai naujajam

bičiuliui. Suvorinas pamėgino atšaldyti Čechovo žavėji-mąsi, prikišdamas Potapenkai nenuoširdumą. Čechovas

ryžtingai paneigė: „Jūs visiškai klystate, veidmainystės jis neturi nė už grašį".

Apsilankęs Maskvoje, Čechovas dažnai susitikdavo

su naujuoju bičiuliu. „Mačiausi daug kartų su Potapen-

ka,— pranešė jis Suvorinui,— Odesos laikų ir Maskvos

laikų Potapenka — tai varna ir erelis. Skirtumas baisus.

Jis patinka man vis labiau ir labiau".

Potapenka rašė nuostabiai lengvai, jis sakydavo galįs

parašyti kasdien po spaudos lanką, be taisymų. Kartą pasigyrė Čechovui, kad per penketą dienų prirašęs už 1100 rublių.. Tokia komercine sėkme nesigirdavo net Leikinas.

Pats Čechovas seniai jau rašė lėtai, bet jis atleisdavo Potapenkai tą rašymo lengvumą, net pritardavo. „...Mano

nuomone, tas ekspresinis rašymo greitis,— užsiminė jis Suvorinui,— nėra visai trūkumas, kaip mano Grigorovi-

čius, o talento ypatumas".

Netrukus Čechovas supažindino naująjį bičiulį su se-

serimi ir su Lika. Potapenka nuostabiai greitai susidraugavo su j o m i s , - v a d i n d a v o jas seserimis, greitai ėmė j o m s sakyti „tu".

Praėjo visai nedaug laiko, ir Lika parašė Čechovui:

„Aš galutinai įsimylėjusi... Potapenka! Ką daryti, tėtuši?

324

O jūs vis dėlto sugebėsite atsikratyti manęs ir primesti kitam!"

Tai buvo galima palaikyti paikyste ir pokštu — ar ma-

ža ką rašydavo Lika užėjus nuotaikai: tai liksianti senmerge, tai ištekėsianti pai dėpit.

Čechovas pakvietė Liką į Melichovą sutikti Naujuo-

sius metus.

Atėjo jos laiškas: Lika prašė atsiųsti į stotį šiltų drabužių jai ir Potapenkai, kuris iš draugystės Čechovui ją lydėsiąs.

Laiškas baigėsi juokais: „Atvažiuosime 28, išvažiuosi-

me per Trejybę".

Jie linksmai sutiko Naujuosius metus: skambėjo mu-

zika, dainos, tostai už naują laimę. Nė vienas net neįtarė, kad greitai, dar gerokai iki Trejybės, visi trys bus labai nelaimingi.

A N T R A K N Y G A

PIRMAS SKYRIUS

Tą pavasarį, tikriausiai nuo pervargimo, Čechovui

smarkiai pašlijo nervai. Kasnakt tarsi kumštelėtas jis netikėtai prabusdavo. Atrodydavo, kad širdis daužosi kažkur prie pat gerklės ir duslūs jos tvinksniai girdėti paryčiui nutilusiuose namuose. Ar iš neaiškaus nerimo, kuris apimdavo tokiomis valandomis, ar iš apmaudo, kad negali

susivaldyti, jis po to ilgai negalėdavo užsnūsti, ir tik švintant jį suimdavo trumpas ir sunkus miegas.

Kartą, nemigos išvargintas, jis prigulė dieną. Greitai užmigo, bet tuojau pabudo. Priebutyje, kur jis išėjo, sėdė-

jo brolis Miša. Pavaikštinėjęs priešais namą, Čechovas atsisėdo greta ir su nerimu, kurį norėjo nuslopinti įprastiniu juokavimu, papasakojo broliui regėjęs keistą sap-ną— skriejantį per lauką juodą vienuolį...

Tačiau Mišą tas vienuolis nė kiek nenustebino: juk jie neseniai buvo kalbėjęsi apie miražus — štai, matyt, ir prisisapnavo... Buvo jau pavakarys, ir kažkuris iš jų, žiūrė-

damas, kaip įkaitęs raudonas rutulys leidžiasi prie horizonto, lyg j u o k a u d a m a s , lyg rimtai pradėjo fantazuoti, kad tikriausiai ir dabar klaidžioją po Visatą miražai, kuriuose atsispindį žmonės, gyvuliai ir vietovės, buvę gal prieš tūkstančius metų. Tas įprastas vakaro pokalbis greitai pasimiršo.

Atrodė, kad ir keistas sapnas apie vienuolį taip pat už-

simirš. Bet tikriausiai neatsitiktinai jis taip sujaudino Čechovą, nes jau rudenį buvo prisimintas, dar buvo prisimintas ir senas pokalbis su rašytoju Jasinskiu — šis bendrų pažįstamų kompanijoje, berods, per kažkokius pie-

tus, papasakojo apie vieną advokatą, kurį kamavusios

mirgančios prieš akis muselės. Kartais, skundęsis advokatas, jos išaugdavusios iki didžiulių vaiduokliškų šešėlių, 326

ir tada jis matydavęs kažkokias fantastiškas figūras. Čechovas labai tuo susidomėjo. Ir profesiniu įpročiu tuoj nustatė diagnozę — skotoma.

Bet tai, kad paprastos muselės gali įgyti fantastinius pavidalus, buvo jam nauja ir pasirodė įdomu.

Ir štai dabar visa tai — ir sapnas, ir Jasinskio pasakojimas, ir Brago serenada, kuri dažnai buvo skambinama

jų namuose, ir pašnekesiai Melichove vakarais, ir dar

daug kas — kažkaip susijungė sąmonėje. O jis tik „sutvirtino" visa tai „medicinos teorija", kaip j u o k a i s aiškino Jasinskiui, susitikęs su juo žiemą Maskvoje, Loskutnajos viešbučio vestibiulyje. Apsakymas „Juodasis vienuolis"

tuo metu buvo beveik baigtas.

Bet atspausdinti apsakymą p a v y k o tik po pusės metų.

Tiesa, Suvorinas prašė duoti jį laikraščiui „Novoje vremia". Čechovas išsisuko — pasakė nenorįs spausdinti kū-

rinio su tęsiniu.

Pasirodė „Juodasis vienuolis" leidinyje, aiškiai jam netinkamame,— teatro žurnale „Artistas". Jo redaktorius Kumaninas ir Čechovas seniai buvo bičiuliai. Apsakymas vis tiek ilgai gulėjo redakcijoje, bet ne todėl, kad būtų kė-

lęs abejonių savo tema. „Juodasis vienuolis" pasirodė

Kumaninui vandeningas ir nenatūralus. Galiausiai jį iš-

spausdino todėl, kad nespausdinti buvo nepatogu. „Žino-te, vis dėlto Čechovas — vardas",— paaiškino jis paskui vienam bendram pažįstamam.

Apsakymas padarė keistą įspūdį.

Perskaitęs jį, publicistas Menšikovas parašė Čechovui:

„Vienuolis man sukėlė siaubą: nejaugi būna tokių haliu-cinacijų?.." O Suvorinų šeimoje apsakymas sukėlė ne-r i m ą — jie palaikė jį autobiografiniu. Juk herojui, kaip ir autoriui, iš gerklės bėgo kraujas... Ir jis taip pat neteikė

tam ypatingos reikšmės...

O Čechovas, gavęs Suvorino laišką, atsakė kaip visada

pusiau juokais. Gal tiktai truputį santūriau ir šalčiau. Bet pro tą j u o k a u j a m ą toną iš tiesų galėjai justi susierzinimą:

„Atrodo, aš psichiškai sveikas. Tiesa, nėra ypatingo noro gyventi, bet tai kol kas ne liga tikrąja prasme, o kažkas tikriausiai praeinama ir gyvenimiškai natūralu. Kad ir kaip ten būtų, jeigu autorius vaizduoja psichiškai sergan-327

tįjį, tai tas dar nereiškia, kad jis pats serga. „Juodąjį vienuolį" aš rašiau be j o k i ų niūrių minčių, šaltai viską ap-mąstęs. Tiesiog užėjo noras pavaizduoti didybės maniją.

O vienuolis, skriejantis per lauką, prisisapnavo man...

Taigi pasakykite Anai Ivanovnai, kad vargšas Antonas

Pavlovičius, ačiū dievui, dar neišprotėjęs, bet vakarieniaudamas daug valgo ir todėl sapnuoja vienuolius".

Aiškinti tai, ko kiti nesuprato, jis nemokėjo. Kai jį

klausdavo, ką norėjęs pasakyti vienu ar kitu apsakymu, jis sutrikdavo ir išsisukdavo lakoniškomis frazėmis. Apie

„Juodąjį vienuolį" atsakė labai trumpai — kad tai „mediciniškas" apsakymas.

Vienas kritikas pavadino tada „Juodąjį vienuolį "gydytojo parašytu „psichopatologiniu etiudu". Ir, atrodo, tai taip pat nieko nenustebino, kaip kad seniai nestebinda-vo tapę įprastinėmis šnekos apie visokius sielos nukry-pimus, apie „nervingą šimtmetį", pervargimus ir išsigimimus: storų žurnalų puslapiuose apie tai rašydavo garbingi literatai, universiteto rūkyklose ir pigiuose viešbu-

čiuose kalbėdavo studentai. Apie išsigimimą samprotau-

davo ir nuolatiniai restorano „Slavianskij bazar" lankytojai. Apie tai būdavo kalbama ir svetainėse, skundžiamasi n y k u m a ir nuoboduliu laiškuose bičiuliams ir mylimoms moterims, svarstoma vienumoje rašant dienoraščius...

Vienai savo korespondentei, pradedančiai rašytojai

Šavrovai, Čechovas į panašius nusiskundimus atsakė gan šiurkščiai: „Kad mūsų šimtmetis „nervingas", aš nepripa-

žįstu, nes visais šimtmečiais žmonija buvo nervinga. Kas bijo nervingumo, tas tegul pavirsta eršketu arba didstinte".

Ne per seniausiai rusų kalba buvo išėjusi austrų rašy-

tojo, iš profesijos gydytojo psichiatro Makso Nordau knyga „Išsigimimas". Iš „sveikos nuovokos" pozicijų Nordau mėgino ištirti „niūrią nuotaiką", būdingą „šimtmečio pabaigos" (tiri de sfėcle) menui: „Vyraujantis jo bruožas —

pražūties, išnykimo nuojauta. Fin de siecle — išpažintis ir kartu skundas. Skandinavų mitologijoje yra išlikęs baisus padavimas apie „dievų žuvimą". Mūsų laikais net išsivystę protai patiria tą pačią neaiškią artėjančių sutemų baimę...

Visos tradicijos sugriautos, tarp v a k a r y k š t ė s ir rytojaus dienos nematyti j u n g i a m o j o ryšio. Esama tvarka pašlijusi 328

ir griūva; visi žiūri į tai abejingai, nes ji įgriso ir niekas netiki, kad vertėtų ją remti". Knyga, suprantama, pridarė

daug triukšmo.

Pasisakė net Michailovskis, paskutinis, kaip buvo apie jį sakoma, narodnikiškosios kritikos mohikanas. Jis teigė, kad dekadentizmo plitimo priežastis — tai ne biologinis išsigimimas, kurį sukėlusi technikos pažanga, o „skepticizmo sutriuškinti ir suėsti idealai".

Čechovas irgi įsigijo knygą, įdėmiai ją perskaitė. Apie Nordau tada atsiliepė trumpai — „tauškalius". Mėginimai primesti beprotystės požymius net Vagneriui ir Tolstojui tikriausiai mažai jį sudomino. Tuo labiau kad Nordau tų

„dekadentų" skoniui priešpriešiais pastatė normalaus žmogaus iš publikos skonį. O „normalus", pasak jo, tas, kuris, skaitydamas Ibseną arba klausydamasis Vagnerio, žiovau-ja ir nuobodžiauja ir visada labiau vertina oleografijas nei

„impresionistus" ir bulvarinius romanus nei „simbolistus".

Čechovas padėjo Nordau knygą lentynon, kad daugiau

prie jos negrįžtų.

O ant stalo atsirado kita knyga, ir ji sudomino jį il-

g a m — profesoriaus Korsakovo „Psichiatrijos kursas", pirmas rusiškas psichinių ligų vadovėlis. Sensacija, kaip Nordau knyga, jis, suprantama, tapti negalėjo, pirko ją daugiausia studentai ir p r a k t i k u o j a n t y s gydytojai. Bet tai buvo iš tiesų rimta knyga, kupina minčių, blaivaus požiūrio ne tik į ligas, bet ir apskritai į žmogaus gyvenimą.

Jaunoji Čechovo bičiulė Tania Sčepkina-Kupernik

stebėjosi, kai Čechovas rimtai įtikinėjo ją studijuoti psichiatriją, pridurdamas: „Jeigu norite tapti tikra rašytoja.

Man tai labai padėjo ir apsaugojo nuo klaidų".

Pastaruoju metu jam dažnai tekdavo važinėti į Meš-

čiorskoję netoli Melichovo — ten buvo gydytojo Jakovenkos psichiatrinė ligoninė. Stebėdamas jo pacientus, Čechovas ir pats daug mąstė apie tai, apie ką tarp eilučių buvo sakoma Korsakovo knygoje,— kaip sudėtingai tarp savęs

susiję įvairūs individualaus ir visuomeninio gyvenimo

reiškiniai. Ir kaip svarbu išmokti čia susigaudyti...

Kartą Meščiorskojės ligoninėje jam parodė pacientą,

kuris beveik visą laiką meldėsi, kreipdamasis į Dievą su prašymu „išgelbėti Rusiją"... Reginys buvo liūdnas. Grįž-

329

. damas tą kartą vėlai naktį namo, Čechovas pagalvojo, kad tolima nuo pasaulio reikalų ir rūpesčių psichiatrija turi ryšį — ir kur kas glaudesnį, negu atrodo — su tuo, ką filosofai vadina žmogaus pasaulėvaizdžiu.

Kad „Juodojo vienuolio" skaitytojai nesuprato, nebuvo Čechovui nei stebėtina, nei nauja. Juk šaltai sutiko ir

„Palatą Nr. 6". Teisybę pasakius, nesuprato ir „Nepažįstamo žmogaus pasakojimo".

O „Juodasis vienuolis" iš tikrųjų atrodė neįprastas.

Tuo pačiu metu žurnale „Russkaja mysl" buvo išspausdinta

„Bobų karalystė", ir daugelis n e s u s i g a u d ė — a t r o d ė , kad apsakymai parašyti skirtingų žmonių.

O kritikai iš inercijos „Juodajame vienuolyje" ieškojo

„aktualių klausimų", bent jau naujų tipų, teiginių ir vertinimų konkretumo. Ir todėl negalėjo nuspręsti: kaip reikia žiūrėti į apsakymo herojų Kovriną? Kas jis — šiuolaikinis Popriščinas? Ar iš tikrųjų „žmogus proto, jausmų ir sie-kimo padėti artimui", bet atidavęs visa tai pamėklės vaikymuisi tasai teigiamas herojus — tiesa, nelaimei, sergąs pamišimo liga,— kurio iki šiol nebuvo Čechovo kūryboje?

Kas yra ta paslaptinga j u o d o j o vienuolio figūra, skriejanti, dusliai ošiant pušims, per rugių lauką? Ką reiškia jo pokalbiai su Kovrinu? Ar tai simbolika? O gal Dostojevskio mėgdžiojimas — kažkas panašaus į jau pažįstamą velnią, drumstusį Ivano Karamazovo sielą? Kur, kokiai žinybai —

„dekadentų" ar „realistų" — priskirti šitą keistą apsakymą, kuriame fantastika (ko gero, net mistika) derinasi su nepaprastai tiksliu ir moksliškai motyvuotu ligos aprašy-mu — tokiu tiksliu, kad apsakymas visiškai būtų tikęs

kaip iliustracija psichinių ligų vadovėliui...

Ir nejaugi visa tai buvo rašoma tik todėl, kad Čechovas panoro pavaizduoti didybės maniją, kuria susirgo žmogus, svajojęs kilniai tarnauti žmonėms, būdamas tik vidutinis mokslininkas. Arba tam, kad papasakotų apie pražudytą

sodą ir mielą didžiaakę merginą bei grubiai sutryptą jos tikėjimą mylimo žmogaus nepaprastumu,— apie tai, kas

kasdienybėje taip įprasta ir trumpalaikiška...

O kodėl niekas nenorėjo — ar nepajėgė? — pamatyti,

kad ten slypi kur kas svarbesni klausimai? Kodėl tie, apie kuriuos jis pirmiausia galvojo rašydamas apsakymą, to

330

nesuprato? Ką daryti, jeigu žmogaus gyvenimas trumpas?

Ir kur aukščiausioji jo prasmė ir paskirtis — dabartyje, kuria gyvena dauguma, kuri kartais tokia slegianti, sunki, kuri žiauriai žaloja likimus, griauna iliuzijas? O gal gyvenimo prasmė vis dėlto tarnauti aukščiausiajai tiesai, atei-

čiai, kaip tikino vienuolis? Ir ką gi tokiu atveju reiškia toji aukščiausioji tiesa, kurios ieškodami žūva žmonės? Kaip suderinti jos siekimą su realia kasdienybe? Ir ar galima dėl jos pateisinti žiaurumą, melą ir abejingumą žmogui, net pačiam paprasčiausiam, tokiam, pavyzdžiui, kaip „siauras" Pesockis arba nelaiminga Tania? Ar galima siekti tos aukščiausiosios tiesos kažkieno sugriautų, pražudytų

gyvenimų kaina?

...Kartą prieš porą metų, grįžęs iš sunkios kelionės po choleros apimtą rajoną, jis rašė Suvorinui: „Šlykščios priemonės siekiant kilnių tikslų ir pačius tikslus daro šlykščius... Nejaugi puiki ateitis gali išpirkti tą niekšingą melą? Jeigu aš būčiau politikas, niekada nesiryžčiau su-tepti savo dabarties dėl ateities, nors man už gramą niekingo melo žadėtų šimtą pūdų palaimos".

Štai kokie klausimai kamavo jį, rašytoją Čechovą, gy-

dytoją Čechovą, kuklios Melichovo sodybos savininką,

kai jis kasė duobes medžiams sodinti arba rašė miltelių

receptus sergančiam mužikui iš kaimyninių Novosiolkų,

kai trumparegiškai prisimerkęs žiūrėjo pro vagono langą, už kurio šmėkščiojo arimai ir kaimai, miškai ir pelkės, kai nerūpestingai linksminosi su daugybe bičiulių. Ir kiekviename savo apsakyme jis vis grįžta prie jų. Rusiją reikėjo iš naujo pamatyti ir suprasti — visais nesuskaičiuojamais ir įvairiausiais jos būties variantais. Kaip nenuilstantis mokslininkas gamtos tyrinėtojas jis darė vis naujus ekspe-rimentus, tik kaitaliodamas eksperimento „sąlygas", tirda-mas naujus atvejus ir situacijas. Ir siekdamas vienintelio tikslo — gauti galų gale atsaką, priartėti prie tiesos... Apie tai, kad statistika — mokslas, kad pasaulį valdo ir jos dėsniai,— apie tai tada beveik nebuvo kalbama ir tikriausiai negalvojama. Bet jis buvo gydytojas, pripratęs būti tikslus, išėjęs puikią mokyklą. O geras gydytojas, prieš nustatydamas diagnozę,, kruopščiai surenka anamnezę ir apsvarsto visas smulkmenas, nes ligoje, kaip ir gyvenime, galiausiai smulkmenų nebūna.

Mokslinis metodas — rimta atrama rašytojui. Be jo tik-

riausiai imtum vietoj tiesos teikti tik savą jos supratimą.

Mokslinis metodas prilaiko, neduodamas išeiti iš „gyvenimo rato". Po kelerių metų jis parašys apie tai universiteto laikų draugui, tuo metu jau profesoriui, daktarui Rosolimui: „Neabejoju, medicinos mokslo studijos turėjo rimtos įtakos literatūrinei mano veiklai; jos gerokai praplėtė

mano stebėjimų sritį, praturtino mane žiniomis, kurių tikrąją vertę man, kaip rašytojui, gali suprasti tik tas, kas pats yra gydytojas... Susipažinęs su gamtos mokslais,

moksliniu metodu, visada buvau atsargus ir stengiausi, kur tik įmanoma, derintis prie mokslo duomenų, o kur

neįmanoma — nerašyti visai... Aš nesu iš tų beletristų, kurie žiūri į mokslą neigiamai, nenorėčiau priklausyti ir prie tų, kurie viską atranda savo protu".

...O Kovrino gyvenimo baigtis buvo liūdna: „Jis galvo-

jo, kaip daug ima gyvenimas už tas menkas arba labai

paprastas gėrybes, kurių jis gali duoti žmogui. Pavyzdžiui, n o r ė d a m a s gauti katedrą, sulaukęs mažne keturiasdešimt metų, tapti paprastu profesoriumi, dėstyti vangia, nuobodžia, sunkia kalba paprastas ir net svetimas mintis,—

vienu žodžiu, norėdamas tapti vidutiniu mokslo darbuoto-ju, Kovrinas turėjo mokytis penkiolika metų, dirbti dieną naktį, persirgti sunkia psichine liga, pergyventi nelaimingą santuoką ir pridaryti daugybę kvailysčių ir skriaudų, kurias taip gera būtų užmiršti. Kovrinas dabar aiškiai suprato, kad jis — vidutinybė, ir mielai susitaikė su šia mintimi, nes, jo manymu, kiekvienas žmogus turi būti patenkintas tuo, kuo jis yra". Ir prieš mirtį tasai „dievo išrinktasis"

ir „genijus" „šaukė Tanią, šaukė didelį sodą su puikiomis rasotomis gėlėmis, šaukė parką, pušis su gauruotomis šaknimis, rugių lauką, savo nuostabų mokslą, savo jaunystę, drąsą, džiaugsmą, šaukė gyvenimą, kuris buvo toks

gražus..."

1894 metų žiema buvo kaip reta šalta ir giliasniegė.

Melichovas skendėjo pusnyse. Vasaryje prasidėjo pūgos.

Artėjant pavasariui, Čechovą vis smarkiau k a m a v o kosulys. Motina, prabudusi naktį, su nerimu klausydavosi.

O rytą tyliai sakydavo namiškiams: „Vėl Antoša kiaurą

naktį krunėjo..."

332

Vis dėlto, nepaisant blogų orų ir prastų kelių, namuose nuolatos kas nors svečiuodavosi. Vakarais, kai reikėdavo visus suguldyti, prasidėdavo bruzdėjimas — iš kažkur bū-

davo tempiamos pagalvės, paklodės, motina jaudindavosi, kad neužteks antklodžių. Net pereinamame nepatogiame

kambaryje, kuris iškilmingai buvo vadinamas Puškino

kambariu (Maša pakabino ten Puškino portretą), visada

kas nors miegodavo susirietęs į kamuolį ant nepatogios sofutės. Gyvenimo be to triukšmo, be žmonių Čechovas

neįsivaizdavo, kvietėsi pas save čia vieną, čia kitą —

pažįstamus, mažai pažįstamus ir beveik visai nepažįstamus.

Ir apsilankę kartą Melichove, jie atvykdavo paskui dar sykį.

...Kiek valandų praleista j u o k a u j a n t , vaikštinėjant visiems kartu, žaidžiant Melichove mėgstamą loto! Kai

pas Čechovus tuo pačiu metu svečiuodavosi jo bičiulė

Lika Mizinova ir rašytojas Potapenka, namai būdavo pilni muzikos. Lika sėsdavo prie fortepijono, Potapenka imdavo smuiką. Brago „Valachiškosios legendos" Čechovas galė-

davo klausytis be galo. Jis atsisėsdavo kur nors kampe ir, kažką mąstydamas, stebėdavo, kaip virpa kartu su garsais žvakės liepsnelė, kaip žybčioja žydra ugnele perlamutrinis stryko galiukas ir akimirką prityla garsas. O vasarą, kai pro atvirus svetainės langus plūsdavo iš sodo svaiginantys gėlių kvapai, atrodydavo, kad kvepia ne tik flioksai ir ta-bakas, bet ir muzika turi savo kvapus.

Kartais jis staiga pakildavo ir išeidavo. Paskui, pasirodęs tarp svečių, kaip niekur nieko trindavo rankas: „Para-

šiau už šešiasdešimt kapeikų",— ir patenkintas juokdavosi.

Bet kartais Čechovas lyg ir pavargdavo, ir bruzdesys

namuose, ilgi pokalbiai prie stalo atrodydavo tada nesibaigiantys ir nereikalingi. Jis žinojo, kad tėvas, nuėjęs savo kambarin po bendrų pietų, išsitraukia iš stalčiaus kontoros knygą, į kurią rašo savo dienoraštį, ir, užsidėjęs akinius, rūpestingai neskubėdamas užrašinėja: „Vakare

atvažiavo: pašto viršininkas, Mizinova, Ivanenka". „Pašto viršininkas išvažiavo. Buvo Šachovskis, atvažiavo Glu-chovskojus ir Drozdova..." Ir, pasišaipydamas ar iš tėvo, ar iš savęs, atkakliai kviečiančio į Melichovą kiekvieną sutiktąjį, pridurdavo prie tėvo užrašų tuo pačiu tonu: 333

„Ačiū dievui, visi išvažiavo ir likome tiktai dviese: aš ir m-m Čechovą".

Pačiam irgi tekdavo dažnai išvažiuoti — tai į Maskvą,

tai į Serpuchovą. O tą žiemą kaip niekada norėjosi rašyti ir atrodė, tuoj pavyks išsivaduoti iš visų rūpesčių — atsikratyti važinėjimų pas ligonius, nereikalingų vizitų, visko, kas saistė jam rankas, atimdavo laiką, neduodavo susikaupti. Jis kartą parašė Menšikovui: „Turiu sukaupęs daug siužetų apysakoms ir apsakymams, bet aš esu nelaisvėje ir, kaip man atrodo, anksčiau kaip birželį manęs nepaleis.

Po birželio iki pat savo gyvenimo pabaigos užsiimsiu jau vien tik beletristika. Mesiu net mediciną, ir, manau, turiu tam teisę, nes jau atidaviau jai duoklę parašęs apie Sachaliną".

Vasario pabaigoje į Melichovą suvažiavo ypač daug

svečių. Atvyko Viktoras Golcevas, storo žurnalo „Russkaja mysl" redaktorius. Paskui pasirodė jo leidėjas Vukolas Lavrovas, ir Čechovas su šypsena stebėjo, kaip tasai pirklio sūnus, tapęs Maskvos inteligentu ir leidžiantis vieną iš labiausiai Rusijoje skaitomų žurnalų, kai nustojo eiti

„Otečestvennyje zapiski", pavyduliauja savo kūdikio Golcevui ir jaučiasi užgautas, nes jam atrodo, kad jo redaktorius nepakankamai jį gerbia. Atvažiavo ir jaunesnieji

broliai Ivanas ir Michailas. Pasirodė Lika, o jai iš paskos kaip paprastai Potapenka, besišypsantis ir gerai nusiteikęs.

Kiekvienas vežėsi į Melichovą savo gyvenimo, šiokia-

dienių ir džiaugsmų atgarsius, ir žmonių santykiai pynėsi čia į naujus mazgus.

...Žėrinčiomis akimis Golcevas prie vyno taurės rėžda-

vo tokius dalykus, kad sėdintieji nejučia šnairakiuodavo į sienas, prisiminę, jog kuris laikas jau ir sienos turi ausis.

Klausydamasi, kaip jis kviečia į pilietinio meno kelią Tanią Ščepkiną-Kupernik, tapančią egzotiškas Rytų miniatiūras, nors pati ten niekad nebuvo, kartu su visais juokėsi ir erzino Čechovą Lika, jau neslėpdama savo meilės jam.

Savo rūpesčių turėjo Ivanas, dėstantis Miusų mokyk-

loje, o Miša, kuris buvo baigęs kursą ir tarnavo provincijoje, kankinosi dėl pilko ir miegūsto Jaroslavlio miesčionių

gyvenimo... Bet čia, Melichove, visa tai kažkur nutoldavo, 334

čia buvo ilsimasi nuo gatvių grūsties, nuo vežimų dardėji-mo, nuo kasdieninių nuobodžių pareigų. Pašaliniam tik-

riausiai galėjo pasirodyti, kad šiuose namuose daugiau nieko ir neveikiama, tik dainuojama, juokiamasi, kalba-masi.

...O paskui stojo tyla. Ivanas grįžo į savo Miusus, Miša išvažiavo naujon tarnybon į Ugličių. Potapenka — į užsienį. Jam iš paskos ruošėsi į Paryžių ir Lika.

Ir kai į Maskvą keletui dienų atvažiavo Suvorinas ir

ėmė įkalbinėti Čechovą vykti kartu į Italiją, Čechovas paabejojęs nusprendė taip pat važiuoti — bet ne į Italiją, o į Krymą...

Po Melichovo sniegynų ir pūgų keista buvo išvysti

Jaltoje žydinčias akacijas ir beveik vasarišką jūrą, vasariš-

kai apsirengusius žmones, pietų pajūrio miesto šurmulį ir dykinėjimą.

Čechovas apsistojo viešbutyje „Rossija". Nespėjo dar kaip reikiant įsikurti ir sutiko vestibiulyje Suvorino pa-

žįstamą aktorę Abarinovą. Paskui išaiškėjo, kad čia taip pat gyvena ir Nadežda Michailovna Medvedevą, kadaise

garsi Mažojo teatro komedijų „senutė"; dabar tai buvo tiesiog miela senutė, panaši į Zamoskvorečės pirklienę.

Norėdamas padaryti jai malonumą, Čechovas paprašė

pažįstamą žurnalistą išspausdinti laikraštyje „Krymskij kurjer" žinutę apie jos atvykimą.

Krantinėje jis sutiko Miroliubovą. Garsusis bosas gy-

dėsi čia plaučius ir kartais surengdavo viešus koncertus miesto teatre.

Atsirado ir naujų pažįstamų.

Dažnai išvykdavo su visa kompanija tai į traktierių

šalia tilto per siaurą, dar nespėjusią nusekti Derikoiką, tai kur nors į krantinės vyninę. Kartais „šašlikai" baigdavosi išvyka už miesto. Važiuodavo paprastai kur nors prie jūros, į Oreandą arba į vieną iš artimiausių totorių kaimelių, įžambiai aplipusių Jailos papėdę... Dažnai vaikštinėdavo krantine.

Krantinė buvo panaši į suvažiavusių žmonių parodą,

ir visi, kurie atsidurdavo Jaltoje, neišvengiamai susitikdavo čia. Čechovui praėjus, žmonės atsigręždavo. Kai kurie be ceremonijų apžiūrinėdavo „garsųjį rašytoją", o damos, 335

pamačiusios jį, imdavo šnibždėtis. Jaltos aukštuomenė

stengėsi pasikviesti Čechovą į svečius. Jam atsiųsdavo vizitines korteles su kvietimais pietų. O kitus svečius savo ruožtu jau kviesdavo užsimindami, kad „bus Čechovas".

Kartais pasitaikydavo ir kurioziškų dalykų. Vieną rytą jis kaip paprastai sėdėjo savo k a m b a r y j e ir rašė. Į duris kažkas pasibeldė, ant slenksčio pasirodė nepažįstama moteris. Pamačiusi gražų ir visai dar j a u n ą vyriškį, ji sumišo, išraudo ir painiodamasį ėmė aiškinti, kad niekada nėra mačiusi gyvo rašytojo ir tiesiog užėjusi pasižiūrėti...

Jaltoje Čechovas susipažino su savo kraštiečiu žurna-

listu Fauseku. Vos ne iš penktos klasės tos pačios Taganrogo gimnazijos, kur mokėsi ir visi broliai Čechovai, Fausekas išėjo į jungas. Keletą metų plaukiojo Viduržemio

j u r o j e . Paskui nusivylęs grįžo, išleido apybraižų knygą

„Už j ū r o s horizonto" ir dabar gyveno Jaltoje, nuomojo iš vietos gyventojo vasarnamį, rašė kelionių vadovus po Krymą ir kuklias korespondencijas į vietos laikraštį. Jo žmona buvo skulptorė. Ji paprašė Čechovą pozuoti .jai.

Ir jis ėmė kasdien vaikščioti iš miesto į seansus.

Gyveno Fausekai aukštai, miesto pakraštyje, beveik

pačioje Darsano viršūnėje. Kelias,kilo aukštyn. Siauros gatvelės darėsi vis statesnės ir painesnės. Galų gale tekdavo jau tiesiog brautis pro erškėtrožes, kažkokius dygius krūmus, iš po kojų byrėdavo skalda. Bet Čechovas mėgo

tuos pasivaikščiojimus ir kiekvieną sykį, eidamas pas

Fausekus, laukdavo momento, kada netikėtai atsivers iš viršaus miesto, jūros, molo vaizdas. Tos valandėlės buvo atpildas ir už įveiktą stačią įkalnę, ir už daugelį nereikalingų susitikimų ir pokalbių...

Kažkur ten apačioje, kaip ir prieš tūkstančius metų,

šniokštė jūra, klykavo alkanos žuvėdros, kurioms praeiviai svaidė duoną. Ten gyveno įprastą savo gyvenimą pajūrio miestas. Apačioje likdavo parduotuvės, triukšminga marga minia, šurmulys. O čia atrodydavo, kad laikai rankose

laiką — visą ilgą nesibaigiančią jo giją. Norėjosi susikaupti, tiksliai ir aiškiai mąstyti.

Čechovas saugojo savyje tą jausmą. Ir kai rytais sės-

davo dirbti, jis vos juntamai aidėjo jame.

Čia, Jaltoje, viešbutyje „Rossija", trisdešimt devinta-336

me numeryje — p a p r a s t a m e , nebrangiame provincijos viešbučio k a m b a r y j e , — Čechovas rašė savo apsakymą

„Vakare". Kai metų p a b a i g o j e Sytinas išleido naujų jo apsakymų rinkinį, jis pateko ten pavadinimu „Studentas".

Po keleto metų Čechovas j u o k a u d a m a s pasakys Buninui:

„Koks aš „pesimistas"? Juk iš mano apsakymų mėgstamiau-sias yra mano „Studentas".

Pavasaris ten aprašytas šiaurės, kaimas — rusiškas. Bet tame gyvenimo džiaugsme, didžiojoje jo vertybėje, kurią staiga pajuto dvasinės akademijos studentas Ivanas Velikopolskis, visiems laikams liko kažkas iš to trumpo devyniasdešimt ketvirtųjų metų Jaltos pavasario.

Keliuose puslapiuose Čechovas išreiškė svarbiausia,

apie ką galvojo visus tuos metus, be ko gyvenimas netenka prasmės ir ką prieš p e n k e r i u s metus tragiškai pajuto „Nuobodžios istorijos" h e r o j u s profesorius Nikolajus Stepanovičius. Žmogui reikia būti įsitikinusiam, „kad gyvenimo grandinėje" jis būtinas ir kad „praeitis... siejasi su dabar-tim nenutrūkstama grandine įvykių, išplaukiančių vienas iš kito". Ir studentui Ivanui Velikopolskiui, grįžtančiam iš slankų medžioklės šaltą p a v a k a r ę prieš Velykas, staiga pasirodė — kaip atrodė ir pačiam Čechovui, kai jis žvelgė

į Jaltą nuo Darsano viršūnės,— kad jis mato lyg ir abu tos grandinės galus: vos „prisilietė prie vieno, ir tuoj pat suvirpėjo kitas". Jis galvojo apie tai, kad „tiesa ir gro-

žis, davę kryptį žmonių gyvenimui tenai, sode ir vyriausiojo dvasininko kieme, n e n u t r ū k s t a m a i tęsiasi iki šios dienos ir, matyt, visada bus svarbiausias daiktas žmonių gyvenime ir apskritai žemėje..."

Čechovui tai buvo ne atsitiktinės mintys. Jos formavo-

si, tvirtėjo, įsitikinimų gludinamos, per nesibaigiančias keliones po choleros apimtą rajoną ir valstiečių pirkiose, Sibiro trakte ir Sachalino kalėjimuose, nemigos naktų

vienatvėje, sunkių abejonių ar ginčų su pačiu savimi

valandomis ir kalbantis su draugais...

Tomis pačiomis dienomis — kaip kažką labai svarbu

pačiam sau — j i s parašė Suvorinui:

„Po to, kai visiškai mečiau rūkyti, man jau nebūna

niūrių ir nerimastingų nuotaikų. Gal dėl to, kad nerūkau, tolstojiškoji moralė nustojo mane jaudinusi, ir sielos gel-337

mėse j ją žiūriu nepalankiai, ir tai, suprantama, yra neteisinga. Manyje teka mužiko kraujas, ir manęs mužikiškomis dorybėmis nenustebinsi. Nuo vaikystės įtikėjau į pažangą ir negalėjau neįtikėti, nes skirtumas tarp laiko, kai mane lupo, ir laiko, kai mane nustojo lupti, buvo baisus. Aš mė-

gau protingus žmones, nervingumą, mandagumą, sąmojin-

gumą, o į tai, kad žmonės rakinėjo nuospaudas ir kad

jų autų šutnus kvapas, žiūrėjau taip pat abejingai, kaip ir į tai, kad panelės rytais vaikšto su papiliotėmis. Bet tolstojiškoji filosofija smarkiai jaudino mane, buvo užvaldžiu-si 6—7 metus, ir veikė mane ne pagrindiniai teiginiai, kurie buvo man žinomi ir anksčiau, o tolstojiškoji maniera reikš-

ti mintis, sveikas protas ir tikriausiai savotiškas hipnotiz-mas. O dabar manyje kažkas protestuoja; apdairumas ir

teisingumas sako man, kad elektra ir garas neša žmonėms daugiau meilės negu skaistybė ir susilaikymas nuo mėsos.

Karas yra blogis ir teismai — blogis, bet tai nereiškia, kad aš privalau vaikščioti su vyžomis ir miegoti ant krosnies kartu su tarnu ir jo žmona ir t. t. ir t. t. Labai galimas dalykas ir labai panašu, kad vėl užeis rusams žavėjimosi gamtos mokslais laikotarpis ir vėl materialistinis judėjimas bus madingas. Gamtos mokslai dabar daro stebuklus, ir jie

gali užplūsti visuomenę kaip Mamajus ir nugalėti ją savo mase, grandioziškumu. Beje, visa kas Dievo rankose. O

pradėk filosofuoti — galva susisuks".

Ir dar tikriausiai jis būtų galėjęs pakartoti dabar tai, ką jau kartą buvo pasakęs: „Dirbti reikia — o visa kita velniop! Svarbiausia — būti teisingam, o visa kita bus savaime!"

* * *

Čia, Jalton, atėjo pirmas Likos laiškas iš užsienio. Ji

rašė iš Berlyno, ketino važiuoti toliau Prancūzijon, bet jau ilgėjosi Rusijos ir draugų. Laiškas buvo liūdnas ir — rimtas: „Norisi kuo greičiau nusigauti iki vietos ir norisi taip pat Berlyną pamatyti. Juk aš greitai mirsiu ir daugiau nieko nepamatysiu. Parašykite man, mielasis, pagal seną atmintį

ir nepamirškite, jog davėte garbės žodį atvažiuoti į Paryžių

biržely. Nepamirškite jūsų atstumtosios".

338

Kažkas iš viso vyko tarp jų tą žiemą. Bet jis stengėsi negalvoti apie tai. Nuleido juokais jos nevilties žodžius:

„O jūs vis dėlto sugebėsite atsikratyti manęs ir primesti kitam". Neatkreipė dėmesio, kad Lika ir Potapenka juk išvažiavo į užsienį kartu.

Dabar Likos laiškas vėl sukėlė mintis, kurias jis stengėsi nustumti tolyn. Tikriausiai būtent dabar reikėjo nuspręsti galutinai. Bet nei jėgos, nei gilaus įsitikinimo, reikalingų

tokiam žingsniui, jis nejautė.

Likai jis atsakė taip: „...niekas Jūsų neatstūmė. Aš Jaltoje, ir man nuobodu... Nuolatinės mintys apie būtiną, ne-išvengiamą darbą mane taip nukamavo, kąd,štai jau savaitė

be perstojo kankina širdies pertrūkiai. Šlykštus jausmas...

Agrastai čia dar neprisirpo, bet šilta, šviesu, medžiai sprogsta... šiaurė vis dėlto geresnė už Rusijos pietus...

Pas mus gamta liūdnesnė, lyriškesnė, levitaniškesnė...

Biržely ne aš atvažiuosiu į Paryžių, o jūs į Melichovą; Jus pargins tėvynės ilgesys",— baigė jis tą laišką, tikriausiai prisiminęs, kaip neseniai Lika rašė jam: „Atiduočiau 10

gyvenimo metų (o juk man jau 30) už tai, kad atsidurčiau Melichove bent vienai dienai".

Ir tik laiške Suvorinui šmėkštelėjo pasimetimo šešėlis:

„Turėčiau tūkstantį ar pusantro, važiuočiau į Paryžių, ir tai būtų gerai dėl daugelio priežasčių".

Į Paryžių jis nevažiavo, o Likai palinkėjo būti ramiai, patenkintai ir laimingai.

Bet Lika negalėjo būti nei- rami, nei laiminga.

Laimė, į kurią ji mėšlungiškai ir beatodairiškai įsikibo, pasirodė „pašaipi" ir „negera".

Trys savaitės, praleistos su Potapenka, baigėsi. Atva-

žiavo į Paryžių jo žmona. Ir meilė, kuriai jiedu buvo atsidavę, atsigręžė kasdieniškąja išvirkščiąja savo puse.

Prasidėjo dvilypis gyvenimas, priverstinis melas, skausmingas abiem. Nuolatinė baimė, kad viskas išaiškės.

* * *

Balandžio pradžioje Čechovas parvažiavo į Melichovą.

Gyvenimas greitai grįžo į savo vėžes. Sode jie kirto sausus 339

medžius, sodino gėles, tiesė naujas alėjas, pradėjo statyti fligelį. Kelionės zemstvos reikalais dažnai atitraukdavo nuo darbo. Jis išvažiuodavo, ant stalo likdavo lapas popieriaus su nutraukta per pusę žodžio fraze, o širdyje — neramus jausmas, kad laikas srūva kaip smėlis pro pirštus...

Kai į Melichovą suplaukdavo pernelyg daug svečių, ir

Pavelas Jegorovičius skrupulingai tiksliai registruodavo savo dienoraštyje jų atvažiavimą ir išvažiavimą, ir namas dūgzdavo kaip avilys, Čechovas p a t r a u k d a v o į daržą pabū-

ti vienas ir ravėdavo ten, kaip sakydavo j u o k a u d a m a s ,

„vargšes žoleles". Bet kartą neiškentė ir Visai nusikamavęs parašė seserįai: Dieve, kaip norisi rašyti! Jau trys savaitės praėjo, o a6 nepatiriu vienatvės".

Apie tai, kad kažkur yra kitoks gyvenimas,— dykas,

lengvas, priminė laiškai. Tania Ščepkina rašė iš Sorento.

„Vėjas" turįs „parnešti" Čechovui tokias eilutes: „visus nuostabius garsus, kurie skamba mūsų širdyse, visus bučinius, kurie dega ant mūsų lūpų, mes išsaugosim sniegynų

šaliai". Buvo dar eilės nuo „Violetiniosios" ir bučiniai nuo

„Žaliosios" (taip buvo vadinama bendra jų pažįstama Javorskaja, Koršo teatro aktorė). Ščepkina tarp kitko prašė

patalpinti į laikraštį „Novoje vremia" jos eiles. Tarp jų

buvo ir tokios:

Dangaus skliauto skaisčioji žydrynė.

Samanoti griuvėsiai šalia,

Prie auksinių aplink apelsinų

Stūkso pini ja ryškiai žalia.

Jis pasijuto lyg būtų persivalgęs chalvos.

Lika atsiuntė vieną po kito du laiškus — skundėsi, kad tris mėnesius niekas jai neparašęs ir net Maša neatsakiusi.

„Jūsų portretai išdėlioti pas mane visur, ir aš kreipiuosi į j u o s tais nuoširdžiais žodžiais, kurių dar nespėjau pamirš-

ti... Ak, kokia kiaulystė, kad jūs neatvažiavote pas mus!

O svarbiausia, kad nesulaikėte manęs nuo Paryžiaus!..

Mane visi pamiršo. Paskutinis mano gerbėjas Potapenka ir tas klastingai mane išdavė ir pabėgo į Rusiją".

Potapenka, „pabėgęs į Rusiją", vieną liepos dieną netikėtai pasirodė Melichove. Šis niekada, atrodytų, nenusi-menantis žmogus dabar buvo sutrikęs. Kartą kalbėdamasis 340

su juo, Čechovas staiga prisiminė neseniai gautą jo laišką:

„Visiškai nesuprantu, kodėl sėdžiu Paryžiuje, o ne Oriole, Tvėrėje, Maskvoje, Serpuchove. „Smulkmenos valdo mus"

ir nė vieną taip kaip mane: Paryžiaus visiškai nematau, o matau kažkokius kiaulių snukius, kaip buvo gorodni-

čiui... Aš rnanau, kito tokio nepritampančio žmogaus kaip aš nėra gamtoje". Potapenka pasakojo apie Liką, apie tai, kad privaląs ir negalįs išeiti pas ją, neužtenką ryžto, tuo labiau kad žmona grasinanti savižudybe, tikinanti, jog nužudysianti ir vaikus. Gal tai tik įprastinė, bet visados be sutrikimų veikianti moteriška taktika, bet kas žino —

ką iš tikrųjų galinti iškrėsti toji isteriška moteris...

Apie daug ką kalbėjosi jiedu tas dvi dienas, ir pats Čechovas apie daug ką spėjo pagalvoti ir tikriausiai daug ką prisiminti. Pavyzdžiui, vieną pernykštį Likos laišką: „Jūs, be abejo, nežinote ir negalite suprasti, ką reiškia ko nors baisiai trokšti ir negalėti,— jūs to nepatyrėte! Šiuo metu mano būsena yra tokia. Aš taip noriu jus matyti, taip baisiai to noriu, ir tik tiek — žinau, kad tai noru ir liks... Man reikia... žinoti, ar atvažiuosite jūs ir kada, ar ne? Nesvarbu, kad tik žinočiau. Juk man liko tik trys keturi mėnesiai jus matyti, o paskui galbūt niekada".

Prisiminė jis ir savo atsakymą, tokį ramų ir niekam

neįpareigojantį: „Kas per merichliundija, Lika? Mes matysimės ne 3 ir ne 4 mėnesius, kaip jūs rašote, o 44 metus".

Prisiminė ir tai, kaip kankinosi Lika sužinojusi, kad jam patinkanti Javorskaja. Dingtelėjo net mintis — at tik ne tuometinis jos nusivylimas buvo staigaus susižavėjimo

Potapenka priežastis, bet jis pasistengė apie tai negalvoti.

Vienu tarpu tada Jaltoje net buvo kilęs ryžtas važiuoti į Paryžių, pasimatyti su Lika, bet jis nuslopino ir tą norą...

Tiktai vieno dalyko Potapenka nesiryžo pasakyti Če-

chovui — kad Lika laukiasi kūdikio. Jausdamasis nusikal-tęs Likai, jis nežinojo, kaip Čechovas į tai pažiūrės.

1894 metų liepos mėnesį laikraštis „Russkije vedomos-

ti" išspausdino apsakymą „Literatūros mokytojas".

341

Prieš septynetą metų Čechovas buvo parašęs apsakymą

„ M i e s č i o n y s " — p a v a d i n i m a s buvo demaskuojantis, o fi-n a l a s — idiliškas: herojus, „nualintas savo laimės", už-

minga su šypsena. Sapne girdi „žirgų kanopų taukšėjimą į rąstų grindinį": sapnuoja, kaip „iš arklidės išvedė pirma juodąjį Grafą Nuliną, paskui baltąjį Milžiną, paskui jo seserį Maiką..."

Siųsdamas tada apsakymą eiliniam šeštadieniniam

„Novoje vremia" numeriui, Čechovas rašė Suvorinui, kad išėjo tiesiog „nerimtas niekutis iš provincijos j ū r o s kiaulyčių gyvenimo": „Aš buvau nusiteikęs baigti jį taip, kad iš mano herojų ir šlapios vietos neliktų, bet nelabasis sugundė mane perskaityti garsiai mūsiškiams... pasigailėk!

pasigailėk! Aš pasigailėjau savo herojų, ir todėl apsakymas išėjo toks surūgęs".

Dabar jis grįžo prie senųjų herojų ir rašė apie tai, kaip žlunga žmonių iliuzijos ir kuo virsta literatūros m o k y t o j o Nikitino šeimos laimės idilija.

Nuo tos dienos, kai apsvaigęs iš džiaugsmo Nikitinas

stovėjo kartu su puikia, trapia Maniusia Šelestova cerk-vėje ir spragsint žvakėms ir aidint tuoktuvių maldos žo-džiams galvojo, kaip poetiškai gražiai susiklostė jo gyvenimas, praėjo tik viena žiema. Viskas liko po senovei.

Nikitinas vis taip pat vaikščiojo į gimnaziją, Vis taip pat skubėjo į privačias pamokas, lošė vintą, o namie kaip ir anksčiau pjovėsi šunys ir katės, dvokė kaip žvėryne, ir trapioji Maniusia rūpestingai balsu skaičiavo ąsotėlius pieno ir grietinės... Ir neaišku kodėl, grįžęs kartą iš pamokų ir išgirdęs įprastinį Muškos murkavimą, jis staiga įsigalvojo į prasmę tų žodžių, kuriuos nuo ryto iki v a k a r o sakydavo gražutė Maniusia. Ir išsigando. Jį apniko naujos, kažkokios ypatingos mintys . . . . Be lempelės švelnios šviesos, šypsančios tyliai šeimos laimei, be šio pasaulėlio, kuriame taip ramu ir smagu gyventi jam ir štai šitam kati-nui, yra juk dar kitas pasaulis... Ir jis karštai, ilgesingai staiga panoro to kito pasaulio, kad pats galėtų dirbti kur nors fabrike arba didelėj dirbtuvėj, kalbėti iš katedros, kurti, spausdinti, lėbauti, nuvargti, kentėti..."

Nikitino gyvenime niekas nepasikeitė ir tikriausiai

niekas nepasikeis. Bet šį sykį savo dienoraštyje jis parašė: 342

„Nieko nėra baisesnio, užgaulesnio, skurdesnio kaip bana-lumas. Bėgti iš čia, bėgti šiandien pat, kitaip išeisiu iš proto!" Taip baigiasi herojui laimės ir ramybės iliuzija...

Liepos mėnesį žurnale „Russkaja mysl" buvo baigta spausdinti ir „Sachalino sala".

Per trejus su puse metų, praėjusių po kelionės į Sachaliną, knyga visą laiką buvo papildoma nauja medžiaga.

Čechovas susirašinėjo su sachaliniečiais. Jie pranešdavo jam naujų faktų apie administracijos piktnaudžiavimus ir savivalę, apie kalinių ir tremtinių likimus, tų, su kuriais Čechovas buvo susipažinęs saloje.

Knyga buvo rašoma ilgai, gal todėl, kad Čechovo

niekas neskubino. Negana to, kuo labiau jis artėjo į pabaigą, tuo dažniau jam kilo klausimas — o kur tai galima

išspausdinti?

Laukė ne visai įprasta cenzūra — korektūrą privalėjo

skaityti pats kalėjimų valdybos viršininkas Galkinas-Vraskojus.

Praeitą vasarą, kai atėjo mokesčių metas, o pinigų ne-

buvo ir kreiptis į Suvoriną atrodė nepatogu, Čechovas

kaip gelbėjimosi rato įsitvėrė rankraščio apie Sachaliną.

Tada jis ir surizikavo pasiūlyti jį Golcevui — pastaruoju metu jie buvo suartėję, net ėmę vienas kitą tujinti. Pats jis suprato visus spausdinimo žurnale sunkumus — ir ne tik todėl, kad knyga didžiulė ir „atsiduoda etnografija", bet ir dėl cenzūros. Ir prašė Golcevą patarimo — ar galima tai spausdinti žurnale ar geriau iškart leisti knygą.

Kai pirmieji „Sachalino salos" skyriai buvo nusiųsti į redakciją, Čechovas, apžvelgdamas atliktą darbą, parašė

Suvorinui: „Aš ilgai rašiau ir ilgai jaučiau, kad einu ne tuo keliu, kol pagaliau suvokiau, kas čia negerai. O negerai buvo būtent tai, kad aš savo „Sachalinu" tarsi noriu kažką pamokyti... Bet kai tik ėmiau vaizduoti, kokiu keistuoliu pasijutau Sachaline ir kokie ten kiaulės, tai man pasidarė

lengva ir mano darbas užvirė, nors ir išėjo truputį humoristinis" .

Abejonių apskritai buvo daug. Ir, nors buvo pratęs ro-

dyti tik užbaigtus rankraščius, o dar dažniau nerodyti jų

visai, Čechovas supažindino tada su nebaigtu rankraščiu 343

Suvoriną. Šis tam darbui nepritarė ir patarė Čechovui jį

mesti.

Užtat Golcevas, gavęs pirmuosius „Sachalino" skyrius, parašė Čechovui, kad perskaitęs j u o s su didžiuliu pasitenkinimu ir nauda sau. N e t r u k u s atėjo ir redakcijos sutikimas spausdinti knygą žurnale — tai buvo nelaukta.

Čechovas suprato, kad knyga griozdiška ir, net išleista atskiru leidiniu, vargu ar turėtų didelį tiražą, o čia jo veikalas išsyk patenka plačiajam skaitytojui — juk „Russkaja mysl" buvo labiausiai skaitomas mėnesinis žurnalas: jo p r e n u m e r a t o r i ų buvo jau daugiau nei trylika tūkstančių —

skaičius tais laikais milžiniškas. Be to, tokios knygos spaus-dinimas žurnalui grėsė daugybe keblumų, ir Čechovas tuo labiau įvertino redakcijos drąsą.

Pirmieji „Sachalino salos" skyriai pasirodė spalio mėnesį p r e n u m e r a t o s išvakarėse, ir skaitytojas galėjo suprasti, kad knyga užgriebs nemažai numerių ir ateinan-

čiais metais.

„Sachalino sala" turėjo nekaltą paantraštę „Iš kelionės užrašų". Kūrinys ir prasidėjo kaip dienoraštis, keliautojas žadėjo skaitytojui papasakoti visa, ką matęs: „1890 metų

liepos 5 dieną aš atvykau garlaiviu į Nikolajevską..." Ta-

čiau jau pirmoje pastraipoje tą epišką toną pakeičia kartė-

lio intonacija:" ...vieta didinga ir graži, bet prisiminimai apie to krašto praeitį, bendrakeleivių pasakojimai apie atšiaurias žiemas ir ne mažiau atšiaurius vietos papročius, katorgos artumas ir pats apleisto, mirštančio miesto vaizdas visiškai atima norą gėrėtis peizažu".

Su gydytojo negailesting umu Čechovas rašė baisaus

Rusijos pakraščio ligos istoriją. Atrodė, jis tik komentavo faktus ir skaičius, bet faktų ir skaičių logika veikia kartais stipriau negu iškalbingiausi demaskavimai...

1893 metų lapkričio mėnesį „Russkaja mysl" gavo įspė-

jimą. Oficiali priežastis tam buvo paties Golcevo straipsnis „Sociologija ekonominiu pagrindu". Cenzūra žiūrėjo dabar į žurnalą ypač kreivai...

Liepos mėnesio „Russkaja mysl" n u m e r y j e buvo para-

šyta: „Pabaiga kitame numeryje". Bet pabaigos nebuvo —

knyga nutrūko sulig devynioliktuoju skyriumi. Kitus

skyrius cenzūra vetavo. Pirmasis nepageidautinas skyrius buvo tas, kuriame Čechovas pradėjo pasakoti apie

laisvuosius Sachalino gyventojus. Nepageidautinas pasirodė prižiūrėtojų ir vietos inteligentijos papročių apibū-

dinimas. Neleido spausdinti skyriaus apie tremtinių nubau-dimą. Skyriaus apie bėglius, kurį Čechovas paskelbė rinkinyje „Pagalba badaujantiesiems", taip pat n e p a v y k o išspausdinti. „Maištingas" pasirodė ir skyrius apie ligas ir mirtingumą Sachaline. Cenzorius tikriausiai laikė pavojinga mintį apie kiekvieno žmogaus atsakomybę už visuome-

ninį blogį ir apie tą dorovinę galią, kurią turi inteligentija.

Tarp kitko, „Sachalino sala" sukėlė ne tik cenzorių

pasipriešinimą. Žurnalo „Russkaja mysl" redakcija gavo oficialų „Sachalino" akcinės bendrovės valdybos protestą.

Valdyba protestavo prieš tuos puslapius, kur Čechovas

pasakojo apie „tariamus piktnaudžiavimus" eksploatuojant kasyklas, ir reikalavo j u o s paneigti. Redakcija atsisakė

spausdinti paneigimą, ir „jo didenybės patvirtintosios bendrovės" valdyba grasino patrauksianti redaktorių atsakomybėn.

Kaip tik tais metais, kai Čechovas vyko į Sachaliną,

buvo paskelbta Vyriausiosios kalėjimų valdybos dešimties metų veiklos apžvalga. Čechovo knyga tiesiogiai nepole-mizavo su ta apžvalga, bet iš esmės ją neigė. Pavyzdžiui, kalėjimų valdybos ataskaitoje buvo sakoma, kad sėkmin-gam salos kolonizavimui padeda aprūpinimas mašinomis,

instrumentais ir medžiagomis. O Čechovas rašė: „Nau-

jakuriai išvyko į vietą tiesiog plikomis rankomis. Iš pasigailėjimo kalėjimo valdžia jiems davė senų kirvių".

Kalėjimų valdybos ataskaitoje su pasididžiavimu buvo

rašoma apie tunelį, iškastą Zonkijero iškyšulio uolose, kad patogiu keliu būtų sujungti Aleksandrovskas su Duė.

(Prašoma jo didenybės sutikimo pavadinti tą tunelį Aleksandro III vardu.) O Čechovas apie tą „nuostabų įrenginį"

buvo pasakęs taip: „Rausė jį nepasitarę su inžinierium, be jokio sumanymo, ir todėl išėjo tamsus, kreivas ir purvinas. Šis įrenginys kainavo labai brangiai, bet pasirodė

esąs nereikalingas... esant geram kalnų keliui, nėra reikalo važinėti pakrante, kur važinėjimą sąlygoja atoslūgiai ir potvyniai. Šis tunelis puikiausiai parodė ruso polinkį eikvoti paskutines lėšas visokiausioms įmantrybėms, kai ne-patenkinti būtiniausi poreikiai".

Apie oficialias ataskaitas Čechovas pasisakė taip: „Pakanka tik vieną dieną pasirausti po raštinių popierius, kad pultum į neviltį nuo išpūstų skaičių, neteisingų sumų, tuščių prasimanymų".

Knyga atrodė nebaigta — pasakojimas nutrūksta per

pusę frazės. Čechovas rašė, kaip jis priiminėdavo ambula-torinius ligonius. Gydytojas paprastai apžiūrinėdavo ligonį

pro medines groteles, ir Čechovas su ironija, kurioje daug kartėlio, rašė, kad ligonis būdavo tiriamas iš tolo. Čia pat stovėdavo prižiūrėtojas su revolveriu: „Toji keista aplinka trikdo ligonius, ir aš manau, nė vienas sifilitikas ir nė viena moteris nesiryš kalbėti apie savo ligą to prižiūrėtojo su revolveriu ir vyrų akivaizdoje". Čechovas akivaizdžiai įsi-tikino, kad nėra čia nei aštraus skalpelio, nei karbolio rūgšties, nei dubens, nei vatos, nei zondų, nei tinkamų

žirklių, nėra net vandens pakankamai. O ataskaitoje išdi-džiai pranešama, kad per metus suvartota šešiasdešimt

trys pūdai vaistų. „...Sachalino gyventojai,— rašė Čechovas,— vadinasi, gali pasigirti 1889 metais gavę didžiules dozes".

Knyga apie Sachaliną neužbaigiama kokiomis nors

i š v a d o m i s — p a s k u t i n i a m e skyriuje rašoma apie ligas ir mirtingumą Sachaline: „Siuo mirtingumo rodikliu būtų

galima grįsti puikiausią iliuziją ir pripažinti mūsų Sachaliną sveikiausia vieta pasaulyje..."

...Čechovas paprašė Golcevą išsiųsti jam uždraustų

skyrių atspaudus — Suvorinas pažadėjo „kreiptis su skun-du" į Vyriausiąją kalėjimų valdybą, o jeigu ten atsisakytų — į Senatą...

Bet uždraustus skyrius p a v y k o išspausdinti tik atski-roje knygoje, kuri išėjo po metų toje pačioje žurnalo

„Russkaja mysl" leidykloje. Mat knygos, didesnės nei dvidešimt spaudos lankų, kaip prieinamos tik skaitytojui inteligentui ir, vadinasi, neprieinamos liaudžiai, „nepavo-jingos", galėjo būti leidžiamos be išankstinės cenzūros.

Tiesa, tai n e s u t r u k d ė pristabdyti k n y g o s i š l e i d i m ą — j i buvo išspausdinta 1895 metų pradžioje, o išėjo tik vasarą.

Visą gyvenimą Čechovas ruošėsi parašyti romaną, bet

346

taip ir neparašė — sakydavo, kad neužtekę laiko. Knygai

„Sachalino sala" jis išeikvojo tiek laiko ir jėgų,.kiek būtų

užtekę dideliam romanui.

Tačiau to titaniško, su p e r t r a u k o m i s kokius penkerius metus trukusio darbo rezultatai beveik nesusilaukė atgarsio spaudoje. Tik to paties žurnalo „Russkaja mysl" puslapiuose 1895 metų pabaigoje pasirodė kritiko Skabičevskio straipsnis. Jis teigė, kad Čechovo knyga, ne taip, kaip Dostojevskio ir Melšino aprašymai, tėra tik „išsamus

mokslinis nagrinėjimas, katorgininkų ir tremtinių buities traktatas".

Ir tik A. Bogdanovičiaus straipsnyje, išspausdintame

žurnale „Mir božij", buvo sakoma, kad „autorius, puikiai grupuodamas faktus ir asmeninius stebėjimus, nupiešia

tokį sukrečiantį gyvenimo Sachaline vaizdą, kad visiškai prislėgtas užverti knygą ir ilgai negali atsikratyti padaryto įspūdžio. Jeigu p. Čechovas nieko daugiau nebūtų parašęs, tik šią knygą, jo vardas būtų patekęs į rusų literatūros istoriją ir niekada nebūtų užmirštas rusų tremtinių istorijoje".

Toksai knygos visuomeninės reikšmės pripažinimas

tomis sąlygomis Čechovui buvo svarbiau už meninių jos

savybių vertinimą.

Palankius straipsnius apie „Sachalino salą" išspausdino kai kurie Sibiro laikraščiai.

Prasidėjo plati aukų rinkliava prieglaudoms, mokyk-

loms, bibliotekoms Sachaline kurti.

Čechovas tarsi atvėrė kelią į Sachaliną daugeliui tyri-nėtojų — rusų ir užsieniečių. Kiekvienas iš jų vėliau rėmė-

si jo veikalu. Pasiteisino Čechovo žodžiai: darbo įkarštyje jis buvo rašęs Suvorinui savo nuopelnu laikąs tai, kad jo

„Sachalinas" ilgai gyvuosiąs kaip „literatūros šaltinis".

Čechovas paskatino keliauti į Sachaliną ne tik literatus, bet ir kalėjimų administraciją. Netrukus po knygos pasirodymo į Sachaliną išvyko Vyriausiosios kalėjimų valdybos viršininkas Galkinas-Vraskojus, o paskui — specialistai: kriminalistai ir kalėjimo tyrinėtojai. Oficialiose ataskai-tose jie patvirtino Čechovo pateiktus faktus, tačiau neda-rydami jokių išvadų.

Pasikeitimų atstumtųjų saloje Čechovui nebuvo lemta

347

p a m a t y t i — j i e įvyko po 1905 metų revoliucijos.

Kai „Sachalinas" išėjo atskiru leidiniu, „Nedelia" paskelbė anoniminį atsiliepimą. „Visoje knygoje jaučiamas autoriaus talentas ir puiki jo pažiūra. „Sachalino sala" yra labai rimtas įnašas į Rusijos tyrinėjimą ir kartu įdomus literatūros veikalas. Daug už širdies griebiančių smulkmenų surinkta toje knygoje, ir belieka tik pageidauti, kad jos atkreiptų dėmesį tų, nuo kurių priklauso nelaimingųjų

likimas".

Bičiuliai priekaištavo Čechovui, kad jis išeikvojęs

tiek jėgų ir laiko knygai apie Sachaliną. Suvorinas, anuomet atkalbinėjęs Čechovą nuo kelionės, dabar šaipėsi iš knygos nuodugnumo, sausumo ir mokslingumo, ironizavo,

kad ji būsianti įdomi tik ainiams. O Čechovas atsakė jam visiškai rimtai: aš džiaugiuosi, kad beletristiniame mano garderobe kabos ir šis šiurkštus kalinio chalatas".

* * *

Išsiuntęs paskutinius „Sachalino" skyrius į žurnalą

„Russkaja mysl", Čechovas pasijuto tarsi nuo pečių būtų

nusiritęs didžiulis rūpestis.

Norėjosi važiuoti kur nors t o l i a u — kur „horizontas matyti", kaip jis j u o k a u d a m a s parašė Suvorinui.

Jis pasiūlė Potapenkai plaukti kartu Volga iki Caricyno.

Iš ten ketino nusileisti Donu, paskui užsukti į Taganrogą.

Bet Nižnyje sutiko literatą Sergejenką, kuris buvo mokęsis su Čechovu gimnazijoje. Ilgšė jo figūra bylote bylojo, kad jį apėmęs beviltiškas nuobodulys. Čechovas kažkodėl

staiga prisiminė, kad dar žiemą kažkas jam pasakojo, jog Sergejenką rašąs tragediją iš Sokrato gyvenimo... Ar nuo karščio ir turgavietės šurmulio, ar nuo nykių Sergejenkos postringavimų pasidarė taip nuobodu, kad netikėtai pačiam sau Čechovas sėdo važiuoti į stotį. Jam iš paskos subruzdo ir Potapenka. Emė galvoti, kur patraukti toliau. Nusprendė

važiuoti į Sumuš, kur Čechovai kadaise praleido iš eilės dvi vasaras.

Ten, prie Lukos, jie išgyveno šešias dienas ir grįžo į

Melichovą.

Bet nespėjo Čechovas pabūti namie, ir netrukus iš

348

Taganrogo atėjo žinia, kad pavojingai sergąs dėdė Mitrofanas Jegorovičius. Teko vėl ruoštis į kelionę.

„Taganrogskij vestnik" tuoj pat pranešė vietos gyventojams apie garsiojo kraštiečio atvykimą: „Siuo metu Taganroge svečiuojasi garsus beletristas Antonas Pavlovičius Čechovas, kilęs iš Taganrogo. Antonas Pavlovičius iš-

kviestas-čionai kaip gydytojas pas rimtai susirgusį giminaitį M. J. Čechovą, šv. Mykolo cerkvės seniūną".

Zinutė buvo kvaila, netaktiška.

Padėti dėdei Čechovas jau negalėjo. Jis nuvažiavo ke-

lioms dienoms į Feodosiją, kur jį kvietėsi Suvorinas. Čia ir sužinojo, kad cenzorius sulaikęs jau surinktus žurnalo

„Russkaja mysl" rugpjūčio numeriui „Sachalino salos"

skyrius. Paskui atėjo telegrama iš Taganrogo — Mitro-

fanas Jegorovičius mirė, ir dar viena gija, jungusi jį su vaikyste, visiems laikams nutrūko...

Feodosijoje niūksojo šaltos kaip rudenį dienos, o ištai-ginguose Suvorino namuose nebuvo krosnių.

Apsirengęs jis nuo ryto išeidavo į miestą.

Aukštyn nuo krantinės, kur buvo Suvorino vasarnamis,

kilo stačios gatvės. Kas žingsnis Čechovas susidurdavo su istorija, tokia tolima, kad, regis, jau pradėdavo painiotis gimnazijoje gautose žiniose. Salia muziejaus, kurį miestui buvo padovanojęs Aivazovskis (vietos gyventojai su didelę pagarba sakydavo: „Dievas — danguje, Aivazovs-

kis — Feodosijoje"), užvertę švarplėtus nasrus, gulėjo marmuriniai liūtai. Per visą miestą ėjo senovinis griovys.

Karantine išlikęs didžiulis bokštas, genujiečių pastatytas kryžiaus žygiui atminti... Čechovas ilgai stovėjo prie jo, paskui lėtai apėjo tvirtovės sienos griuvėsius, pylimą.

Tačiau kai jam kartą parodė senovinio grindinio liekanas, jis kažkodėl susijaudino ir kitomis akimis išvydo ir miestą, ir jo istoriją.

O Feodosiją keitė savo veidą. Prie jūros, kaip ir prieš šimtus metų, aitriai kvepėjo dumbliais, žuvimi. Ir dar —

garvežių dūmais. Geležinkelis ėjo pačia pakrante. Prie stoties lėtindami greitį, pūškavo garvežiai. Mieste buvo atidaromos naujos prekybos kontoros, bankai. Uoste

ūkavo kitų šalių garlaiviai, vežantys iš Rusijos grūdus.

Jekaterinos prospekte, palei jūrą, dygo maurų, bizantinio 349

ir moderno stiliaus vasarnamiai, lenktyniaujantys pra-

bangumu...

Žalio vandens masės, atsitrenkusios Į bangolaužį, dužo į tūkstančius purslų ir garmėjo atgalios. Klykavo žuvėdros.

Stabteldamas Čechovas ilgai žiūrėjo Į jūrą. Kokias mintis, apie ką ji žadino jam dabar? Gal jų pradžia buvo ten, Taganroge, kai apskritagalvis trumpai apkirptas berniukas nutrintu gimnazisto mundurėliu, sėdėdamas ant skardžio, pamiršdavo tėvo „kolonijinių prekių" krautuvėlę ir matematikos dvejetus ir, žiūrėdamas į bangų mūšą, rodės, mė-

gino perprasti kažkokius slaptingus būties dėsnius...

j)< >}<

Dar iš Taganrogo jis pasiuntė Likai atvirlaiškį. Ji įsi-

žeidė: „Jūsų atvirukas... padvelkė į mane šalčiu! Matyt, man jau taip lemta, kad visi žmonės, kuriuos myliu, galų

gale pradeda mane niekinti. Kažkodėl vis dėlto šiandien man norisi pasikalbėti su Jumis! Aš labai, labai nelaiminga!

Nesijuokite! Ankstesnės Likos nebėra nė pėdsako, ir, kaip aš manau, vis dėlto negaliu nepasakyti, kad visko kaltinin-kas jūs! Beje, toks, matyt, likimas! Viena galiu pasakyti, kad aš išgyvenu tokias valandėles, kokių niekada nesitikė-

jau išgyventi! Aš viena. Aplink mane nėra nieko, kam ga-lėčiau pasipasakoti visa, ką išgyvenu. Duok dieve niekam nepatirti ką nors panašaus. Visa tai miglota, bet manau, kad jums aišku! Ne veltui jūs psichologas!.. Net Mašai nerodykite šio laiško ir nieko nesakykite... Nežinau — ar užjausite mane... Jūsų visas gyvenimas dėl kitų ir asmeninio gyvenimo tarsi nė nenorite. Parašykite man, mielasis, kuo greičiau... Labai galimas dalykas, kad aš parvyksiu po mėnesio į Rusiją. Jeigu parvažiuosiu, tai tikiuosi pamatyti tiktai Melichovą ir visus jus, o paskui išvažiuosiu kur nors, nežinau kur!.. Likite sveikas, jeigu nepasimaty-sime, tai negalvokite apie mane blogai".

Likos laiškai kėlė nerimą kažkokiomis neišsakytomis

mintimis. Staiga neįmanomas pasidarė tasai juokaujamas, rodos, niekam neįpareigojantis tonas, kuris buvo nusistovėjęs tarp jų ankstesniais metais.

Netikėtai iš Feodosijos Čechovas išvyko kartu su Suvo-

350

rinu į Vieną ir iš ten parašė Likai norįs pasimatyti. „Potapenka kartą sakė man,— rašė jis jai,— kad Jūs ir Varia Eberlė būsite Šveicarijoje. Jeigu tikrai taip, tai parašykite man, kokioje Šveicarijos vietoje galėčiau Jus surasti.

Pasimatyčiau su Jumis, suprantama, mielai..."

Laiškas baigėsi fraze, kuria būtų galėjęs baigtis Čecho-vo apsakymas: „Tikriausiai ir sveikatą aš pražiopsojau taip pat kaip ir Jus".

Lika apsidžiaugė galimybe pasimatyti, pasikalbėti,—

juk, šiaip ar taip, Čechovas kaip ir anksčiau liko jai artimas žmogus. Tačiau iš laiško ji suprato, kad jis tikriausiai daug ko nežino, o jeigu žino, tai ne iki galo. Ir ji vėl užsimena ir nepasako iki galo: „Parašykite kuo greičiau, kada jūs ketinate čia atvažiuoti, jeigu neapsigalvosite. Įspėju, nesistebėkite niekuo! Jeigu nebijote nusivilti ankstesniąja Lika, tai atvažiuokite. Ankstesnės manęs jau nebeliko nė

ženklo! Taip, maždaug šeši mėnesiai apvertė aukštyn kojomis mano gyvenimą. Beje, aš nemanau, kad Jūs mestumėt

į mane akmenį! Man atrodo, kad Jūs visada buvote abejingas žmonėms, jų trūkumams ir silpnybėms. Jeigu net Jūs neatvažiuosite... tai visa, ką rašau, telieka tarp mūsų.

Niekam, net Mašai, Jūs nepasakysite ničnieko! Jūs vienas?

Ar su Suvorinu?.. Jeigu atvažiuosite į Montrė vienas, tai telegrafuokite, ir aš atvažiuosiu Jūsų pasitikti. Kitaip Jūs manęs nerasite..."

Laiškas buvo pasiųstas į Abaciją.

Kai jis ten atėjo, Čechovas buvo jau Nicoje. Po laiško sekė atvirlaiškis. Ir j a m e vėl tos pačios nerimą keliančios savo atkaklumu užuominos: „Jeigu Jūs atvažiuotumėte,

tai aš būčiau laiminga, bet įspėju niekuo nesistebėti...

Pamatyti Jūs labai noriu. Bet nevažiuokite pas mane su kuo nors".

Galbūt kas nors iš pažįstamų pasakė Čechovui Nicoje,

kas nutiko Likai. Gal atkaklūs jos įspėjimai „niekuo nesistebėti" pagaliau davė suprasti j a m viską. Bet iš Nicos jis parašė Mašai: „Ketinau pasimatyti Paryžiuje su Lika, bet, pasirodo, ji Šveicarijoje, ten man ne po ranka. Ir įgriso jau važinėti". Ir laišką baigė: „Potapenka... kiaulė..."

Jis pasiuntė laišką ir pačiai Likai. Laiškas išėjo santū-

rus, net abejingas. Buvo jaučiamas slaptas apmaudas, gal 351

labiausiai ant savęs, ir nuojauta, kad viskas ir visiems laikams nukirsta: „Deja, aš negaliu važiuoti į Šveicariją, nes esu su Suvorinu, kuriam būtina į Paryžių... Apie mano

abejingumą žmonėms Jūs galėjote nerašyti. N e n u o b o -

džiaukite, būkite žvali ir saugokite savo sveikatą. Žemai Jums lenkiuosi ir tvirtai, tvirtai spaudžiu ranką". Ir tikriausiai pajutęs, kad laiškas išėjo šaltas, prirašė: „Jeigu man b ū t ų - p a v y k ę gauti Jūsų laišką Abacijoje, tai į Nicą būčiau važiavęs per Šveicariją ir būčiau pasimatęs su Jumis, o dabar nepatogu temptis Suvoriną".

Jis staiga subruzdo namo. Parašė Mašai, paprašė pasi-

tikti, atvežti į stotį šiltą kepurę. „Tiktai ateik į stotį viena.

Išskyrus Golcevą ir Sabliną, nieko nenorėčiau matyti".

Į M e l i c h o v ą j i s parvažiavo spalio 9 dieną. Be perstojo dulkė lietūs, medžiai stūksojo jau pliki. Kelias buvo pabjuręs, iš stoties teko eiti pėsčiomis.

Vėl prasidėjo įprastinis Melichovo gyvenimas. Jau po

kelių dienų jis vyko pas ligonę į Ugriumovą, į teismo po-sėdžius... Namuose buvo šalta. Rytais Mašos k a m b a r y j e termometras rodė septynis laipsnius.

Išsiuntęs knygų partiją į Taganrogo biblioteką, Čecho-

vas sėdo prie darbo. Apysaką, pradėtą užsienyje, reikėjo baigti iki gruodžio. Jis prisiminė, kad beveik prieš metus buvo pasakęs vienam literatui, pakliuvusiam į bėdą: „Reikia rašyti ir rašyti, rašymas — didis, išganingas dalykas".

Rašydamas jis šaipėsi iš savęs, sakė, kad Boborykino

laurai n e d u o d ą j a m miegoti. Bet tai, kas parašyta, nepatiko jam. Regis, sumanymas buvo geras, o dabar išėjo visai kas kita — „ne šilkas", kaip jis aiškino Šavrovai, o „batistas".

Prieš pat Naujuosius metus atsiuntė laišką Suvorinas,

klausė, ko turįs trokšti ateinančiais metais rusas. Čechovas atsakė:. . . . .trokšti? Jam visų pirma reikia troškimų, tem-peramento. Nusibodo sugižėliai".

Gruodžio pabaigoje jis išsiuntė į žurnalą „Russkaja

mysl" apysakos „Treji metai" korektūrą, o į laikraštį

„Russkije vedomosti" — „Vyresniojo sodininko pasakojimą"..

Apsakymą įdėjo, bet sodininko kalbos pradžioje re-

dakcija išbraukė žodžius „Tikėti Dievą nesunku. Jį tikėjo ir inkvizitoriai, ir Bironas, ir Arakčejevas. Ne, jūs žmogų

352

tikėkite!" Veikė vis tas pats Ščedrino „nuovados viršininkas", tvirtai tūnąs kiekviename turinčiame valdišką tarnybą ir laiku patarinėjąs, ką galima ir ko negalima kalbėti, galvoti ir rašyti...

ANTRAS SKYRIUS

1895 metų sausio antrąją, kai vėliau negu paprastai

namiškiai sėdo vakarieniauti (dieną Antonas Pavlovičius buvo pakviestas pietų pas Melichovo šventiką ir namo

grįžo tik pavakare), kieme staiga sulojo šunys ir beveik tuo pat metu sugirgždėjo pavažos. Taip vėlai jie jau nieko nelaukė. Žlibose žiemos sutemose vos galima buvo įžiūrėti, kad šalia priebučio sustojo arkliai ir Lopasnios vežėjas, ne kartą vežiojęs pas Čechovą svečius, nerangiai tripinė-

ja prie rogių, segiodamas kojų užklodą.

Maša išbėgo į prieangį. Paskui ją, vilkdamasis paltą,

išėjo ir Antonas Pavlovičius. Šalto oro kamuoliuose, įsiveržusiuose pro atdaras duris, jis ne išsyk pažino Tanią Ščepkiną-Kupernik. Ji bučiavo Mašą, kažką aiškino jai, mojavo ranka Čechovui ir tempė iš paskos sutrikusį Levitaną.

Valandėlę stojo nejauki tyla. Paskui Čechovas ir Le-

vitanas paspaudė vienas kitam rankas, ir visi paskubom,, tiktai gal kiek guviau ir garsiau negu paprastai sušneko apie kažkokius niekus •— apie neįmanomą (kaip visada!) kelią iš Lopasnios, apie pūgas, kurios prasidėsiančios artimiausiomis dienomis, apie lendančius po kojomis Chiną ir Bromą...

Bet kai su svečiais visi susėdo prie stalo ir pradinis susijaudinimo momentas praėjo, vėl stojo tyla, tarsi į

džiaugsmą, tokį ryškų ir nelauktą, vis dar būtų smelkęsis įprastu per tuos metus tapęs susvetimėjimas.

Dabar, sėdėdamas priešais dailininką, senstelėjusį,

sulysusį, su ryškiais pliktelėjimais virš smilkinių ir kažkokia nauja, nepažįstama akių išraiška, Čechovas staiga prisiminė, kad būtent Levitanas prieš trejus metus buvo vienas pirmųjų svečių ką tik įsigytame Melichove. Tą vasarą jie svajojo pagyventi greta, padirbėti, pažvejoti... Norėjo atvažiuoti ir Lika...

12. „Čechovas" 3 5 3

Viskas tada čia buvo nauja. Jie t v a r k ė namą, kasė tven-kinius ir leido ten žuvų, o į medžius kėlė inkilus. Prie vieno iš jų Čechovas prikalė lentelę su užrašu „Karčema", o prie kito — „Broliai Skvorcovai". Po kiemą vaikštinėjo egip-tiški neįprastos rusvos spalvos balandžiai ir bėgiojo di-džiulė marga katė. Kai atvažiuodavo Tania Ščepkina-Ku-

pernik, jis visiškai rimtai įtikinėdavo ją, kad balandžiai atsiradę sukryžminus tą katę su paprastais baltais balandžiais. Toji dėjosi tuo tikinti.

Sode sodino rožes, kažkokias nepaprastas tulpes, ko-

kios paskui bus „Juodajame vienuolyje",— nuo baltų iki tamsiai violetinių. O rudenį jau virpėjo nuo vėjo ir barstė

lapus savo rankomis sodinti jauni berželiai, ir, žiūrėdamas į j u o s , jis džiaugėsi — taip paskui džiaugsis daktaras Ast-rovas, kad klimatas truputį ir „jo valdžioje".

Visi tada triūsė, be perstojo ką nors darė, o vakare

griūdavo be jėgų ir užmigdavo kaip užmušti. Vieną kartą net „pramiegojo" gaisrą kaimyninėje sodyboje ir rytą, pažvelgę pro langą, stebėjosi — kurgi dingo namas.

Pats jis būdavo iš tikrųjų laimingas, kai vakarais viskas pagaliau nurimdavo ir kambariuose užgesdavo lempos.

Jis nueidavo į savo kambarį ir užsižiebdavo lempą, prisit r a u k d a v o rankraštį, perskaitydavo, kas iš v a k a r o buvo parašyta, ir ilgai dar sėdėdavo prieš paimdamas plunksną, o paskui, žemai palinkęs prie stalo, rašydavo neatsitraukdamas...

Būdavo girdėti, kaip girgžda perdžiūvusios lentos, kaip loja kaime šunys, kaip murma pro miegus už sienos tėvas ir tiksi motinos miegamajame senas, atsivežtas iš Taganrogo sieninis laikrodis...

Jis būdavo vienas — tik tyla, tik baltas rašomojo po-

pieriaus lapas, ant kurio jo valia driekėsi štai šios eilutės, ir su niekuo nepalyginamas tikriausiai jausmas, kad jis laiko rankose, liečia ištisą, dar niekam nepažįstamą pasaulį, jaudino, audrino jį.

Kai pagaliau, užgesinęs lempą, jis atsiguldavo, tai ilgai dar negalėdavo užmigti nuo jaudulio. Tamsoje klausydavosi krebždesių namuose ir kažką galvodavo, galvodavo...

Tokiomis valandėlėmis jis tikėjo, kad jeigu žmogus iš

354

tikrųjų bus kada nors laimingas ir laisvas, tai „truputį

kaltas" dėl to bus ir jisai.

Žiemą prie namo atbėgdavo zuikiai. Pusnys pūpsodavo

prie pat langų; sulipę ant jų, kaip šuniukai sutūpę ant už-

pakalinių kojų, zuikiai žiūrėdavo pro langus. Čechovas įtikinėjo Liką, kad jie gėrisi jos grožiu...

Tiktai treji metai prabėgo, o gyvenimas sumaišė visas

kortas. Ir>> nors Levitanas vėl sėdėjo priešais, o prieš pat Naujuosius metus atėjo Likos laiškas, viskas jau buvo

kitaip...

Dvidešimtmetei Taniai Ščepkinai-Kupernik atrodė, kad

jų atvažiavimas į Melichovą vienu mostu nuslopino nesantaiką. Ji buvo nepaprastai patenkinta savimi. Ir nepasteb ė j o — tikriausiai per savo jaunumą,— kad nebuvo prie stalo pas Čechovą tą ankstyvą žiemos vakarą idilijos, apie kurią ji vėliau rašė savo atsiminimuose. Tikriausiai ir negalėjo būti. Kadangi per tuos trejus metus daug vandens nutekėjo, ir dabar reikėjo laiko priprasti ir prie naujos akių išraiškos, ir prie įgytos kiekvieno iš jų patirties.

Tikriausiai ir pats Levitanas jautėsi tą vakarą nejau-

kiai, nes rytą, kai namuose visi dar miegojo, jis išvažiavo.

Ant stalo liko raštelis Čechovui. „Apgailestauju, kad nepamatysiu tavęs šiandien. Ar užsuksi pas mane? Aš neapsakomai džiaugiuosi, kad esu vėl čia pas Čechovus. Grįžau prie to, kas buvo brangu ir kas, teisybę pasakius, niekad nesiliovė man būti brangu".

Nežinia, ką galvojo Čechovas, kai, perskaitęs raštelį, i l g a i — p a s a k o j o namiškiai — stovėjo prie lango. Gal jis prisiminė brolį Nikolajų, seniai seniai supažindinusį jį su dailininku, ir tai, kaip jis valandų valandas prasėdėdavo Savos M a m o n t o v o dekoracijų pašiūrėje Pervaja Meščianskajos gatvėje, kur Levitanas ir Nikolajus tapė dekoracijas Privačiai operai. Ant grindų gulėdavo gruntuotos drobės, ir nuo krosnies, ant kurios užsiropšdavo pailsėti, džiūstantys dažai atrodydavo fantastiškai. Paskui v a k a r i e n i a u d a v o ką turėdami, ir jis j u o k i n d a v o visus savo pasakojimais.

O žiemą jis dažnai lankydavosi pas Levitaną tai kaip sve-

čias, tai gydyti nuo amžinų jo persišaldymų. Levitanas gyveno Tverės gatvėje, pigiame viešbučio „Anglija" numeryje. Ir Čechovas rimtai samprotaudavo, jog kada nors 355

tas dailininko kūrybos laikotarpis bus vadinamas „angliš-

kuoju", ir Levitanas raičiodavosi iš juoko. O Babkine, kur jie gyveno pas Kiseliovus dvi vasaras iš eilės, jis kartą pakabino prie Levitano namelio iškabą „Pirklio Levitano paskolų kasa"...

Perskaitęs raštelį, Čechovas staiga subruzdo ruoštis į

Maskvą.

* * *

Maskva kiekvieną kartą stebindavo Čechovą netvar-

kinga gatvių ir skersgatvių raizgalyne, kažkokiu savu, ne iškart atvykėliui suvokiamu ritmu. Taip nustebino jį, kadaise provincijos gimnazistą, atvykusį atostogų į sostinę. Ir nuo to laiko, iš kur nors sugrįžęs — iš pietų ar iš užsienio arba iš Melichovo, Čechovas kiekvieną kartą iš naujo tai pajusdavo. Štai ir dabar Maskvos šurmulys kaip jo minčių akompanimentas lydėjo jį iki Maskvos Didžiojo viešbučio.

...Teatro aikštė, pro kurią vežė jį vežikas, buvo tuščia, tik šunų pėdsakai aiškiai vinguriavo naktį iškritusiame sniege. Kaip paprastai gaudė Ochotnyj Riadas. Ties Ibe-riškės priecerkviu būriavosi apsimuturiavusios senutės, elgetos, maldininkės. O visiškai netoli, už kampo — tuščia, ir Kremliaus, Aleksandro sodo rūstumas.

Žvelgdamas paskui pro savo numerio langą, jis jau

kelintą kartą mąstė, kaip, teisybę pasakius, susipynęs yra gyvenimas ir tų senučių, ir respektabilių ponų, oriai, tarsi iš departamento, einančių iš cerkvės, ir kad ne tokia jau paprasta visa toji triukšminga, įvairiaveidė minia. Mintys buvo neryškios, neaiškios, tarpais kildavo jausmas, kad jis laiko rankose visą gyvenimo sudėtingumą, daugialy-pumą, nerišlumą, ir tuoj šis taps suprantamas ir paaiškinamas.

Štai ir paskutinėje jo apysakoje „Treji metai" — j i s pavadino ją romanu „iš Maskvos gyvenimo" — taip pat, kaip didžiojoje aikštėje, pilna žmonių, nepanašių vienas į kitą nei charakteriais, nei likimais, nebent tik visi jie vienodai skaudžiai jaučia pasaulio negeroves ir nepasitenkinimą savimi, savo gyvenimu ir trokšta suprasti, ko-356

dėl gyvena ir kodėl yra nelaimingi. Kodėl Aleksejui Laptevui, pirmos gildijos pirklio sūnui, trukdo jo milijonai, o jo draugams — neturėjimas pinigų, su kuriais, kaip

j i e m s atrodo, galima padaryti daug gera. Kodėl jo žmoną, taip aistringai jo mylimą, slegia jo meilė?.. Kodėl milijonai nepadaro Laptevo nei ramaus, nei laimingo ir pats jis vis tiek baikštus ir nepasitikintis savimi: „Mano sąžinė

skrupulinga, niekaip neįstengiu prisitaikyti prie gyvenimo, pasidaryti jo šeimininku".

- Taip ir slenka gyvenimas — diena po dienos, mėnuo

po mėnesio: anka tėvas, išprotėja brolis, miršta vienintelis kūdikis, net meilė žmonai, atrodžiusi Laptevui tokia nepaprasta, ypatinga, praeina kaip liga, ir kartą naktį, išė-

jęs iš tėvo sandėlio Piatnickąjos gatvėje, jis staiga pastebi, kad Zamoskvorečės namų sienos, sunkūs užrakinti vartai panašūs į tvirtovę —„betrūko vien sargybinio su šautu-vu"...

Bet pamažu kai kas keičiasi gyvenime — reikia tik

mokėti tai pamatyti,— ir naujoms kartoms iškyla jau sa-vi klausimai, ir štai jau kažkas kitas, nežinomas, nemiega naktimis ir atkakliai ieško atsako...

„Pagyvensim — p a m a t y s i m " — t o k i a i s žodžiais baigiasi apysaka.

* * *

Naujųjų, 1895 metų vieną iš pirmųjų dienų Čechovas

n u v y k o į žurnalo „Russkaja mysl" redakciją. Sklido gandai, kad žurnalo sausio numerį „areštavo" cenzūra. Gandai pasirodė esą nę visai tikslūs — numeris išėjo beveik nepavėlavęs: „pavojingos" vietos buvo laiku pašalintos.

Čechovas, tomis dienomis pranešdamas Suvorinui apie

eilines cenzūros egzekucijas, rašė: „Tai atima bet kokį

norą rašyti laisvai; rašai ir jauti kaulą gerklėje".

Tačiau tai atimdavo ne tiktai norą, bet ir galimybę ra-

šyti.

Neaišku, ar atėjo kada kam į galvą rengti cenzūros ko-

miteto aukų „martirologiją"—suskaičiuoti, kiek knygų

neišėjo, kiek žurnalinių straipsnių pakliuvo po „mėlynu 357

pieštuku"... Vien per keletą pastarųjų metų buvo „pasiūly-ta" neminėti spaudoje apie neramumus Peterburgo akademijoje, uždrausta skelbti atsišaukimus, raginančius padėti badaujantiems, pranešimus apie cholerą, apie duonos atga-benimą badaujantiems, apie neramumus akušerių kursuo-

se, apie dailininko Vereščiagino viešą paskaitą, apie bruzdėjimus fabrikuose, uždrausta buvo perspausdinti bet ką iš užsienio laikraščių apie Tolstojų, polemizuoti apie „Kreicerio sonatą". (Pati „Kreicerio sonata" buvo uždrausta dar Aleksandro III laikais, ir Pobedonoscevas, duodamas n u r o d y m ą cenzoriui, pasakė:. . . . .uždraudimas, kaip Jūs žinote, nepasieks tikslo mūsų laikais". Tikriausiai net jis jau suprato, kad tiesos kelią galima tik padaryti sudėtingesnį, o uždrausti jos visiems laikams nepavyks niekam.) Buvo pasakojama, kaip varstė redakcijų duris tomis

dienomis Leskovas, ir nė vienas žurnalas, kur jį prieš tai mielai spausdindavo, nesiėmė net pamėginti „prakišti"

naujausią senojo rašytojo kūrinį „Kiškio remizas". „Jūsų

rankraštį mudu su Viktoru Aleksandrovičiumi < G o l c e -

v u > perskaitėme,— parašė jam tada atvirai Lavrovas,—

ir nusprendėme, kad spausdinti jį šiuo metu visiškai ne-

įmanoma... Cenzūra įsius... Liūdni tai dalykai, bet mes tikimės, kad Jūs neapkaltinsite mūsų už tai, ką reikia priskirti šių laikų režimui".

Leskovas, kuriam tuo metu buvo likę gyventi kelios

savaitės, su karčia ironija atsakė: „Yra patarlė: girtas ar negirtas, jeigu sako, kad girtas, tai geriau eik miegoti.

Taip aš ir padarysiu. Palauksim. Gal ateis šiltesni orai..."

Viltys, kad „ateis šiltesni orai", šildė tomis šaltomis sausio dienomis daugelį.

Sklido šnekos, kad Peterburge buvo renkami parašai

po peticija, adresuota ką tik atėjusiam į sostą Nikolajui II.

Literatai, visuomenės veikėjai, mokslininkai prašė carą įstatymo, kuris apsaugotų spaudą nuo cenzūros savivalės.

Kartą Čechovui, apsilankiusiam „Russkaja mysl" redakcijoje, buvo parodytas tekstas: Valdove, tarp Jūsų valdi-nių yra ištisa profesija, esanti už teisingumo ribų, literato profesija. Mes, rašytojai, arba visai neturime galimybės per spaudą tarnauti savo tėvynei, kaip mums liepia sąžinė

ir pareiga, arba be teisėto apkaltinimo ir apsigynimo tei-358

sės, be tardymo ir teismo, patiriame bausmes, kuriomis net uždraudžiami ištisi leidiniai. Paprastais administracijos nurodymais iš svarstymo spaudoje šalinami mūsų vi-

suomeninio gyvenimo klausimai, kuriuos reikia teisingai ir visapusiškai nušviesti, paprastais administracijos pot-varkiais iš viešųjų bibliotekų ir knygų kabinetų išimamos knygos, apskritai cenzūros neuždraustos ir pardavinėjamos. 4

Visas apsišvietęs pasaulis jau pripažįsta didžią rusų literatūros reikšmę. Malonėkite, Valdove, priimti ją įstatymo prieglobstin, tik įstatymui pavaldus ir nuo pasaulietinės bei bažnytinės cenzūros tiesioginio poveikio įstatymo apsaugotas rusų spausdintas žodis galėtų, kiek išgali, pasitarnauti Rusijos šlovei, didybei ir gerovei".

Prie peticijos buvo pridėtas raštas, kuriame buvo iš-

vardyti piktnaudžiavimai, padaryti cenzūros, „prisidengus įstatymu", ir suminėti „geidžiami pagerinimai", kuriuos įgyvendinus intelektinis Rusijos gyvenimas turėtų įgauti

„teisingas, stabilias normas".

Po šiuo peterburgiečių raštu buvo Garino-Michailovs-

kio, Grigorovičiaus, Leskovo, Mamino-Sibiriako, Staniukovičiaus parašai... Prie septyniasdešimt aštuonių peterburgiečių prisijungė maskviečiai. Pirmas pasirašė Čechovas. Kad nebūtiĮ galima išsiaiškinti „kurstytojų", parašus paskui surašė pagal abėcėlę. Tolstojus peticiją pasirašyti atsisakė. Pasak būsimojo „2izn" redaktoriaus V. Posė, jis tada pasakęs: „Tokio adreso pasirašyti negaliu... Jis < c a -

r a s > nieko negali... Taip jam reikia parašyti: „Tu nieko negali padaryti, kol tu caras. Vienintelis dalykas, kurį tu gali padaryti liaudžiai ir sau, tai atsisakyti sosto, nustoti buvęs caru".

Kokios bergždžios viltys „pagerinti intelektinį gyve-

nimą" tokiomis peticijomis, gerai suprato ir Čechovas.

Suvorinui, atkakliai tikėjusiam, kad papūs gaivinantis „jo didenybės vėjas", jis ne be ironijos tomis dienomis rašė:

„Kai aprims visuotinis džiūgavimas dėl didžiųjų džiaugsmingų įvykių, parašykite man. Būtų įdomu stebėti, kokios bus pagirios". Bet taip pat gerai Čechovas suprato ir kita —

kad net ir pats tokių peticijų pasirašymo faktas neišnyksta istorijoje be pėdsakų, jau vien todėl, kad žadina visuome-359

nės sąmoningumą. Lašas po lašo ir akmenį pratašo. Loty-nišką posakį Gutta cavat lapidem jis prisiminė dar iš gimnazijos laikų.

Sausio septynioliktą dieną Aničkovo rūmų didžiojoje

salėje, kur susirinko bajorų, zemstvų, miestų deputacijos, Nikolajus II griežtai išbarė tuos, kurie „įsisvajojo" apie kai kurias laisves,— jis pavadino jų viltis „beprasmiškomis svajonėmis" ir pareiškė, kad saugosiąs „patvaldystės pamatus" taip pat tvirtai ir n e n u k r y p s t a m a i kaip ir „nepamirštamas velionis jo tėvas". Jaunasis caras skaitė savo kalbą iš rašto, skubėdamas, rydamas žodžius ir tikriausiai apsiriko: „beprasmiškos svajonės" buvo perskaitytos vietoj „neturinčios' pagrindo" (rus. "bessmyslennyje" —

"bespočvennyje"), bet apsirikimas, padaręs jo kalbą isto-rine, išties buvo labai iškalbingas. Nors laikraščiai rytojaus dieną pranešė, kad caro kalba buvusi „sutikta entuziastingomis ovacijomis" (o Kazanės sobore buvo net atlaikytos „padėkos pamaldos"), iš tikrųjų ji padarė slegiantį

įspūdį — dabar jau visiems pasidarė aišku, „kokios bus pagirios".

Kaip ir reikėjo laukti, peticija galų gale pateko pas

tuos, kam buvo suteikta teisė „neapeliuojamai uždrausti leidinius", nepatikusius vyriausybei. Protokole, pasira-

šytame vidaus reikalų ministro Durnovo, teisės ministro M u r a v j o v o ir sinodo o b e r p r o k u r o r o Pobedonoscevo, buvo pasakyta tiesiai: jei būtų įgyvendinti tokie pageidavimai, visuomenėje „vėl būtų prasidėję neramumai". Susipažinęs su protokolu, caras brūkštelėjo savo rezoliuciją „Visiškai sutinku". O policijos departamento direktorius Petrovas kreipėsi į vyriausiąją spaudos reikalų valdybą, prašydamas „pateikti kopiją kai kurių literatų ir publicistų pra-

šymo peržiūrėti veikiančius spaudos įstatymus, taip pat ir jį pasirašiusių asmenų sąrašą". Asmenims, „pasirašiusiems" prašymą, buvo nustatyta slapta priežiūra. Po kelių

mėnesių pažįstamas ispravniko padėjėjas tylutėliai per-spėjo Čechovo jauniausiąjį brolį Mišą: „O j ū s ar žinote, kad jūsų broliui paskirta slapta priežiūra? Mes gavome dėl to pranešimą". O dar po kiek laiko, jau vasarą, į Melichovą atvyko gražus jaunuolis ir prisistatė esąs gydytojas, literatūros mėgėjas ir Čechovo gerbėjas. Atvykęs jis,

360

pasak jo, susipažinti su garsiu rašytoju, bet, sprendžiant iš šnekų, kurias stengėsi užmegzti su visais — net su romiąja Jevgenija Jakovlevna, vaišinusia svečią namie virta uogiene ir savo mėgstama „aiva", jo vizito tikslai buvo kiti.

* * *

Kiekvieną sykį, v y k d a m a s į Maskvą, Čechovas pasi-

imdayo k o r e k t ū r ą arba rankraštį, bet vos tik spėdavo įsikurti savo p e n k t a j a m e numeryje, jį iškart apipuldavo su vizitais ir prašymais. Prašydavo dėl kažkieno našlės, dėl ligonio, kurio jis nė akyse nebuvo matęs, ir jis darė žygius, rūpinosi, kaip viską geriau sutvarkius. O paskui, pamatęs ant stalo rankraštį, griebdavosi už galvos. Bet tuoj pat vėl atsirasdavo rūpesčių, ir, atidėjęs pradėtą puslapį, sakydavo sau negalįs likti nuošalyje, kai moksliniam žurnalui gresia uždarymas, ir negalįs atsisakyti padėti pradedančiajam literatui — j i s dar neužmiršo, ką reiškia minti redakcijų

slenksčius...

Vėliau j u o k a u d a m a s Čechovas pasakojo, kaip kankino jį tą žiemą vienas toks „prašytojas"— lygiai toks kaip jo apsakymo „Bejėgis padaras" herojė. Jis ilgai jį persekiojo, o paskui galų gale išklojo savo pretenzijas tiesiai: „Tarp mūsų tiek daug bendra: jūs rašote ir aš rašau. Skirtumas tik tas, kad jūs spausdinate savo kūrinius, o aš ne".

Čia, Maskvoje, viešbučio numeryje, kaip ir Melichove,

greitai augo ant stalo svetimų rankraščių, laiškų kalnas, Čechovą jo gerbėjai „draskė į gabalus", ir jis vos spėdavo visur, kur būdavo būtina.

Save jis vadino tada Avelanu (buvo toksai jūrų minis-

tras, kurį nuolatos šlovindavo tai Rusijoje, tai Prancūzijoje), o laiko leidimą M a s k v o j e — bendras išvykas į teatrus, susitikimus redakcijose, pas p a ž į s t a m u s — „ p l a u k i o -

jimais" .

Jis gyveno Maskvoje, kaip pats sakydavo, „nuolatinia-

me tvaike", bet teisingumo dėlei reikia pasakyti, kad tame tvaike jis „neapkvaišdavo" ir gyvenimo būdo keisti neketino. Jis kaip ir anksčiau mėgdavo žiūrėti, kaip pilnėja teatro salė, kaip šmėkščioja minioje pažįstami veidai —

361

praeina didingas profesorius Veselovskis, blyksteli Boborykino plikė, nuolat pakliūvanti i karikatūras, pradefi-liuoja, ramstydamasis lazda, poniškai gracingas kuni-

gaikštis Urusovas, garsus advokatas ir kritikas, pasirodo ir dingsta kaip visada kažko ginčydamiesi Golcevas ir Lavrovas, o ložėse ir beletaže sėdasi garsingi pirkliai su savo žmonomis, kurių briliantai tviska po teatro sietynu, o aukš-

č i a u — jaunimas, studentai, kursistės, valdininkai... veidai inteligentiškesni, tualetai skurdesni. Čechovas stengėsi aplankyti visus spektaklius, prabūdavo iki išnaktų pas pa-

žįstamus, klausydavosi muzikos, dalyvaudavo ginčuose ir pokalbiuose. Jis ironiškai prisimerkdavo, kai Javorskaja, jam pasirodžius jos svetainėje, puldavo ant kelių šaukdama: „Vieninteli, nepakartojamasai" (tai buvo iš kažkokios dramos, ėjusios Koršo teatre), o kai pažįstami pradė-

davo, jo nuomone, pernelyg protingas šnekas, apstulbindavo j u o s klausimu: „O ar nepapietavus mums „Ermi-

taže"?"

Jis susitikdavo su žmonėmis ne tam, kad kauptų siu-

žetų, detalių atsargas. Skaitė tas pačias knygas kaip ir jo pažįstami, žiūrėjo tas pačias pjeses, jaudinosi, žvelgė į

sceną žavėdamasis ir nusivildamas,— žodžiu, gyveno

kaip visi, nes gyvą gyvenimą laikė svarbiausia tiesa.

Tačiau vis dėlto viena jo pažįstama, po daugelio metų

prisimindama tą pilną sumaišties, triukšmo gyvenimo bū-

dą, prisipažino, kad jai tada dažnai atrodė, jog „jis buvo tarsi tik žiūrovas, o ne veikiantysis asmuo" visų tų „plaukiojimų". Kažkaur už pensnė stiklų, už humoristinės pašaipos, už tų juokavimų, į kuriuos jis aistringai įsileisdavo, stovėjo nematoma siena, skirianti jį ir kitus.

Taip tikriausiai ir buvo. Kadangi Čechovas, skirtingai nuo savo pažįstamų M a s k v o j e ir Peterburge, ne tik gyveno tuo, bet ir atkūrė visą matomą pasaulį — tą chaosą, tą kaleidoskopą — ir ieškojo j a m e savų dėsnių bei dėsningumų.

Štai iš kur atsirado tasai vos pastebimas atitolimas, kuris, teisybę pasakius, buvo ne atitolimas, o neregima ir nesu-vokiama iki tam tikro laiko distancija tarp tų, kurie paprasčiausiai gyvena, kenčia, myli, galvoja, ir jo, matančio D e r dešimtmečius.

* * *

Vienas iš jo atvykimų į Maskvą sutapo tą žiemą su žur-

nalo „Russkaja mysl" jubiliejumi — buvo švenčiamos 15-osios metinės. Lavrovo jubiliejiniai pietūs, prieš kurį

laiką perkelti iš jo namų į „Ermitažą", užtrukdavo paprastai gerokai po pusiaunakčio. Ruošdamasis į j u o s , Čechovas iš anksto žinojo, kad įsiaistrinimas v a k a r e nuo vyno, kalbų, nesibaigiančių tostų pavirs rytą galvos skausmu ir jutimu, kad visa tai jau buvo...

Tačiau pats Lavrovas jį labai domino. Jo charakteryje, kuriame derinosi gobšaus Zamoskvorečės pirkliuko ir

mintijančio šimtmečio pabaigos inteligento bruožai, jo biografijoje, tipiškoje ir kartu išskirtinėje, manierose, net išorėje buvo kažkas aiškesnio negu sociologinės schemos, kuriomis pastaruoju metu imta taip žavėtis, o tai rodė, kurlink, sukdamas ratus ir vingiuodamas, eina laikas. Voronežo pirklio Lavrovo milijoninis kapitalas jo paveldė-

tojo rankose ėjo žurnalui leisti, o pats paveldėtojas, savarankiškai išmokęs lenkų kalbą, naktimis viską užmiršęs darbavosi kaip vertėjas. Beje, ir kitas „Titų Tityčių" ainis, milijonierius, biznierius, Sava M a m o n t o v a s buvo ne tik mecenatas, bet turėjo, kaip sakydavo dailininkai, retą meno „suvokimo dovaną". O Kramskojus kartą davė klausimą Pavelui Tretjakovui: „Kaip galėjo jumyse susifor-

muoti tikras meno mylėtojas?" Galvodamas apie tai, Čechovas dar kartą įsitikindavo, k a d idėjos egzistuoja ne savaime, ne vien schemose ir teorijose, o štai taip, netikėtuose, kartais paradoksaliuose žmogaus likimo posū-

kiuose. Ar ne apie tai, ar ne apie tuos pasikeitimus paskutinė jo apysaka?

O pirmieji atsiliepimai apie apysaką „Treji metai" nu-vylė. Suvorinas kaip paprastai ieškojo prototipų — parašė

Čechovui, kad senis Laptevas, sandėlių savininkas Piatnic-kajos gatvėje, panašus į Pavelą Jegorovičių, o Rasudina —

į jų abiejų bendrą pažįstamą Kundasovą. Galima buvo pagalvoti, kad visa šiuolaikinė literatūra — tai romanas apie bendrus jų pažįstamus.

Ėmė rodytis ir atsiliepimai spaudoje.

Jų autoriai, suprantama, buvo įvairūs, įvairios pakraipos buvo ir žurnalai, tačiau atrodė, kad tai viena, tiktai iš žurnalo į žurnalą pereinanti kaip tęsinys recenzija: „Naujas Čechovo apsakymas — nauja nesėkmė", „Atsitiktiniai asmenys su atsitiktiniais pokalbiais, ir sustatyti jie į atsitiktines kombinacijas", „Nėra beveik nė vieno veikėjo, gyvenančio daugiau ar mažiau pilnavertį, vientisą ir, taip sakant, normalų žmogaus gyvenimą", „Kontūrai išsilieję, nėra j o k i o s konkretesnės moralinės idėjos, nėra įvykių

logikos, tik kažkoks beprasmiškas jų sūkurys..." Atrodo, tik Skabičevskio atsiliepime nuskambėjo iš tikrųjų rimta mintis, kad pagrindinis herojus L a p t e v a s — t a i „gyvas, akivaizdus mūsų gyvenime kiekviename žingsnyje sutinkamas tipas, tai tiesioginis tamsos karalystės paveldėjimas, logiška jos pasekmė". Ir pabaigoje i š v a d a — „ k i e k v i e -

name iš mūsų greta oblomoviškumo glūdi lapteviškumas".

Laikraštyje „Novoje vremia" taip pat pasirodė didelis straipsnis, ir jo autorius Viktoras Bureninas, išliejęs ant Čechovo nemažą dozę tulžies, tarp kitko, pranašavo, kad po dešimties—penkiolikos metų jisai, kaip nepagrįstai

išpūsta įžymybė, būsiąs pamirštas, nes jo „vystymasis ir formavimasis" nežengia „koja į koją su laiku". Beje, Bureninas, kuris laikraštyje v a d o v a v o literatūros ir meno skyriui, kaip sakydavo jo amžininkai, išsiskyrė „rafinuotu reakcingumu", tiek rafinuotu, kad kartais net atsargus ir protingas jo patronas Suvorinas tik rankomis skėsčiojo.

Čechovas perskaitė tą straipsnį, prieš pat važiuoda-

mas į Peterburgą, ir kelionė, kurios jis laukė su pasimėga-vimu, nustojo jį vilioti. Visa, kas buvo nemalonaus sostinės literatūriniame gyvenime, jau seniai jam kažkodėl asoci-avosi su laikraščio „Novoje vremia" darbuotojais.

Į Peterburgą Čechovas atvyko per užgavėnes. Buvo

kaip reta geri tokiam metui orai — be atšilimo, be lietaus, be miglų. Jis iškart pamiršo Bureniną, jo pranašavimus.

Snigo, ir snaigės netirpdamos klojo medžius, medinių

trinkelių grindinį, pelningai nuomojamų namų stogus ir cerkvių kupolus. Sniegas dengė siaurus medinius Vasilijaus salos šaligatvius ir Kloto žirgų ant Aničkovo tilto nugaras, slėpė lentas, kuriomis žiemai būdavo apkalamos Va-364

saros sodo statulos, „Nevos vartų" priemiesčio purvą ir skurdą... Sieloje nuo to balto minkšto sniego darėsi šviesu ir ramu. Ir Čechovas nusprendė daug dirbti.

Jis apsilankė tik pas Aleksandrą ir pamatė pagaliau jauniausiąjį jo sūnų iš antrosios santuokos . . . . Miša pagal inteligentiškumą nuostabus berniukas,— parašė jis po to seseriai.— Jo akyse žvilga nervingumas. Aš manau, kad

iš jo išeis talentingas žmogus". „Talentingajam žmogui"

buvo tada maždaug penkeri metai, ir jis iš tikrųjų tapo įžymiu aktoriumi, kai Čechovo jau nebuvo gyvo.

Jo atvykimo garbei senas pažįstamas senukas Leikinas,

žurnalo „Oskolki" redaktorius ir leidėjas, surengė pietus.

Jis kvietė svečius „ant Čechovo" kaip „ant Užgavėnių

blynų". Ir paskirtą dieną bei valandą erdviame jo bute Peterburgo pusėje susirinko vos ne visas „literatūrirūs Peterburgas". Tarp pirkliškos prabangos sėdėjo liesas Barancevičius, užmiršęs, atrodo, keletui valandų savo skurdą ir eilinį a p s a k y m ą — kaip vėl pasakys kritikai —„apie drumzliną dangų ir drumzlinus žmones". Ir tai, kad rytą jam reikia suspėti šeštai valandai į arklių tramvajaus kontorą, kur jis išduoda k o n d u k t o r i a m s ritinėlius bilietų. Čia buvo Albovas, kitas Peterburgo rašytojas, kurio vardą

kritikai paprastai gretindavo su Čechovu ir Barancevičium.

Čechovas kaip tik prieš išvažiuodamas perskaitė jo naują romaną ir atkreipė dėmesį, kad Albovo akis taikli ir tiksli.

Kadaise jis buvo vadinamas „daug žadančiu Dostojevskio įpėdiniu", bet j e i g u būna „didieji" ir „mažieji" Sčedrinai, tai Albovas taip ir liko „mažuoju Dostojevskiu" ...Vaikšti-nėjo laukdamas pietų kaip ir anksčiau žvalus Potapenka, kuris, pagal kažkieno apskaičiavimus, esąs skaitomas

labiau negu Tolstojus... Pertraukdamas pokalbius apie literatūrą gastronominiais patarimais, sėdėjo, žinoma, ir pats šeimininkas, labiau panašus į Prekybos namų pirklį

n e g u į rašytoją. Žiūrint į tą išpurtusį storulį, sunku b u v o patikėti, kad kadaise jis spausdino savo kūrinius Nekra-sovo žurnale „Sovremennik", draugavo su broliais Ku-ročkinais ir minėdavo tai su ašaromis akyse.

Tai buvo „literatūrinis Peterburgas".

Prieš penketą metų jaunas rašytojas Tichonovas kartą

parašė Čechovui, kad v i e n o j e k o m p a n i j o j e chemijos pro-365

fesorius Vagneris (jis buvo populiarių „Katino Murklio pasakų" autorius) pavadinęs Čechovą „įžymiausiu rusų

rašytoju". Ir matydamas, kaip skeptiškai ištįso veidai, su įsitikinimu p a k a r t o j o tai, ką buvo pasakęs kartą apie Tolstojų Turgenevas: „Taip, taip, jis dramblys tarp mūsų".

Tichonovas, labai mėgęs Čechovą, taip pat manė, kad tai linkusio į kraštutinumus mokslininko perdėti žodžiai. Ir neslėpdamas nuostabos, atsargiai tarė Čechovui: „Gal jis ir iš tiesų teisus".

O Čechovas tada j am atsakė: „Aš, priešingai Vagneriui, tikiu tuo, kad kiekvienas iš mūsų atskirai nebus nei

„dramblys tarp mūsų", nei koks kitas žvėris ir kad mes galime nugalėti visos kartos pastangomis, ne kitaip. Visus mus vadins ne Čechovas, ne Tichonovas..., o „devintasis dešimtmetis" arba „XIX šimtmečio pabaiga". Tam tikro po-būdžio artelė".

Gerai žinodamas tos literatūros vertę, jis atkakliai kartojo, kad „maži vardai" reikalingi taip pat kaip ir dideli, kad tik bendromis pastangomis, kurios liks ainiams nežinomos, l i t e r a t ū r a žengia tolesnį žingsnį. Ir tolimi nuo literatūrinių prognozių skaitytojai Potapenkos ir Albovo knygose ieško atsakymų į savo klausimus — kuklūs valdininkai, departamentų tarnautojai, kontorų raštininkai, dailyraščio ir geografijos mokytojai, pardavėjai, felčeriai, zemstvos gydytojai, provincijos aktoriai — didžiulė ar-mija, kurios sąmonėje šios knygos nudirba savą nepas-

tebimą, tačiau reikalingą istorijai darbą.

Bet laikas vis dėlto dirbo savo darbą. Kaip ir pranašavo profesorius Vagneris, jau tada darėsi aišku, „kas dramblys" tarp kitų. Jau po dešimties—penkiolikos metų beveik visi, buvę tą v a k a r ą pas Leikiną, tebesą dar gyvi (visi, išskyrus Čechovą) bus užmiršti, negailestingai išstumti kitų, ir jų knygos, ir net vardai.

Per patį vakarienės įkarštį, gan vėlai, atėjo Avilova.

Nuo to laiko, kai jiedu susipažino per v a k a r ą pas jos sesers vyrą laikraščio „Peterburgskaja gazeta" leidėją Chudekovą, buvo praėję keletas metų. Tada jinai buvo j a u n a moteris, beveik mergaitė ilgomis kasomis ir vaikiškai skaistaus veido. Chudekovas j u o k a i s vadino ją „mergele Flora" ir pristatė Čechovui kaip savo auklėtinę.

366

Matėsi jie per tuos metus keletą kartų, beveik visada

atsitiktinai, retkarčiais parašydavo vienas kitam laišką, ir Čechovas Avilovos prašomas rašė jai „iki pareikalavimo", kad nekiltų skandalų namuose. Paprastai laiškai bū-

davo apie apsakymus, kuriuos rašė A v i l o v a — j i klausdavo, Čechovas duodavo patarimų. Jis iš tikrųjų laikė ją gabia, jam daug kas patiko, tačiau rašytojos iš jos neišėjo: ji mažai dirbo ir literatūroje liko, kaip vertino Čechovas, diletante-. Laikas tuo tarpu bėgo, pakaitom atnešdamas rū-

pesčių, nusivylimų, retų džiaugsmų. Avilova jau turėjo trejetą vaikų, pagaliau pasirodė ir jos apsakymų knygutė — viskas, atrodė, įeina į savo vėžes. Nepraėjo tiktai nesusiklosčiusio gyvenimo pojūtis ir simpatija Čechovui, plykstelėjusi tada per vakarą pas Chudekovą, lyg būtų

„iškilusi padangėn ir linksmai, skaisčiai, triumfuodama ir džiūgaudama sprogusi raketa".

Išėjo jiedu iš Leikino kartu. Buvo jau po vidurnakčio.

Snigo. Laukdami keleivių, palei šaligatvius stovėjo vežikai. Žingsniuojant jiems į Nikolajevskają, kur gyveno

Avilova, ji pakvietė Čechovą rytdienai pas save. Pasakė, kad nieko nebūsią, kad vyras esąs Kaukaze.

Visą dieną ji ruošėsi tam susitikimui, apgalvodama

kiekvieną detalę, kiekvieną žodį, taip daug iš jo tikėjosi.

Tačiau nenusisekė nei lengva vakarienė, nei pokalbis apie literatūrą, apie gyvenimą. Nepavyko parodyti Čechovui

migdomų vaikų („tegul ima pavydėti!") ir net pabūti dviese. Nelauktai atėjo kažkokie jos vyro pažįstami, nuobodūs, perdėtai mandagūs žmonės, nukamavo juos abu prakil-niais pokalbiais apie idealus ir pretenzijomis Čechovui.

Jiems išėjus, Čechovas išbuvo pas Avilova visai neilgai.

Susiruošęs išeiti, pasiėmė jos apsakymų rankraščius, pa-

žadėjo perskaityti.

Po daugelio metų, kai nebebuvo gyvų jau nei Avilovos

vyro, nei Čechovo, nei jos dukros — tos mažytės mergai-tės, kuri kadaise sėdėjo Čechovui ant kelių, o pati Avilova tapo sena ligota moterimi, pergyvenusia karus, revoliucijas, emigraciją, sugrįžimą tėvynėn, ji rašė savo atsiminimus. Juose pasakojama ir apie tai, kaip tą vakarą, kuris įsiminė iki smulkiausių detalių, Čechovas prisipažinęs seniai ją mylįs. Ar taip buvo, ar tik Avilova labai troško, 367

kad taip būtų, mes nežinome. Čechovo sesuo, Marija Pavlovna, pavyzdžiui, netikėjo tuo esą buvusiu prisipažinimu.

O Buninas, perskaitęs Avilovos atsiminimus jau po jos

mirties, pasakė tada, kad Čechovo biografams teksią su tuo skaitytis.

Biografams tik žinoma, kad rytojaus dieną pasiuntinys

atnešė į Nikolajevskają paketą, j a m e buvo jos apsakymų

rankraštis, taisytas Čechovo, jo paties knyga su sausus kaip jai pasirodė, įrašu: „L. A. Avilovai nuo autoriaus" —

ir trumpas laiškas, kuriame nebuvo jokių užuominų apie prisipažinimą:

„Jūs neteisi sakydama, kad aš pas Jus begėdiškai nuo-

bodžiavau. Aš nenuobodžiavau, o buvau truputį prislėgtas, nes iš Jūsų veido mačiau, kad Jums įgriso svečiai. Aš no-rėjau būti pas Jus pietų, bet vakar Jūs nepakartojote kvietimo, ir aš vis dėlto padariau išvadą, kad Jums įgriso sve-

čiai... pasistengsiu rytoj išvykti į savo kaimą. Siunčiu Jums knygutę ir tūkstančius nuoširdžiausių linkėjimų ir palaiminimų. Rašykite romaną".

O po kurio laiko, kai Čechovas vėl atvyko iš Melicho-

vo į Maskvą ir užsuko į žurnalo „Russkaja mysl" redakciją, jam perdavė nedidelį ryšulėlį. Futliare su Peterburgo juvelyrinių dirbinių krautuvės adresu buvo knygos formos karulys su išgraviruotu vienoje pusėje pavadinimu „Apysakos ir apsakymai. Ant. Čechovas", o kitoje — numeriai puslapio ir eilučių. Kai namie jis pasiėmė knygą, nurody-tame puslapyje buvo eilutės iš apsakymo „Kaimynai":

„Jeigu kada nors tau prireiks mano gyvybės, tai ateik ir pasiimk ją". Paskui tą detalę jis panaudojo pjesėje, apie kurią tomis žiemos dienomis vargu ar net buvo pradėjęs galvoti.

* * *

Melichove Čechovo laukė šūsnis laiškų ir telegramų.

Viena jų buvo iš žurnalo „Artist", kuriame jis praėjusiais metais buvo išspausdinęs savo „Juodąjį vienuolį". Reikėjo imtis pažadėto apsakymo. Siužetas jau seniai tūnojo galvoje, ir jis rašėsi pastabas bloknotėlyje su užrašu „Artistas", dar nežinodamas, kaip pavadins apsakymą:

368

„Jeigu nuo Marso nukristų luitas ir sutraiškytų visą

gražiąją lytį, tai būtų didžiausio teisingumo aktas".

„Reikia, kad ji į mane žiūrėtų kaip į sau lygų žmogų,

o ne kaip į patiną, kuriam ji privalo patikti".

„Taip, gal gerą felčerę rasite, bet raskite gerą žmoną, teisingą moteriškę".

Jis užsirašė ir pokalbį, išgirstą pernai garlaivyje, kai plaukė iš Sevastopolio į Jaltą: „Ji su kaprizingo, išlepinto kūdikio išraiška: „Tavo paukštytę užsupo".

Tačiau darbo procese siužetas ėmė keistis, kažkas staiga pasirodė esą nereikalinga, ir prisiminimai, dar neseniai tokie konkretūs, susipynė į mazgą, kurio išnarplioti buvo jau neįmanoma. Paskui, kai apsakymas bus išspausdintas, vėl bus pradėta ieškoti prototipų, „gretinti" siužetą su bendrų pažįstamų likimais, bet niekas — ir visų pirma jis pats — n e g a l ė s pasakyti, apie kurį iš jų toji istorija.

O rašė jis apie gerą, dorą žmogų, kurį kamavo — taip

jam atrodė — neišsprendžiami klausimai, ir apie grobuonę su „angelo veidu" — „jai nieko nereiškė net linksmybės valandėlę įžeisti tarną, sutrėkšti vabzdį; ji mėgo bulių

kovas ir pasimėgaudama skaitydavo apie žmogžudystes

ir pykdavo, kai kaltinamuosius išteisindavo". Ir dar apie tai, kaip keičiasi laiko spaudžiami vyro ir moters santykiai ir supratimas apie žmogų ir žmogiškumą, ir apie daug ką kita. O galvoje neaiškiai brendo visai kiti siužetai, ir noras rašyti apie visai ką kita, „keista", dažnai nuviliodavo mintis į šalį.

Vienas iš laiškų, kurių krūvelė gulėjo ant jo stalo, kai jis grįžo iš Peterburgo, pasirodė esąs Savrovos. Ji buvo neseniai ištekėjusi ir dabar skundėsi šeimyniniu gyvenimu („amžinas vintas ir šnekos apie paaukštinimus ir pasky-rimus"). Visa tai buvo taip panašu į jo herojų nuobodulį, taip pažįstama, kad tarpais norėjosi nusimesti nuo savęs svetimos banalybės, nedarnos naštą, kaip nusimetami įgrisę kailiniai pačią pirmą šiltesnę dieną. Ir jis atsakė Šavrovai: „Man norėtųsi, kad jūs pavaizduotumėte ką nors

džiaugsminga, ryškiai žalia, kaip piknikas... Aš greitai pradėsiu rašyti humoristinius apsakymus, nes visas psichopatologinis mano repertuaras jau išseko".

A. Suvorinui — ar juokais, ar rimtai — parašė, kad no-

369

rįs suregzti „kokių keturių šimtų eilučių apsakymėlį".

„Aš taip ir pavadinsiu apsakymą „Jelizavetas Vorobejus"

(taip juokais jis praminė Savrovą, rašiusią vyrišku slapyvardžiu). Parašysiu, kaip galva jos vyro, nuolatos sam-protaujančio apie mirtį, pamažėl, ypač naktimis, ėmė

darytis panaši į pliką kaukolę, ir viskas baigėsi tuo, kad, kartą gulėdama šalia jo, ji pajuto šaltą skeleto prisilietimą ir išprotėjo; jai ėmė rodytis, kad jai gimsiąs ne kūdikis, o skeletėlis, ir kad nuo vyro dvokianti siera". Tokio apsakymo jis neparašė, kaip kad nepradėjo rašyti ir humoristinių apsakymų...

Kol kas jis susidomėjęs stebėjo, kas dedasi aplink.

Visa, kas vakar dar, regis, buvo tvirta ir ilgam nusistovėję, šiandien atrodė ant sugriuvimo ribos. Staigiai keitėsi po-mėgiai, skoniai, supratimas.

- Korolenka išspausdino apsakymą „Upė siaučia" ir net ortodoksiniams narodnikams teko pripažinti, kad jo herojus neturi nieko bendra su jų samprotavimais apie mužiką kaip kažkokios paslaptingos išminties reiškėją. Poetas katorgininkas Jakubovičius, išsaugojęs eilėraščiuose ištikimybę narodnikų dogmoms, rašė apie caro katorgą, griaunančią panašias iliuzijas... Pažįstami dailininkai pasakojo Čechovui, kokios batalijos vykstančios tarp Kilnojamųjų

parodų draugijos narių. Ir Maskvoje sklido pasakojimas, kaip per vienus pietus prie Tretjakovo priėjęs senas dailininkas Makovskis ir piktai atsiliepęs apie ką tik Tretjakovo įsigytą Serovo portretą „Saulės apšviesta mergina".

Viena po kitos ėjo dar vakar niekam nežinomų „deka-

dentų" knygos, ir apie naujas pavardes — Balmontą, So-logubą, Merežkovskį...— buvo kalbama. Tiesa, kartais tie plonyčiai rinkinėliai, spausdinti rausvame popieriuje

raudonu šriftu, siutino ne tik miesčionis, bet ir rimtus žmones. Ir sunku buvo suprasti, ką slepia stulbinančios dedikacijos „man ir Egipto imperatorei Kleopatrai", šoki-ruojantys pavadinimai, kaip „Nakties vaikai", „Girgždė-

jimas", „Siaubas", „Nervai". Ar tik skandalingų sensacijų

poreikį?.. O gal tai pradžia kažko didesnio, gyvybingo, ne vien aklas protestas, „literatūrinės degradacijos simptomas", kaip rašė vienas kritikas?

Žurnalas „Severnyj vesinik", kur Čechovas spausdino 370

savo „Ivanovą", o dar anksčiau „Stepę", perėjo į „dekadentų" rankas, ir dabar ten susimaišė viskas — Merežkovskis, Leskovas, Gipijus, Tolstojus, Balmontas...

Jaunuoliai užsipuldinėjo Meterlinką (tą „dekadentų

Šekspyrą" — t a i p vadino jį pasipiktinę kritikai) ir, bijodami tai prisipažinti, skaitydavo iki suplyšimo numerius tų žurnalų, kur būdavo dėstomos Nyčės idėjos, skaitydavo slaptai, slėpdami norą susipažinti su „eretiko, antisocia-listo" pažiūromis, „lyg baimindamiesi įžeisti savo mokytojus, Lavrovą, Michailovskį, Plechanovą",— taip rašė

vėliau apie tuos laikus Gorkis. O seniai minėjo šventus

„senuosius laikus" ir veltui stengėsi įkvėpti gyvybę idė-

joms, kurias jau seniai žiauri realybė pavertė tuščiomis b a n a l y b ė m i s . Stai ir pats Tolstojus rašė tuo metu savo dienoraštyje apie „visiško dorovės žlugimo požymius..."

Gyvenimas prarado stabilumą, gąsdino savo daugia-

lypiškumu. Ir kartais jautimas visuotinio suirimo — nuo valstybinės santvarkos iki asmeninio gyvenimo — iš tikrų-

jų darydavosi nepakeliamas. Čechovui buvo prikaišioja-

ma, kad „Trejuose metuose" viskas panašu į kaleidoskopą, kur spalvoti stikliukai įgauna vis naujas formas ir nėra nieko tvirta, pastovu. Bet kas gi stabilu šiame gyvenime, kur tik vienos kartos akyse keičiasi pažiūros, idealai?

Jeigu net meilė, kuri iš pradžių atrodo žmonėms tokia

viską apimanti, kilni, smulkėja, apsitrina, ir štai jau žmogus prieina išvadą: „Vesti iš meilės ar ne iš meilės — rezultatas tas pats..."

Tokiomis dienomis atrodydavo, kad žmonės vis labiau

nyra į snaudulį, abejingai, o kartais ir su nesuprantamu įniršiu žiūri į bet kokius priminimus apie pilietinę pareigą, sąžinę, kad smulkūs rūpesčiai dėl nuosavybės, dėl savo gerovės sukelia jiems instinktyvų norą išsaugoti nepakitu-sias sąlygas, kuriomis toji gerovė buvo pasiekta. Atrodė, kad šiuolaikiniam žmogui seniai atrofavosi savo paties ir visuotinių dalykų ryšio jutimas.

Kaip visada buvo ieškoma tos nedermės kaltininkų.

Laikraštis „Novoje vremia" persispausdino tomis dienomis straipsnį garsaus prancūzų kritiko Briunetjero, kuris kaltino mokslą bejėgiškumu spręsti epochos klausimus. Jis ir susiejo tada mokslinės sąmonės krizę su literatūrinių

371

srovių — „simbolistų" ir . „dekadentų" — kraštutinumais.

„Visi laukia kažko nauja. Tasai kamuojantis laukimas kai kuriems sukelia nevilti, nes grįžti atgalios negalima, su-s t o t i — neįmanoma, o kur eiti — nežinai",— rašė jis apie savo amžininkų protų nusiteikimą.

Briunetjerui atsakė fiziologas Rišė: „Savaime supranta-ma, kad nei fiziologija, nei chemija, nei botanika, atskirai paėmus, nei matematikos žinios negali nustatyti, kas yra gera ir kas bloga, arba duoti žmonių giminei dorovės

taisykles. Tačiau, ieškodamas tiesos, kiekvienas mokslininkas žino, kad tiesa pati savaime yra geras dalykas. O su tiesos vystymu glaudžiai susijusios yra gėrio ir dorovės sąvokos".

Artėdami prie šimtmečio ribos, žmonės vargu ar galėjo

nuspėti, kaip netrukus pasidarys nepaprastai sudėtingas dorovės ir gėrio klausimas, kaip komplikuosis pats žmogaus kelias į tiesą.

Atrodo, Albovas tada viename savo romane rašė, kad

šiuolaikinis žmogus susipainiojo jam nežinomų ir nesu-

prantamų priežasčių ir pasekmių tinkle. Vienas jaunas

kritikas pasakė, kad maištaudamas šiuolaikinis žmogus

mėgina susigrąžinti „nesaistomą asmenybę" ir „laisvą žmogiškumą". Tačiau tik kuo nesaistomą ir nuo ko laisvą?

O gyvenimas, griaudamas iliuzijas, išmušdamas kartais

iš po kojų pagrindą, riedėjo sudėtingomis savo kreivėmis į priekį. Lūžinėjantis pasaulis keitėsi, įgaudamas naujų

bruožų ir naują išvaizdą, o miegūsta kasdienybės ramybė, į kurią panardino žmones tasai niūrus dešimtmetis, iš tikrųjų buvo apgaulinga. Ir dabar, kai Čechovas sėdėjo Melichove ir skubėjo baigti apsakymą žurnalui „Artist" (kuris, beje, užsidarė anksčiau nei spėjo išspausdinti „Ariadną"), tikriausiai nei jam pačiam, nei skaitytojams, pavar-gusiems nuo visų tų „Ivanų Ivanovičių" nesėkmių, nei kritikams, reikalavusiems, kad jis parodytų išeitį iš tų nesėk-mių, neateidavo į galvą, kad jis pats, toli aplenkęs laiką, jau seniai žengia naujais keliais, versdamas žmogų veržtis iš neatsakingumo, iš abejingumo, grąžindamas j am tuo pa-

čiu „nesaistomą asmenybę" ir „laisvą žmogiškumą".

Vasario pabaigoje iš Peterburgo atėjo žinia apie Lesko-vo mirtį. Kai Čechovas jį matė paskutinį kartą, šis atrodė

372

linksmas, ir dabar buvo keista ir skaudu galvoti, kad jau niekada nebepamatys šio talento, deramai neįvertinto

rašytojo. Leskovas mirė nuo širdies ligos, manydamas,

kad daktarai nieko neišmano, ir testamente užrašė padaryti skrodimą ir nustatyti mirties priežastį. Skrodimas patvirtino diagnozę.

Netrukus laikraštyje „Nedelia" pasirodė straipsnis

„Leskovui atminti".

„Aš žinau, kad Leskovo vardas nuo senų laikų apgaub-

tas literatūroje neapykantos jam, šmeižtų ir piktžodžiavimo šešėliais, šiam vardui buvo uždėta savotiška anatema, panaikinta tik paskutinį dešimtmetį. Leskovas buvo laikomas vienu pikčiausių reakcijos kovotojų (dėl jo romanų

„Nėra kur", „Ant peilių" ir kt.), ir iš tikrųjų kaip demas-kuotojas jis atskleidė triuškinančią talento jėgą. Jo pa-

\ vaizduoti nihilizmo tipai baisūs savo žemumų ir kelia pasišlykštėjimą. Ar buvo Leskovas tiksliai ištikimas tik-rovei vaizduodamas gyvenimą, aš spręsti nesiimu: neprisimenu septintojo ir aštuntojo dešimtmečių laikotarpio, bet manau, kad „nihilizmo Sobakevičiai ir Nozdriovai" (kaip taikliai apie juos yra pasakęs Gercenas) iš tiesų buvo, kaip yra jų iki šiol visose Rusijos visuomenės partijose, ir jie visoms partijoms atneša užkratą, nuo kurio šios žūva. Leskovas galbūt todėl buvo „ant peilių" šu liberalios idėjos cinikais, kad labiau už kitus jautė, kaip toji idėja, kurios esmė — humanizmas ir dorovinis t y r u m a s — j ų

išniekinama... Ir reikėjo turėti didžiulės dorovinės narsos stoti prieš pažangos barbarus tais metais, kai šie atrodė

herojai... Jis niekur nemėgo sektantiškumo su jo požiūrių

siaurumu, su jo išsižadėjimu gyvos asmeninės kūrybos

minties srityje, su jo lankstymusi stabams".

Čechovas perskaitė straipsnį susidomėjęs, ypač pasku-

tines jo eilutes, daug ką tarsi pritaikydamas sau.

« & & &

Nepastebimai baigėsi žiema, tačiau tikro pavasario

irgi nebuvo. Drėbė šlapias sniegas, ir jo kąsniai krito ir krito ant žemės, skiesdami purvo košę. Naujieji metai jau seniai nustojo savo naujumo nuotaikos. Niekas jau nelaukė

373

dienomis, susilažinęs traktieriuje su kažkokiu mužiku, jis išsirengė nuogas visų akyse ir nubrido į kūdrą. Senutė

ne išsyk suprato, kad minia kvatoja iš jos sūnaus, o kai atpažino, kad tas plikas mužikas, išlipęs iš ledinio vandens, yra jos Epifanas, pasičiupo lazdą ir, visiems kvatojantis, nuginė namo.

Kiaurą dieną paskui kaime visi tik apie tai ir tekalbėjo.

Mačiusieji' nešykštėjo smulkmenų. O sutemus Epifanas,

vieno traktieriaus lankytojo pakurstytas, dar girtesnis negu dieną, parsirado namo, privertė motiną ir žmoną iš-

nešti laukan skrynią su daiktais, ikoną ir virdulį, atnešė

glėbį šiaudų ir, paskleidęs pirkios viduryje, padegė.

Šiaudai kaipmat plykstelėjo. Į šauksmus atbėgo seniū-

nas. Čechovo sodyboje suskambo varpas, paskui kitas —

priešingame kaimo gale, prie cerkvės. Su ikonomis rankose aimanuodamos blaškėsi bobos, seniūnas kažkodėl daužė

kirviu langus, o pirkia skaisčiai liepsnojo, degė lengvai ir greitai kaip kupeta šiaudų.

Pas Čechovą tomis dienomis svečiavosi brolis Alek-

sandras. Jiedu išritino iš daržinės gaisro gesinimo mašiną.

Kai vandens čiurkšlė šmirkštelėjo virš minios ir ūžtelėjo į liepsną, įgriuvo stogas. Ugnis ėmė slopti. Nakties tamson pamažėl skendo tylūs sustingę žmonės, namai su aklais

langais.

Tokios „pramogos" buvo ne retenybė, ir tų absurdų

kasdieniškumas atrodė, ko gero, baisiau už viską.

Gaisrą Čechovas paskui aprašė apsakyme „Sodžiaus

žmonės". Ten pateko ir straipsnio sukeltos mintys. O tamsos ir bukaprotystės jausmas, dar labiau smaugiantis tuo, kad nematyti prošvaistės, tų niūrių balandžio dienų prisiminimai ilgai dar jį persekiojo. Rudenį ėmęsis apsakymo, kurį parašyti paskatino visai kiti įvykiai, jis prisiminė tą pavasarį, niekaip negalėjusį prasidėti:. . . . nors buvo kovo pabaiga, kasdien snigo ir miškas ošė kaip žiemą ir sunku buvo tikėtis, jog kada nors ateis pavasaris. Tokie orai stū-

mė ir į nuobodulį, ir į kivirčus, ir į neapykantą..."

SJi S|> >]»

Vieną rugpjūčio dieną Čechovas pagaliau susiruošė į

Jasnaja Polianą.

Tolstojus seniai reiškė norą su juo susipažinti. Kai

išėjo „Palata Nr. 6", pas Tolstojų Chamovnikuose viešėjo Repinas. Tomis dienomis pokalbiai apie literatūrą daugelyje namų prasidėdavo ir baigdavosi Čechovo apysaka,

sukrėtusia rusų inteligentiją ir sukėlusią jai pasibaisėjimą.

Repinas taipogi be perstojo kalbėjo apie Čechovą, o paskui staiga nusprendė jį aplankyti ir išsakyti visą savo džiūgavimą asmeniškai. Prie jo netikėtai prisidėjo ir Tolstojus. Jiedu nuvyko į viešbutį „Amerika", kur gyveno Sergejenka, Tolstojaus pažįstamas ir uolus, net pernelyg uolus jo gerbėjas (Tolstojus net susierzinęs rašė apie jį

dienoraštyje: „Buvo Sergejenka. Meilikauja negražiai").

Tolstojus tada prisiminė — Sergejenka kartą jam pasako-jo, kad mokęsis kartu su Čechovu Taganrogo gimnazijoje, ir dabar jie dažnai matąsi.

„Amerikoje", sukėlę savo vizitu sambrūzdį, Tolstojus ir Repinas gavo du adresus, tačiau nei Malają Dmitrovkos, nei Kudrinskajos gatvėje Čechovo n e r a d o — j i s ten jau negyveno. Sergejenka pasiskubino apie tai pranešti Čechovui: „Prieš porą savaičių man teko šnekučiuoti apie tave su mano bičiuliu Levu Tolstojumi, kuris labai domė-

josi tavimi ir norėtų pasimatyti. O šiandien mano bičiulis buvo atėjęs į „Ameriką" pasiklausti tavo adreso". Didžiam Sergejenkos nustebimui, Čechovas į laišką niekaip nere-agavo, bet šis, pažadėjęs Tolstojams atsivesti jaunąjį ra-

šytoją, su pavydėtinu atkaklumu ėmėsi organizuoti su-

sitikimą.

Nei pats Sergejenka, nei kiti Čechovo pažįstami, per-

duodantys jam Tolstojaus atsiliepimus apie jo kūrinius, negalėjo suprasti, kodėl Čechovas taip atkakliai atsikalbinėja vykti pas Jasnaja Polianos išminčių — juk pažintis su juo buvo laikoma negirdėta garbe.

O Čechovui buvo šleikšti net mintis, kaip jis bus „pristatytas" Tolstojui,— su kokiu entuziazmu ilgšis ir kever-ziškas Sergejenka ims juos pažindinti, kokia bus t.ul.i i"

404

išraiška (juk jo prašė „atvesti Čechovą" ir jis „atvedė"!), kaip jis pradės gūžtis ir bruzdėti.

....Pas Tolstojų aš nueisiu be palydovų ir be makle-

rių",— kategoriškai parašė jis seseriai, kai ši su džiaugsmu pranešė jam apie pokalbį su Sergejenka.

Bet pas Tolstojų jis buvo iš tikrųjų laukiamas. Apie tai jam ne kartą kalbėjo Menšikovas, dažnai būnantis ir Jasnaja Polianoje, ir Chamovnikuose, ir rašytojas Ertelis, ir žurnalo „Posrednik" leidėjas Gorbunovas-Posadovas...

Persakydavo kvietimus ir Tolstojaus atsiliepimus apie jo apsakymus ir tai, kad jis neretai skaitąs namiškiams garsiai

„Stepę" ir „Palatą Nr. 6", o apie „Juodąjį vienuolį" kalbė-

jęs su susižavėjimu. Bet pažintis buvo vis atidėliojama, Čechovas daugelį kartų numatydavo dieną, kada jau va-

žiuosiąs pas Tolstojų, ir — atidėdavo važiavimą. Kas trukdė — jis ir pats nežinojo. Tiktai nenorėjo, kad pirmas susitikimas būtų panašus į „netikrus briliantus", kurių saugotis dar j a u n y s t ė j e įspėdavo brolį Nikolajų: „Jie (išauklėti žmonės) nesivaiko tuštybės. Jų nedomina tokie ne-

tikri briliantai kaip pažintis su garsenybėmis..."

Vis dėlto toji diena atėjo.

...Traukinys į Kozlova Zaseką atvyko anksti rytą. Iš

ten iki Jasnaja Polianos buvo maždaug penki kilometrai.

Praėjęs baltus įvažiavimo stulpus, Čechovas neskubė-

damas ėmė kilti beržų alėja — paskui sužinojo, kad Jasnaja Polianoje ji vadinama „prešpektu". Ankstyvo ryto tyloje skardžiai čiulbėjo paukščiai, saulės spinduliai smelkėsi pro lapiją ir smigo į aukštą žolę, ramybė ir džiaugsmas buvo užlieję viską aplink.

Niekas tiksliai neįsidėmėjo, kaip būtent susitiko Tolstojus ir Čechovas.

Pagal vieną versiją Tolstojus, visada dirbantis ryto

valandomis, nepanoręs atsisakyti tos visiems laikams įsi-vestos taisyklės, atsiprašęs svečio ir pavedęs vienam savo pažįstamam, Maklakovui, aprodyti iki pusryčių Čechovui viską, ką tik šis panorėsiąs pamatyti. Ir M a k l a k o v a s visų

pirma nusivedęs Čechovą į parką. Jie apžiūrėję maudyk-

les ir fligelį, kur kažkada, dar iki Tolstojaus vedybų, buvusi Jasnaja Polianos mokykla, ir obelų sodą, dar kartą pakilę alėja namų link, o galiausiai Maklakovas parodęs 378

Čechovui net šaką, ant kurios „gimęs Tolstojus". Šitą j u o k ą sugalvojo pats Levas Nikolajevičius. Parke iš tikrųjų kadaise stovėjo namas, kuriame gyveno Tolstojaus

tėvai. Dabar toje vietoje augo medžiai. Tolstojus nustatė

vietą, kur stovėjo namas, ir, pagal jo apskaičiavimus, motinos miegamasis, kur jis atsirado pasaulyje, buvo kaip tik ties viena šaka, ir jis aiškindavo svečiams, kad gimęs kaip tik ant tos šakos. v

Pagal kitą versiją Čechovas pamatęs Tolstojų eidamas

nuo vartų namų link. Jis staiga išvydęs senį su balta pana-ma, pakuliniais marškiniais, su rankšluosčiu per petį, gerai įsižiūrėjęs ir atpažinęs Tolstojų. Sutramdęs apėmusį susijaudinimą, Čechovas pasisakęs, kas esąs, ir Tolstojus su nuostabiu betarpiškumu tuoj pat pasiūlęs eiti kartu išsi-maudyti. Taip ir nuėję jiedu per visą parką Tolstojaus mėgstamu takeliu, per seną ąžuolyną į Voronkos slėnį,

kur upės vingyje buvo maudynės.

Tačiau vienaip ar kitaip Čechovas pagaliau apsilankė

Jasnaja Polianoje.

Kai pakvietė pusryčiauti, v a l g o m a j a m e susirinko daug ž m o n i ų — d i d e l ė Tolstojaus šeima, svečiai. Visi jautėsi laisvai ir lengvai, pašnekesys šokinėjo nuo vienos temos prie kitos. Truputį pavėlavęs, atėjo kompozitorius Tane-jevas, gyvenęs fligelyje su savo aukle (Tolstojus labai juokėsi, kai jam papasakojo, kad senutė kartą pasakiusi apie jį: „Jau toks jis protingas, toks protingas, kad protas į

kvailumą pereina").

Kažkodėl imta kalbėti apie Sachaliną. Tolstojus pasakė, kad visada manęs, jog Sachalinas yra nepaprastas kraštas dėl gamtos didingumo. Kai kažkas kreipėsi į Čechovą, kad šis patvirtintų, ir kai šis pasakė, jog taip iš tikrųjų yra, Tolstojus su priekaištu paklausė: „Tai kodėl jūs to nepa-vaizdavote?" Čechovas nutylėjo, bet pagalvojo, kad net Tolstojui sunku paaiškinti, kas tai yra katorga. Jis būtų

galėjęs papasakoti, kaip, paklaustas, kokio esąs amžiaus, vienas katorgininkas atsakęs: „Gal trisdešimt, o gal jau ir penkiasdešimt", ir tai, kaip jis nakvojo kartą Derbinsko kaime ir, barbenant lietaus lašams, pro nesuprantamus

nakties šnaresius kažkas skausmingai ir beviltiškai kartojo už daržinės sienos: „Ak, dieve mano!" Pamačius 379

mergaites, kurios verčiasi prostitucija (ir tai nieko neste-bina!), sunku jau žavėtis gamtos grožybėmis ir aprašinėti upių bei kalnų didybę.

Jis prisiminė tada galbūt ir apsakymą, kuris gulėjo

pradėtas Melichove — jo herojus už žmogžudystę patenka į katorgą Sachaline. Ir ten taip pat neliko vietos „grožy-bėms": „Iš Vojevodsko kalėjimo, paties skurdžiausiu ir griežčiausio iš visų Sachalino kalėjimų, varė j kasyklas partiją areštuotųjų. Reikėjo prikrauti anglies baržas, paskui gariniu kateriu nubuksyruoti jas prie garlaivio, kuris stovėjo daugiau kaip už pusės varsto nuo kranto, ir ten perkrauti — darbas varginantis, kai barža daužosi į garlaivį ir darbininkai vos laikosi ant kojų nuo j ū r o s ligos.

Katorgininkai, ką tik prikelti iš guolių, miegūsti vilkosi krantu, klupinėdami tamsoje ir žvangėdami grandinėmis.

Kairėje vos matėsi aukštas krantas, be galo niūrus, o deši-nėje tvyrojo akla neįžvelgiama tamsa, kurioje dejavo jūra, sklido tęsiamas monotoniškas „a... a... a... a...", ir tik kai prižiūrėtojas degdavosi pypkę ir tą akimirką trumpam iš tamsos išnirdavo sargybinis su ginklu ir du trys areštuo-tieji atšiauriais veidais arba kai jis prieidavo su žibintu prie vandens, buvo galima įžiūrėti baltas artimiausių

bangų skiauteres".

Po pusryčių Tolstojus ir Čechovas liko pagaliau dviese.

Iš kabineto, kur šeimininkas nusivedė svečią, buvo matyti sodas, tvarkingi takeliai, žmonių figūros. Už kambario lango virte virė gyvenimas, kupinas įprasto dideliam

namui bruzdesio, kasdieninių rūpesčių apie valgį, drabužį, natūralių žmogiškų džiaugsmų, sielvartų. Ir atskirtas nuo viso to tik sienų sėdėjo žmogus, kurio išminties — kaip jautriausios sąžinės — bijojo tūkstančių tūkstančiai žmo-nių. „Jupiteris", „ne žmogus, o galiūnas", pasakė apie jį

gerokai dar prieš susipažindamas Čechovas. Dabar iš po nukarusių senio antakių į jį žvelgė dygios, tarsi kiaurai veriančios akys, ir Tolstojaus tone, ir žvilgsnyje buvo kažkas, kad prieštarauti jam atrodė beveik neįmanoma.

Du patys didžiausi Rusijos rašytojai paprastai ir kasdieniškai sėdėjo vienas prieš kitą apsitrynusiuose odiniuose foteliuose. Lyg būtų šalia atsidūrę du šimtmečiai.

Ėjo į praeitį XIX šimtmetis, veržliai artinosi ateitis.

380

„Viskas subrandinta, ir norisi pasakyti",— parašys tą patį rudenį savo dienoraštyje Tolstojus. „Gyventi lieka trumpai, o pasakyti baisiai norisi tiek daug. Norisi pasakyti ir apie tai, ką mes galime, privalome, negalime netikėti, ir apie žiaurumą apgaulės, kuriai pasiduoda žmonės patys,— apgaulei ekonominei, politinei, religinei, ir apie pagundą apsisvaiginti — alkoholiu, ir iki šiol laikytu tokiu nekaltu tabaku, ir apie vedybas, ir apie auklėjimą. Ir apie patvaldystės baisumus".

Visą savo gyvenimą Tolstojus siekė išsiaiškinti, kur

žmogaus egzistavimo prasmė — ko privalo norėti ir ko turi siekti žmogus. Ir jam atrodė, kad dabartinė karta nežino, ko nori. Regis, kaip tik Čechovo atvykimo išvakarėse jis pasakė Tanejevui, kad jeigu sujungtume Čechovą ir Garsiną, išeitų didis rašytojas, kuris žinotų, ko nori. Štai ir dabar, klausinėdamas Čechovą apie jo gyvenimą ir įdė-

miai žvelgdamas į naują veidą, tokį dar jauną ir gražų, Tolstojus mėgino suprasti, ko gi siekia šis žmogus. Gal jis nepamiršo vakarykščio pokalbio su Tanejevu, gal net prisiminė, kaip prieš metus pasakė kažkam iš aplinkinių

apgailestaudamas: „Nors jis < C e c h o v a s > geba meniškai perprasti, tačiau pats dar neturi ko nors tvirta ir todėl negali mokyti — Čechovas amžinai abejoja ir ieško". Tiktai vargu ar liko jo nepastebėta, kaip atkakliai tylėdavo Čechovas, kai jie imdavo kalbėti apie bendrus filosofinius ir religinius klausimus, kaip nepastebimai, tačiau primygtinai stengdavosi tada pakreipti pokalbį į literatūrines temas.

Čechovas nenorėjo ginčytis. Ne todėl, kad negalėjo.

Jų ginčas jam seniai buvo išspręstas. Prieš metus jis buvo parašęs apie tai labai aiškiai —„apdairumas ir teisingumas sako man, kad elektra ir garas neša daugiau meilės žmonėms negu skaistybė ir susilaikymas nuo mėsos". Kiek anksčiau, kai jis ką tik buvo grįžęs iš Sachalino, pasisakė

dar griežčiau: „Velniop šio pasaulio didžiūnų filosofiją!

Ji visa, su visais šventpaikšiškais pabaigos žodžiais ir lai-

škais gubernatorienei, neverta vienos kumelaitės iš „Arklio istorijos".

Visą gyvenimą Čechovas prisiminė, kaip žavėjosi

naktimis skaitydamas „Karą ir taiką". Ir vieną baisią 381

kelionę iš Peterburgo jis prisiminė tik todėl, kad skaitė

vagone „Aną Kareniną", ir paskui po daugelio metų su džiaugsmu pasakojo Buninui, jog „bijąs" Tolstojaus — j u k jis parašė, kad Ana jautė, kaip tamsoje žvilga jos akys, Taip, jis, Čechovas, abejojo ir ieškojo. Bet ir pats Tolstojus, koneveikdamas tuometinį meną, filosofiją, kaltindamas mokslą tuo, kad jis skatina dorovės smukimą, taip pat abejojo, ieškojo, nes jo maištas kilo iš abejonių ir ieškojimų. Ir jis pats kartą parašys štai šias nepaprastas eilutes: „Menininkas, norėdamas veikti kitus, privalo būti ieškantis, jo kūrinys turi būti ieškojimas. Jeigu jau viską rado ir viską žino ir moko arba tyčia guodžia, jis neturi poveikio". Iš tų ieškojimų ir abejonių radosi, laimei, ne tiktai filosofiniai traktatai „Kas sudaro mano tikėjimą"

arba tyrinėjimai keturių evangelijų, kurioms Čechovas

jau seniai buvo visiškai abejingas, bet ir nemirtingos eilutės jo romanų, kurie, ir dešimtmečiams praėjus, kitos epochos, kitų problemų, abejonių kamuojamiems žmo-nėms taip pat gniauš kvapą, kaip dabar jam, Čechovui.

O istorijos ratas lėtai sukosi — ir kukliose mokslinėse laboratorijose, ir atokiuose, Dievo pamirštuose miesteliuo-se ir kaimuose, už niūrių fabrikų sienų, ir rašytojų juodraščiuose, kur ieškant naujo žodžio buvo braukomi puslapiai. Ir to rato girgždesys, girdimas kol kas nedaugelio, įsiverždavo į daugiabalsį gyvenimo chorą, kad galiausiai padarytų jį pavaldų savo judėjimui.

Niekas nežinojo tada,— o jeigu kas ir būtų žinojęs,

tai ką tas būtų galėję rimtai sudominti,— kad tomis trum-pomis rugsėjo dienomis, kai Melichove prasidėjo rudeniniai lietūs, o sode, suskleidusios rytais nuo šalčio žiedus, baigė žydėti paskutinės rožės, ir Čechovas, pasislėpęs nuo svečių, rašė savo kabinete, ir jau vaidenosi jam nauja,

„keista" pjesė, kad tomis pačiomis dienomis rūke pasken-dusios Temzės krantine ėjo su kelioniniu sakvojažu rankoje dvidešimt ketverių metų mokslų bakalauras Ernestas Rezerfordas — vienas iš tų, kuriems teks atverti naują erą.

Kad artėja tas saulėtas balandžio rytas, kuris taps pirmuoju Anri Bekerelio atradimo liudininku. Kad varganoje Pary-

žiaus fizikos instituto laboratorijoje, kur atlieka bandymus jauna lenkė Marija Sklodovska, neseniai ištekėjusi už

382

prancūzo fiziko Pjero Kiuri, diena po dienos verda darbas, kuris netrukus sugriaus amžiais kauptas teorijas apie materiją pasaulyje. Kad mažame Šveicarijos miestelyje Arau šešiolikmetis kantono mokyklos mokinys Albertas Einš-

teinas ruošiasi stoti į aukštąją mokymo įstaigą...

Ir grįžti į patriarchalinius laikus, j pasaulį „be garo ir elektros", Tolstojaus laikomą idealiu, jau buvo neįmanoma.

Daug kas, iš ko kaip mozaika klostėsi tos dienos, savai-tės, mėnesiai, skelbė, kad negalima grįžti į praeitį, kad i s t o r i j a — n e g r į ž t a m a . Tai buvo galima įžvelgti fabrikų

darbininkų veiduose, kupinuose slopinamo, sunkaus, gąsdinančio nepasitenkinimo, kai jie, išgirdę sirenos kauksmą, traukdavo fabriko vartų link, ir buvo galima pamatyti

ranka rašytuose atsišaukimuose su kažkieno negrabiais

eilėraščiais „prieš carą". Apie tai bylojo referatai ekono-miniais klausimais, kuriuos įvairiuose Rusijos miestuose marksistų būrelių susirinkimuose skaitė visai dar 'jauni žmonės, skaitė ir sprendė — ateities vardu,— kuriuo keliu eiti Rusijai. Apie tai liudijo ir hektografu atspausdinta keliasdešimčia egzempliorių knyga energingu ir netikėtu pavadinimu „Kas tie „liaudies draugai" ir kaip jie kovoja su socialdemokratais?"

Dar nebuvo padaryti stambiausi šimtmečio pabaigos

atradimai, dar nebuvo karštų ginčų dėl istorinės būtinybės, dėl atsitiktinumo vaidmens. Apie statistinį dėsningumą buvo kalbama tik taikant jį mokslui. Dar nebuvo apversta aukštyn kojomis įprastinė laiko ir erdvės samprata, o ra-

šytojas, apie kurį tulžingasis Bureninas iš laikraščio „Novoje vremia" buvo pasakęs, kad jis „nesilygiuojąs į šimtmetį", atvėrė literatūroje naują erą. Kad tai būtų suprasta, prireikė, tiesa, daug laiko — prireikė sunkaus patyrimo tų dešimtmečių, kai jau nebebuvo gyvų nei Čechovo, nei Tolstojaus, o žmonijai pasidarė aišku, kaip paradoksaliai prieštaringame XX amžiuje yra būtinas tasai asmenybės

egzistavimo patyrimas, kurį su skrupulingu, beveik moksliniu tikslumu iš šimtų savo herojų likimų vedė Čechovas, kaip tam patyrimui yra būtinas, esant tiems prieštaravi-mams, pats analizės metodas, atrastas ir daugybę kartų

patikrintas Čechovo kūrinių puslapiuose.

383

Čechovo atvykimo į Jasnaja Polianą dieną po pietų

toliau buvo skaitomi iš v a k a r o pradėti naujo Tolstojaus romano „Prisikėlimas" pirmieji skyriai. Bet Tolstojus pasijuto negaluojąs, ir šį kartą buvo nuspręsta skaityti be jo.

Certkovas, Gorbunovas-Posadovas, Tolstojaus vyriausia-

sis sūnus Sergejus, literatas Semionovas ir Čechovas nu-

ėjo į tolimą parko pakraštį, senon apleiston pavėsinėn.

Skaitė porą valandų. Čechovas klausėsi labai įdėmiai ir, kai stabtelėjus skaityti prasidėdavo šnekos, tylėjo. Tai įsiminė visi dalyvavusieji.

Tolstojus laukė savo kabinete. Baigę skaityti, visi nu-

ėjo pas jį. Kažkas paklausė Čechovą, ar jam patiko, ir šis su malonumu atsakė, kad labai gera esanti teismo scena ir patys teisėjai, užsiėmę savo reikalais ir smulkiais interesais. Jis tuoj pat papasakojo, kaip buvo prisiekusiuoju posėdininku ir savo akimis matė panašų požiūrį į bylą.

Per vieną posėdį, pavyzdžiui, prokuroras, užuot nagrinėjęs bylą, kreipėsi su ditirambais į Čechovą. Ir dar, pridūrė jis, labai teisinga, kad pirklį nunuodijo. Sachaline beveik visos moterys katorgininkės buvo nuteistos už nuodijimus.

Tiktai neteisinga, kad Maslovą nuteisė dvejiems metams katorgos — tokiam mažam katorgos terminui Rusijoje

nebuvo nuteisiama.

Tą klaidą Tolstojus ištaisė, bet tada jis tikriausiai kaip ir kiti pajuto, kad Čechovas atkakliai nutyli Katiušos ir Nechliudovo santykius, o juk šitai Tolstojui atrodė romane svarbiausia.

Vėliau, kai romanas bus išspausdintas, Čechovas pasi-

sakys ir šiuo klausimu: „Viskas, išskyrus Nechliudovo ir Katiušos santykius, gana neaiškius ir sugalvotus, viskas pritrenkė mane šiame romane jėga ir įvairove, ir platumu, ir nenuoširdumu žmogaus, kuris bijo mirties, nenori to prisipažinti ir kabinasi už Šventojo rašto tekstų... Neįdomiausia — tai visa, kas sakoma apie Nechliudovo ir Katiu-

šos santykius, o įdomiausi — kunigaikščiai, generolai, tetulės, mužikai, kaliniai, kalėjimo prižiūrėtojai. Sceną pas Petropavlovsko tvirtovės komendantą, spiritistą, aš skaičiau su apmirusia širdimi — taip gerai!" Tačiau to atsi-liepimo Tolstojus nesužinos. Kaip nesužinos Čechovas, ką sakė Tolstojus: „Jeigu mano meniniuose kūriniuose yra

384

kas nors vertinga, tai tiktai tas, kad jie yra reklama toms mintims, kurios ten pasitaiko".

Tada, išbuvęs Jasnaja Polianoje dvi dienas, Čechovas

išsivežė „nuostabų įspūdį". Tą kelionę jis prisimindavo paskui dažnai ir su malonumu, ir kai po keleto metų įtikinėjo j a u n ą rašytoją „iš liaudies" Maksimą Gorkį nuvažiuoti pas Tolstojų ir sakė jam, kad pamatysiąs „kažką netikė-

tai grandioziška", tai prisiminė tikriausiai ankstų rytą Jasnaja Polianos parke, pirmąjį jų susitikimą ir pokalbį

kabinete, už kurio langų vyko toks paprastas gyvenimas, ir žmogaus genijaus begalinės galybės jautimą, kuris pats savaime daro žmogų laimingą.

Ir Tolstojus taip pat prisimindavo jų susitikimą su

malonumu. Tačiau apgailestaudamas sakė ir tada, ir vėliau, kad nors Čechovas nepaprastai „talentingas" ir „jo širdis tikriausiai gera", bet neturįs iki šiol „aiškaus požiūrio".

Iš pašnekesių su Čechovu, o gal labiau iš jo tylėjimo di-džiajam Tolstojui pasidarė aišku, kad Čechovui svetimi religiniai ieškojimai ir atversti jį į savo tikėjimą jis nepajėgsiąs, o tik religiniai ieškojimai, tuometiniu Tolstojaus įsitikinimu, galį atvesti žmogų į vidinį praregėjimą ir

„tikrojo gyvenimo šaltinį". Jis kalbėjo apie tai aiškiai apgailestaudamas, ir jo mintis užrašė tada buvęs kartu su dviem didžiaisiais Rusijos rašytojais kuklus literatas Semionovas.

TREČIAS SKYRIUS

„Aš parašysiu ką nors k e i s t a " , — a t s a k ė Čechovas Suvorinui, kai šis pavasarį įkalbinėjo jį parašyti pjesę. Bet tada, be migloto nesėkmės jausmo, gąsdinančio žmogaus

egzistavimo keistumo, galvoje nebuvo nieko aiškaus —

nei siužeto, nei fabulos. Tiktai kažkodėl atrodė, kad pjesė

turinti būti komedija. Bet jeigu kas nors būtų paprašęs jį

paaiškinti, ką tai reiškia, jis tikriausiai nebūtų galėjęs to padaryti. Būtent taip Čechovas kartą pasiūlė Taniai Sčepkinai-Kupernik — j i taip ir nesuprato, j u o k a i s ar rimtai —

parašyti vodevilį ir papasakojo siužetą: „Tuščiame klojime dviese laukia, kol praeis lietus, pokštauja, juokiasi, džio-vinasi skėčius, prisipažįsta mylį — paskui nustoja lyti, 13. „Čechovas"

385

saulė — ir staiga jis miršta nuo širdies smūgio!" Sčepkina-Kupernik pasibaisėjo: „Koks gi čia vodevilis!" — „ B e t tai gyvenimiška",— atsakė jis.

Rašyti pjesę Čechovas pradėjo vasarą, tačiau kaip-rei-

kiant prie darbo sėdo tiktai rudeniop, kai prasidėjo lietūs ir laikas bėgo, rodės, dar greičiau. Tasai j u d ė j i m o jautimas, tarsi išgyvenamas pirmą kartą, lydėjo tada visas jo mintis...

Vis dėlto iš ko gi klostėsi siužetas? Vargu ar būtų galė-

jęs pasekti, kaip rikiavosi į pjesę atskiri, regis, visai nesvarbūs ir net jau užmiršti prisiminimai. Kažkodėl staiga atmintyje kaip fotografijos plokštelėje iš juodų ir baltų

dėmių vis labiau ryškėjo kažkieno veidas, gyvenimo

tarpsnis, kažkokia mintis... Štai L e v i t a n a s — j i s netyčia pašovė slanką ir prašo pribaigti spurdantį paukštį... Lika, atvažiavusi kaip ir anksčiau į Melichovą,— jų santykiai dabar pažiūrėti santūrūs ir ramūs.

O štai visai kas kita... Kartą m o k y t o j a s iš gretimo kaimo atėjo į Melichovą, kai nebuvo šeimininkų namie, ir, nesulaukęs jų, išėjo, Čechovas, grįžęs iš miško, ilgai krimtosi, kad šeimynykščiai nesusipratę be jo duoti mokytojui arklį... Ir ežeras kažkur už Bologojės, kur jis pakliuvo vasarą, kai Levitanui kilo mintis nusišauti... Ir pilkas dangus, ir lietus... Ir pokalbiai apie literatūrą, ir plonučiai

„simbolistų" bei „dekadentų" rinkinėliai, sukėlę skandalingą sensaciją, ir koneveikimas šių „visuomenės ramybės ir moralės griovėjų", kaip rašė laikraščiai... Ir visuotinis j a u n i m o žavėjimasis Nyče... Ir jo paties mintys, kad rašyti reikia kažkaip kitaip nei iki šiol. Mintys, kuriomis jis nesidalijo su niekuo, nebent įterpdavo kartais laiške Suvorinui frazę, kad reikėtų parašyti „dekadentišką pjesę"

arba atidaryti „simbolistinį teatrą"... Ir daug kas kita, ko neįmanoma jau atkurti atmintyje ir „išlukštenti" iš pjesės...

Va tiktai pagal kokius dėsnius atmintis rinko būtent

fuos įspūdžius? Ir kodėl visa tai klostėsi ne į romaną, ne į

apysaką, o į pjesę? Ir pjesė buvo ne apie Liką, ne apie jį

patį, o apie kažkokius kitus žmones, iš kurių nelaimingų

likimų ir minčių, jaudinančių protą ir širdį, atpažins paskui save ir savo abejones ir Lika, ir jis pats, o gal ir tie, kurie dar negimė.

386

Tačiau, šiaip ar taip, pjesę rašyti sekėsi. Jis jautė tai ir džiaugėsi nedažnai pasitaikančiu vidiniu tikrumu, kad rašo būtent taip, kaip reikia. Jis rašė pjesę Melichove, ėjo rašyti į mažą fligeliuką, pristatytą specialiai „atsi-skirti", ir, barbenant lietaus lašams ankstyvose sutemose, dirbo susikaupęs ir lengvai. Jis pasiimdavo rankraštį

važiuodamas į Maskvą, ir nei reikalai — o kaip tik tomis dienomis jis rūpinosi žurnalu „Chirurgičeskaja letopis", atrodo, vieninteliu Rusijoje medicinos moksliniu žurnalu, kuriam dėl lėšų stokos grėsė būti uždarytam, ir jaudinosi vien pagalvojęs, kad tūkstančiai gydytojų gali netekti mokslinės informacijos, ir darė viską žurnalui išgelbėti,—

nei gyvenimas viešbutyje, nei neišvengiami M a s k v o j e rū-

pesčiai n e p e r t r a u k d a v o jo minčių. Jis rašė gaudžiant var-pams, koridoriuje šlepsint viešbučio patarnautojui Semio-nui Byčkovui ir jautėsi kažkoks itin susikaupęs, ir tarpais jam atrodė, kad pjesė rašosi pati.

Lapkričio 21 dieną jis pranešė Suvorinui: „Taigi pjesę jau baigiau"; pasirodo, kad rašė ją maždaug tik tris mė-

nesius.

Tačiau būtent tada, kai buvo padėtas paskutinis taškas, kilo pirmos abejonės. Tame pačiame laiške Suvorinui toliau jis rašo: „Pradėjau aš ją < p j e s ę > torte ir baigiau pianissimo — priešingai visoms dramaturgijos meno taisyklėms. Išėjo apysaka. Aš labiau nepatenkintas, negu

patenkintas, ir, skaitydamas savo ką tik gimusią pjesę, įsitikinu, kad aš visai ne dramaturgas. Veiksmai labai trumpi, jų ketvertas. Nors tai dar tik pjesės karkasas, projektas, kuris iki būsimo sezono milijonus kartų keisis, aš vis tiek užsakiau atspausdinti du egzempliorius remingtonu'".

Jis slėpė staiga atsiradusį netikrumą ironija, vadindamas pjesę „paukštiška", ir vis tiek norėjo, kad ją perskaitytų „prityrę" pažįstami.

Kaip tik, kai jis baigė „Žuvėdrą", atėjo Urusovo laiškas.

Jis prašė Čechovą „Girinio", norėdamas išspausdinti jį

žurnale „Severnyj vestnik", kuris, beje, pastaruoju metu buvo įgijęs „dekadentinio" žurnalo reputaciją...

1 R e m i n g t o n a s — R e m i n g t o n o firmo s r a š o m o j i m a š i n ė l ė [vert.

pas t.).

13'

387

Urusovą Čechovas pažinojo seniai. Tai buvo savotiškai

nuostabus žmogus, stebinęs visus savo erudicija. Su vienodu nusimanymu jis galėjo parašyti, pavyzdžiui, apie

Bizantijos architektūrą ir Ostrovskį. Pats būdamas -kunigaikštis, jis dar studentas buvo pašalintas iš universiteto už dalyvavimą „neramumuose", paskui kentė represijas už savo per daug laisvas kalbas teisme ir penkerius metus praleido tremtyje. Savo namuose Nikolos skersgatvyje

jis turėjo surinkęs unikalią biblioteką ir senovinių daiktų

kolekciją, be to, jis rinko laikraščių iškarpas, afišas, iliustracijas, laiškus, skelbimus ir, kai iš jo kas nors šaipy-davosi, sakydavo: „Istoriją rašo didieji protai, o kuria visi". Stai šis žmogus buvo susižavėjęs Čechovo „Giriniu", apie kurį garsūs kritikai atsiliepdavo ne itin palankiai.

Pažadėjęs pagalvoti, Čechovas paprašė Urusovą pa-

skaityti jo pjesę „paukštišku pavadinimu",— „jei panorės". To paties jis prašė ir Suvoriną, gavęs iš jo žodį, kad pjesės niekam nerodys; Suvorinas prašymo neįvykdė,

parodė „Žuvėdrą" vienai pažįstamai, rašytojai Smirnovai-Sazonovai, kuri rašė dienoraštį ir pažymėjo jame: „Perskaičiau Čechovo „Žuvėdrą". Slegiantis įspūdis. Literatūroje tiktai Čechovas, muzikoje Šopenas daro man tokį

įspūdį. Lyg akmuo ant širdies, kvėpuoti nėra kuo. Tai kaž-

kas be prošvaistės. Po tokios „komedijos" reikia žiūrėti ką nors iki kvailumo linksma".

O pats Suvorinas, perskaitęs pjesę, vėl išsakė spėliojimus apie prototipus. Jis žinojo Likos istoriją ir parašė, pavyzdžiui, kad „Žuvėdroje" pavaizduotas Potapenka.

Čechovas, t r a m d y d a m a s susierzinimą, atsakė: „Jeigu iš tikrųjų panašu, kad... pavaizduotas Potapenka, tai, žinoma, statyti ir spausdinti negalima". Jo padėtis tuo labiau k o m p -

likavosi, kad jis norėjo būtinai parodyti pjesę Potapenkai.

Kol „Žuvėdra" buvo spausdinama remingtonu, jis sėdo prie apysakos, pažadėtos žurnalui „Niva". Po pakilios būsenos, kuri buvo jį apėmusi rašant „Žuvėdrą", ūžėjo reakcija. O čia dar trumpos gruodžio dienos, nespėjusios prasidėti, žiūrėk, jau baigiasi... Jis įtikinėjo savė, kad dėl visko kalta „dykinėjimo dvasia", įsikerojusi jame,, bet tai buvo visiems menininkams gerai pažįstama nepasitenkinimo savimi „dvasia". Suvorinui jis kartą prabėgom tars-388

telėjo: „O dėl mano dramaturgijos, tai man, matyt, lemta netapti dramaturgu... Nesiseka. Bet aš nenukabinu nosies, nes nenustoju rašyti apsakymų — ir šioje srityje jaučiuosi kaip namie, o kai rašau pjesę, tai jaučiu nerimą, tarsi kas mane grūstų lauk už pakarpos".

Apsakymą, apie kurį jis pranešė tada Šavrovai („rašau

nedidelį apsakymą „Mano sužadėtinė"), rašė jis daugiausia Maskvoje. Per vieną iš tokių lankymųsi M a s k v o j e — tai buvo Mikalojaus Stebukladario šventė — jį pažadino

varpų skambėjimas. Vos pradedančio brėkšti žiemos ryto tamsoje aidėjo vienas kitam pritardami Paraskevos Piat-nicos, Vasilijaus Palaimintojo, Kremliaus varpai... Gausmas kilo virš miesto kaip auštančio ryto ūkas. Ir nors buvo dar visiškai anksti, jis atsikėlė, užsidegė žvakes, Patarnautojas, tykus, ligūstos išvaizdos žmogus, atsargiai įnešė į.numerį du pilvotus arbatinius. Čechovas sėdo prie stalo. Kažkas kilo sieloje kartu su tuo skambėjimu, kažkas sena, pamiršta, ir jį užplūdo keistas džiaugsmas. Tas rytas įstrigo jam atmintyje — taip nuostabiai jis susiliejo su apsakymu apie lieknutę mergaitę didele burna, apie nepasisekusią meilę, apie nerimastį, jaudinimąsi ir atsakomybę gyvenimui...

Praėjusią vasarą jis kartą važiavo pas LavroVą į Ma-

lejevką. Kelias nuo stoties atrodė neturįs galo, o provėžos, į kurias vis įsmukdavo vežimas, mažai skyrėsi nuo Melichovo kelių. Paprastas vienaaukštis namas, kuriame gyve-no Lavrovai, stovėjo tiesiog miške, tarp dviejų gilių raguvų, o šalia tekėjo mažytis upeliūkštis. Prie jo ant aukšto šlaito kiūtojo prisiglaudęs kaimas, o šalia, atokiau nuo parko — dar du, tokie pąt gūdūs, kaip „prie Mamajaus".

Ir žiūrint į juos, sunku buvo patikėti, kad jau baigiasi XIX

šimtmetis.

...Tą dieną nuo pat ryto tvyrojo kaitra. Aitriai kvepėjo pušų sakais. Seimininkai ir svečias sėdėjo priebutyje, ir Lavrovo duktė, j a u n a mergina, karštai ir įtikinamai kalbėjo apie gretimo kaimo valstiečių likimą, apie tai, kad Ana kaimyniniame Gluchove neseniai mirė gimdydama ir

kad būtina ką nors daryti.

Čechovas klausėsi jos įdėmiai, beveik neprieštarau-

damas. Jam galvoje sukosi savos mintys. Apie tai, ką jau 389

gerai žinojo jo kartos žmonės. Klausimas, kurį kėlė čia, ant saulės įšildyto priebučio, toji mergaitė ir į kurį ji tu-rėjo jau paruoštą atsakymą, buvo daug sudėtingesnis, ne-gu ji manė. Kiekvienos Anos ir kiekvieno Epifano („jie gyveno skurde!") idealizavimo laikai, dar visai neseni doro rusų inteligento žeminimo laikai negrįžtamai ėjo į

praeitį. Atmintyje dar buvo gyvi choleros sukelti maištai, kai sužvėrėję valstiečiai su lazdomis ėjo mušti savo gelbėtojų ( j u o s paskui aprašys ir Veresajevas, ir Gorkis, ir net patys didžiausi „tikratikiai" narodnikai pripažins, kad, be sąvokos liaudis, yra dar sąvoka minia, ir tokių Epifanų energiją galima nukreipti ir kilniam tikslui, ir žvė-

riškiems susidorojimams).

Tai buvo krachas — lėtas, bet neišvengiamas, jį patyrė

pasaulėžiūra, pagrįsta darniu tikrovės vaizdu, pernelyg akivaizdžiai darniu ir išbaigtu, kad būtų teisingas. Kaip žadino kadaise žmonėms įkvėpimą tasai darnumas ir koks dramatiškas buvo dabar jo suvoktas iliuziškumas!

Tą kaitrią dieną, kai, rodės, nėra pasaulyje daugiau

nieko, vien saulė, ramuma ir sakų kvapas, Čechovas tik paprieštaravo Lavrovo dukrai, kalbėjusiai apie švietimo kaime būtinumą, kad alkaną valstietį mokyti sunku, jį

reikią prieš tai pamaitinti. Jis nepasakė jai,— bet daug apie tai galvojo,— kad išmokyti rašto dešimtį kaimo vaik i ū k š č i ų — dar nereiškia pažadinti jų žmogiškojo vaidmens gyvenime suvokimą, kad tarp mokėjimo perskai-

tyti traktieriaus iškabą ir to suvokimo yra milžiniška bedugnė, kurią ne visada užpildo ir universiteto kursas.

Tačiau ko vertas raštingumas be to suvokimo?

Gal jis prisiminė tą kelionę dabar, rašydamas apie

žmogų, sugniuždytą savo meto klausimų, apie gyvenimą,

kuris laužomas prieštaravimų, ir negalėdamas išvaduoti nei savo herojaus, nei būsimųjų savo skaitytojų iš abejonių, neramaus minties darbo, iš būtinybės galvoti, ieš-

koti išeities? Beje, gal būtent abejonės ir tasai nerimas ir buvo labiausiai reikalingi žmonėms tais paskutiniais XIX

šimtmečio metais.

„Mes jau nustojome tikėti herojais, kurie (kaip legen-

dinis Atlantas — dangų) laikytų ant savo pečių „arteles"

septintajame dešimtmetyje ir „bendruomenę" aštuntaja-390

me dešimtmetyje. Tada mes visi ieškodavome herojų, ir

ponai Omulevskiai ir Zasodimskiai mums tokių herojų

pateikdavo. Deja, herojai pasirodė esą visi „aplikė", ne-tikri, išgalvoti. Todėl dabar mes visų pirma ieškome jau ne herojaus, o tikro žmogaus, ne žygdarbio, o dvasinio poslinkio (čia ir yra jėga, pavyzdžiui, Čechovo)... Dabar jau heroizmas jeigu ir atsiras, tai tikrai ne iš „galvos", jeigu jis išaugs literatūroje, tai jo šaknys bus ne vien politinės ekonomijos vadovėliuose ir ne knygelėse apie bendruomenę, o toje gilioje psichologinėje dirvoje, kurioje apskritai formuojasi žmonių temperamentai, charakteriai..."— rašė beveik tuo pat metu kitas rašytojas V. Korolenka, ir toksai pripažinimas jo lūpose buvo daug ko vertas.

Beje, tai buvo pasakyta privačiame laiške, ir kai Čecho-vo „Namas su mezoninu" pasirodė spaudoje — tai buvo jau pavasarį, balandžio mėnesį,— ir vėl pasipylė kritikos priekaištai, Korolenkos laiškas tuose ginčuose nefigūravo.

Bet visa tai — ir straipsniai, ir ginčai, ir kupini dėkingumo skaitytojų laiškai — buvo dar prieš akis.

...Dabar iš atminties, keisdami vienas kitą, kilo vaizdai. Baltas namas su terasa ir mezoninu, teniso aikštelė.

Erdvi svetainė su kolonomis ir neįtikėtinai plati sofa di-džiuliame ponų name, Bogimove, kur Čechovai seniai se-

niai nuomojo vasarnamį ir jis miegojo ant tos sofos. Kai naktį užeidavo audra, tai nuo žaibo plyksčiojimo liepsno-davo langai ir didžiuliame kaip aikštė k a m b a r y j e pasidarydavo nejauku. Namas parke su liepų alėjomis, ir vartai su liūtais, ir spygliais apibiręs takelis M a l e j e v k o j e arba galbūt kitame dvare, kur neseniai buvo iškviestas pas Levitaną, vėl mėginusį nusižudyti. A m p y r o stiliaus namas su plačiais laiptais, drėgnas nuo lietaus sodas, gražūs, sveiki žmonės geria terasoje arbatą, žaidžia kroketą, skaito knygas, gėrisi saulėlydžiais... Levitanas tapė ten debesis, tekantį vandenį, virpančius vėjyje lapus...

O šalia, kaip ir M a l e j e v k o j e , buvo kaimas. „Atsiduoda poloviečiais ir pečenegais",— nelinksmai pajuokavo tada Čechovas...

Kur visa tai buvo? Su kuo? Ar buvo iš tikrųjų? Ir kodėl taip jaudina vaizduotę, dirgina atmintį tomis niūriomis 391

gruodžio dienomis kažkieno meilė lieknutei mergaitei

didelėmis akimis — plykstelėjusi ir nuslopinta?

„Saulė jau leidosi, ir ant žydinčių rugių tiesėsi vakaro šešėliai. Dvi eilės senų, ankštai susodintų, labai aukštų

eglių stovėjo kaip dvi ištisinės sienos, sudarydamos tamsią, gražią alėją. Aš lengvai perlipau tvorą ir ėjau ta alėja, slidinėdamas spygliais, čia nuklojusiais žemę bent per tris pirštus. Buvo tyku, tamsu, ir tik aukštai viršūnėse vienur kitur ryškiai mirgavo auksinė šviesa ir vaivorykštėmis švitėjo voratinkliuose. Troškiai tvoskė spygliais... O prie baltų mūro vartų į laukus, prie senovinių tvirtų vartų su liūtais, stovėjo dvi merginos..."

Apsakymas ėjo į priekį lėtai. Čechovas nesuprato, kas

jam labiau trukdo — svečiai, nuovargis, dažnos kelionės į Maskvą, susijusios su „Žuvėdra", ar gal nesuvokiami

„slenksčiai", į kuriuos staiga atsitrenkdavo mintis...

Tikriausiai ne kartą tomis dienomis jis prisimindavo

žodžius, kuriuos j u o k o dėlei Potapenka buvo užrašęs savo knygoje: „Blogam rašytojui Antonui Čechovui nuo pro-duktyviojo Potapenkos". Potapenka iš tikrųjų rašė lengvai ir daug. Kartais Melichove jiedu dirbdavo prie vieno stalo, susėdę vienas priešais kitą. Kol Čechovas „vargte išvargdavo", kaip jis pats sakydavo, dvi tris eilutes, jo bičiulis spėdavo „privaryti" kokią dešimtį puslapių. Pra-

ėjusiais metais per du mėnesius išėjo šeši jo leidiniai:

„Jūs, dabartiniai, nagi nagi! Ne, Čechovui toli iki Potapenk o s ! " — erzindavo jis Čechovą. I r - d a b a r po apsakymų

rinkinio išėjo išsyk daug triukšmo sukėlęs romanas „Ne herojus". Kritika pavadino jį programiniu kūriniu. Tiktai niekas nenustatė, kieno tai programa.

Romano herojus, nusivylęs miesto gyvenimu, grįžta .

į kaimą, norėdamas ten „dirbti liaudžiai": „Aš rūpinuosi vidutiniais žmonėmis, vidutinių aistrų, vidutinių charakterių, vidutinių gabumų žmonėmis. Jie negali nuveikti

didelių darbų, atlikti didelių žygdarbių, ryžtis didelei aukai. Jie myli gyvenimą ir nepajėgia išsižadėti gerovės...

Jeigu žmonės, tokie kaip aš, apsiribos sąžiningu darbu kiekvienas mažoje savo aplinkoje ir jeigu tokių žmonių

bus daug, tai mes kai ko pasieksim". Skabičevskis pavadino tokias Potapenkos pažiūras „aiškiomis ir žvaliomis", 392

o kažkas rašė, kad jeigu Čechovas žvelgia į pasaulį „skaus-mulingai", tai Potapenka priešingai — „džiaugsmulingai".

„Namas su mezoninu" nebuvo tiesioginė polemika su Potapenka. Bet Čechovo herojus skiriasi nuo optimistiško-jo Potapenkos „ne herojaus" — j i s siekia šiurkščios ir žmogui sunkiai pasiekiamos tiesos. O nuo tiesos, pasiektos brangia kaina, nuo ieškojimų, abejonių, klaidų žmogus

retai kada atsisako savanoriškai. Todėl galiausiai „Namas su mezoninu" vis dėlto buvo polemika.

* * *

„Žuvėdra", dar nepastatyta nė viename teatre, neat-

spausdinta nė viename žurnale, pradėjo teikti rūpesčių.

Gruodžio pradžioje, kai Čechovas vėl buvo Maskvoje,

J a v o r s k a j a surengė pas save pjesės skaitymą. Jis niekam neduodavo skaityti savo apsakymų rankraščio, bet su pjesėmis kažkodėl elgėsi kitaip. Stai ir dabar pas Javorskaja, žydrojoje jos svetainėje „Luvre", susirinko daug vienaip ar kitaip su menu susijusių žmonių: aktorių, literatų, žurnalistų, universiteto profesorių.

Pjesę Čechovas skaitė pats. Į pabaigą smarkiai pavargo, ėmė peršėti gerklė, ir jis niekaip negalėjo sutramdyti užėjusio kosulio. Kai baigė skaityti, stojo tyla. Buvo aišku, kad „Žuvėdra" nepatiko. Susiklostė maždaug taip, kaip ir jo „Žuvėdroje", kai Arkadina, išklausiusi sūnaus pjesę, gūžteli pečiais: „Dekadentizmas? Naujos formos?" Ar kas nors pastebėjo tą panašumą?..

Kažkas pertraukė slegiančią tylą neryžtingu kompli-

mentu. Prasidėjo ginčai... Nenuoširdus Javorskajos žavėjimasis... Replikos, triukšmingai pareikštos Koršo, kuris laikė Čechovą „savo" autoriumi: „Branguti, juk tai nesceniška: jūs priverčiate žmogų nusišauti už scenos ir net neduodate pakalbėti prieš mirtį..."

Čechovas išėjo iš J a v o r s k a j o s jausdamas nesėkmės kartėlį.

Dar iš Melichovo jis buvo pasiuntęs „Žuvėdrą" Ne-

mirovičiui-Dančenkai ir dabar, pasinaudodamas tuo, kad atsidūrė Maskvoje, nuvažiavo pas jį pasikalbėti. Nemirovičius buvo laikomas dideliu scenos žinovu. Jo paties

393

pjesės su pasisekimu ėjo Mažajame teatre ir provincijoje.

Be to, jis dar dėstė filharmonijos mokykloje.

Jie nuėjo, kaip paskui prisiminė Nemirovičius-Dan-

čenka, į kabinetą. Nemirovičius išsiėmė rankraštį ir pradėjo smulkiai nagrinėti pjesę. Iš viso to, ką jis kalbėjo,—

apie architektoniką, žanro sąlygotumus, apie tai, kad

pirmojo veiksmo pabaiga, kur išaiškėja, jog Maša yra

D o m o duktė, n e p a k a n k a m a i išvystyta,— iš tiesų buvo jaučiama, kad jis prityręs dramaturgas. „Jau tokia teatro prigimtis, kad pirmojo veiksmo pabaiga turi staigiai pakreipti s i t u a c i j ą " , — p r i d ū r ė Nemirovičius, stengdamasis uždailinti sunkų, kaip jam pasirodė, savo pastabų įspūdį.

„Bet publika juk mėgsta, kad pirmojo veiksmo pabaigoje priešais ją stovėtų užtaisytas šautuvas",—nelabai tvirtai paprieštaravo Čechovas. „Reikia, kad jis iššautų",— atsakė

į tai Nemirovičius. Šitaip jis vėliau prisimindavo tą pokalbį.

Tačiau žodžiai apie užtaisytą šautuvą, kuris negali sto-vėti scenoje, jeigu niekas neketina iš jo šauti, dar prieš šešerius metus buvo pasakyti paties Čechovo pradedan-

čiam rašytojui Lazarevui-Gruzinskiui, kuris tada jam

buvo atsiuntęs savo vodevilį. Ar dabar jis tą buvo pamir-

šęs, ar paprasčiausiai jo paties mintis siekė kur kas toliau už įprastą griežtą priežasties ir pasekmės ryšį, ir užtaisytas šautuvas galėjo iššauti už scenos — gal žiūrovų sąmo-nėje? — šito mes nežinome.

Žinome tiktai, kad pirmojo veiksmo pabaigą Čechovas

po šito pokalbio iš tikrųjų pakeitė.

O dėl kitų patarimų ryšium su pjesės architektonika,

scenine forma, tai po daugelio metų pats Nemirovičius, prisiminęs tą epizodą, pasakė taip: „Vargu ar jie buvo jam reikalingi..."

A

Po Naujųjų metų Čechovas išvyko į Peterburgą. Nors

Suvorinas primygtinai jį kvietė, šį sykį jis apsistojo ne Ertelio skersgatvyje, o viešbutyje Malają Morskajos ir Nevskio prospekto kampe. Įsižeidusiam Suvorinui jis

paaiškino:.... jeigu nedirbsiu, tai išvyksiu iš Peterburgo po 394

2—3 dienų. Nedirbti man negalima. Pinigų turiu taip mažai, o dirbu taip lėtai, kad jeigu pradykinėsiu 2—3 savaites (aš jau pradykinėjau 5), mano finansinė pusiausvyra nueis velniop ir aš įbrisiu į skolas. Uždirbu velniškai mažai".

Netoli viešbučio buvo garsioji Senato aikštė. Saulės

spinduliuose žėrėjo Isakijaus soboras. Toje vietoje, kur prieš septyniasdešimt metų stovėjo keturkampės sukilusių

dalinių rikiuotės, seniai jau buvo skveras.

Peterburgas iš viso buvo kitoks miestas negu Maskva,

ir žmonės, regis, jautė ir mąstė ten kitaip. Miestas ne tik žavėjo didybe ir linijų tobulumu. Slėgė griežtai lyg pagal liniuotę nutiestos gatvės, ir ūkanos, ir kiemų šuliniai, ir laiptai, aprašyti Gogolio ir Dostojevskio, o dabar — Albovo ir Barancevičiaus. Ir žiūrėdamas į skubančius žmones, tokius mažyčius šalia milžiniško Isakijaus, Čechovas ypač ryškiai pajuto, ką jam reiškia Maskva.

Atrodo, kaip tik per šį apsilankymą Suvorinas nusivedė

jį į Literatūros ir vaidybos būrelį. Buvo Javorskajos benefisas (dabar ji gyveno Peterburge), ir ėjo Rostano

„Tolimoji princesė", išversta Ščepkinos-Kupernik. Po spektaklio jie vakarieniavo dideliame Suvorinų bute.

Ana Pavlovna, prisimindama spektaklį, žavėjosi eilėmis, vaidyba, o Čechovas j u o k a u d a m a s staiga pasakė, kad ir pjesė, ir eilės — visa tai „stiklo šukės", o Javorskaja atrodanti kaip „išsipuošusi skalbėja". Ir nepastebėdamas, kaip ištįso visų veidai, pridūrė su pribloškiančia savo šypsena, j a u n e apie Javorskaja, o apie Ščepkiną-Kupernik:

„Jai žinomi tik 25 žodžiai. Žavesys, kliedesys, virpėjimas, čiulbėjimas, svajonės, dejonės... Ir ji puikiausiai jais iš-

siverčia" .

Visi jį užsipuolė, kilo triukšmas, o jis sėdėjo kaip

niekur nieko, labai patenkintas padarytu efektu.

Tiktai ir pats šeimininkas taipogi tylėjo ir, regis, nesidžiaugė sėkme. Buvo net panašu, kad Čechovo žodžiai

suteikė jam kažkokį kerštingą p a s i t e n k i n i m ą — o juk jis pastaruoju metu skyrė šitam teatrui visas jėgas. Jis slap-

čiomis žvilgčiojo į Čechovą, galbūt galvodamas jau ne apie teatrą, o apie savo gyvenimą, apie tai, kad šis j a u n a s žmogus, kurį jis mylėjo, jau tolsta nuo jo, kad laikraštyje kartais dedasi tokie dalykai, jog nors už galvos griebkis, 395

o jis jau nebepajėgia sustabdyti savo paties paleistos melo ir politinio jėzuitiškumo mašinos... Štai jis sėdi čia, didelės savo šeimos rate, didžiulio buto valgomajame. O viršuje, kabinete, guli dienoraštis, ir naktimis, pasilikęs vienas, jis paskubomis, lyg bijodamas, kad nesuspės, užrašinėja

smulkia, siaubingai neišskaitoma savo rašysena: „Kokios sunkios spaudos sąlygos!.. Tiktai pagyrimus spausdini

lengva širdimi, o vos tik palieti tuos „valstybės žmones", kurie, teisybę pasakius, valstybės nelaikšiai ir degenera-tai, ir pradedi vizginti uodegą, ir niršti širdyje ir ant savęs, ir ant savo padlaižiavimo, kurio neįmanoma nusimesti..."

Ir prisimena pradžią — neturtą, padorumą... Kaip jis bendradarbiavo su Černyševskiu, kaip Tolstojaus užsakymu

rašė knygeles Jasnaja Polianos valstiečiams, ir Tolstojus tada pats atnešdavo jam honorarą... Teko gyventi pirkioje už dešimties varstų nuo miesto, ir pirmoji jo žmona eidavo į Maskvą pėsčiomis, o kad nesuavėtų batų, iki pat miesto eidavo basa... Buvo laikai, kai cenzūra sudegino jo „Įvairenybes" ir jis buvo patrauktas teismo atsakomybėn...

O dabar jaunėliai jo vaikai žaidžia jo paties namų didžiulė-

je salėje, ir kampe stovi didžiulis narvas su žaliuojančia tikra pušimi, ir čiulba ten keliasdešimt paukštukų, dabar jis turi šį namą, savo ekipažą, dvarų, vasarnamių, pinigų...

Ir užsisėdėjęs iki pusryčių, būdavo, susigriebia, nutraukdamas prisiminimus per pusę žodžio: „Kad taip užrašinė-

jus, daug prirašytum..." ...2ilas malonios išvaizdos senis apdribusiais skruostais ir netikėtai griežtomis tame pernelyg putniame ir apvaliame veide akimis. Tokį matė jį, Suvoriną, dailininkas, tapęs jo portretą. Suvorinas pozavo jam savo kabinete. Dega lempa po žaliu gaubtu, jos šviesa geltona dėme krinta ant didžiulio stalo, užversto rankraš-

čiais, knygomis. Viskas, atrodo, nuteikia susikaupti, blaiviai mąstyti, įsigilinti. Bet čia, kažkur stalčiuje ar po knygomis, guli šventai saugomas sąsiuvinukas, kuriame jis kartą užrašys apie save patį: .Nuobodulys ir širdgėla.

Širdgėla žmogaus, išmesto, kažkokio apgenėto, nustojusio gyventi. Atsidūrusio ties gyvaliojimo, smegenų ir minties neveiklumo riba, kai jau prabils tiktai instinktai".

O už durų, už sienų — kitas pasaulis. Šeima, vaikai.

Jaunesnieji dar maži, jiems tolimi jo rūpesčiai ir nerimas.

Vienas sūnus mirė. Kitas, studentas, nusišovė, palikęs raš-

telį: „Gyventi nėra prasmės". Tai buvo po 1887 metų kovo įvykių. Į dviejų vyresniųjų rankas jau perėjo laikraštis ir leidykla. Laikraščiui „Novoje vremia" seniai prilipo Ščedrino paleistas pavadinimas „Ko pageidautumėte?"

Kandų liežuvį turėjo šis senas jo pažįstamas... Prieš dvidešimt metų nusipirko Suvorinas tą nupeipusį laikraštuką ir sugebėjo sutelkti prie jo geriausias žurnalistikos pa-jėgas. Ir kokių tik vardų nepasirodydavo tada jo pus-

lapiuose — Nekrasovas, Turgenevas, tas pats Saltykovas...

Pas jį bendradarbiavo Vladimiras ir Sofija Kovalevskiai, spausdino savo straipsnius profesorius Erismanas... Argi visus ir išvardysi. Kaip entuziastingai jie pradėjo kovą su oficialiuoju pataikūnišku laikraščiu „Golos". Tiesiog sulig kiekviena diena didėjo tiražas, ir „Novoje vremia"

darėsi populiariausias iš visų to meto liberaliųjų Rusijos laikraščių. O dabar... Kaip greitai „Novoje vremia" pranoko net ir „Golos"...

Gyvenimas krypsta į pabaigą. Jis paniškai, kad net

lipnus prakaitas išmuša, bijo širdies smūgio. Bijo mirties.

Bet labiau negu mirties jis bijo, kad vyriausias sūnus Aleksejus tokiomis šaltomis ir negailestingomis akimis (išties argi vaikai nėra atpildas tėvams už jų gyvenimo nuodėmes ir melą?) suims į savo rankas viską, ir laikraštį, ir leidyklą, ir jis, bejėgis, bežadis, tik žiūrės į tai... Taip ir praeina gyvenimas — vergiškoj baimėj, blaškantis

nuo tiesos prie melo, išduodant tai, nuo ko pradėjai...

Štai dienoraštis, slaptos jo mintys, jis užsirašinėjo jas diena po dienos, ne dėl kitų, dėl savęs, atsigauti sielai po tarnybos, ir tai, ką laikraštyje „Novoje vremia" gindavo, čia apliedavo paniekos kartėliu...

Kaip pasigailėjimo verta ir tragiška figūra stos jis

priešais laiko teismą. Nepadės Černyševskio, Tolstojaus, Dostojevskio vardai. Ir dienoraštis taip pat nepadės. Kai Čechovo jau nebebus tarp gyvųjų, Suvorinas pasakys

vienam žurnalistui: „Čechovas man yra sakęs, kad aš

labai gerai rašau liberalius dalykus ir labai blogai konservatyvius. Bet aš turiu pagrindo manyti, kad daugiau pa-rašiau liberalių negu konservatyvių, ir konservatyviuosius rašiau tik tam, kad pravalyčiau vietos liberaliesiems.

397

Mano nelaimei, aš ne kvailys ir neturėjau nė mažiausio noro, kad mane sudorotų kvailiai ir tėvynės gelbėtojai".

Kiek veidmainių mėgino panašiais būdais pasiteisinti

istorijai!

Sudėtinga figūra buvo Aleksejus Suvorinas. Jis buvo

labai protingas, daug išmanąs, daug matęs, cinikas, susipažinęs su tokiais sąmonės užkaboriais ir aklavietėmis, kur, kaip manoma, žmogui geriau ir nosies nekišti, tačiau kurias pažinti rašytojui būtina,— juk tasai kurmis, kuris rausia, kaip teigiama, istorijos landas, rausia j a s ir per tokius asmeninių likimų užkaborius ir aklavietes.

Suvorinas atkreipė dėmesį į Antošą Čechontę, kai šis

buvo dar jaunas, nežinomas ir neprasiskynęs kelio nei į

storus žurnalus, nei į solidžius leidinius. Patikėjo jo talentu, parėmė. Visa tai padarė Suvorinas, o ne tie, kurie

„Stepės" ir „Nuobodžios istorijos" autorių vadino „princi-po neturinčių rašinių žyniu". Čechovas tai prisiminė visą gyvenimą, nes nedėkingumas, neobjektyvumas, giliu jo

įsitikinimu, tiesai niekada nepasitarnavo.

Taip, su Suvorinu Čechovas buvo daugelį metų atvi-

resnis negu su kuo nors kitu. Bet ir suprato jį Suvorinas geriau negu visi žinomi kritikai. Bereikia prisiminti

jo atsiliepimą apie „Ivanovą"...

O gal per Suvoriną — jis buvo puikus pasakotojas! —

Čechovas mintyse siejo save su praėjusiais dešimtmečiais.

Juk pradedančiam rašytojui, mėginančiam atsistoti ant

kojų, kartais yra taip būtina per kokį nors gyvą, konkretų

asmenį pajusti tuos r y š i u s — j ų nepasiduodančioje vėlesniam fiksavimui gyvenimo pilnatvėje... Ne be reikalo

juk Čechovas taip dažnai įkalbinėjo Suvoriną: „Nagi pa-rašykite į senatvę romaną..."

Ar seniai čia jis pats pirmą kartą rimtai susimąstė,

kas yra Suvorinas istorijos požiūriu? Ir kas per laikraštis

„Novoje vremia"?

Kai 1888 metais Michailovskis atsiuntė jam laišką,

įspėdamas, kad nebendradarbiautų laikraštyje „Novoje

vremia", ir įtikinėjo, kad tame „katile" j a u n o rašytojo apsakymai visai nesą indiferentiški, kaip šis manąs, o

„tiesiog tarnaują blogiui", Čechovas, atrodo, manė kitaip, nes kartą pasakė broliui Aleksandrui, kad jeigu būtų

398

Suvorino laikraščio redakcijoje du trys nauji žmonės,

mokantys „garsiai pareikšti, jog niekai yra niekai", „p.

Elpė nedrįstų niekinti Darvino, o BUreninas pliekti Nadsono". Bet po keleto metų, jau nustojęs spausdinti apsakymus laikraštyje „Novoje vremia", pats priėjo išvadą, kad bendradarbiavimas jame nedavė jam kaip literatui

nieko, „tik blogį". Ir dar: „Pagal savo įsitikinimus aš esu už 7375 varstų nuo Zitelio ir K°". Zitelio slapyvardžiu laikraštyje „Novoje vremia" pasirašinėjo vienas iš reakcingiausių laikraščio bendradarbių A. Djakovas. „Jo politinis vystymasis vyko kartu su gyvenimu, ir kartu

su juo Čechovas vis kairėjo",— parašė apie tai Čechovo pažįstamas, Maskvos universiteto profesorius Clenovas, atsakydamas savo oponentams — to meto ir būsimiems —

kodėl Čechovas draugavo su Suvorinu.

Bet dar prieš galutinai nutrūkstant santykiams su Su-

vorinu (tai įvyks vėliau, ir tam bus principinių priežasčių), Čechovas ėmė nuo jo tolti. Tai gali pajusti iš to meto laiškų, nors Čechovas rašė Suvorinui tarytum tiek pat

dažnai ir daug kaip ir anksčiau. Pradėjo ryškėti ne tik skonių, bet ir pažiūrų skirtumas: erzino cinizmas, su kuriuo Suvorinas sakė šiandien viena, o rytoj kita, charakterio neturėjimas, o tiksliau — principų (Čechovas kartą kalbėdamas su savo pažįstamu peterburgiečiu rašytoju Ivanu Ščeglovu pasakė, kad „žmonės be charakterio rimtomis

gyvenimo valandėlėmis esti blogesni už piktadarius").

Paskui, jau nutraukęs santykius su „seniu", jis pasakys jaunesniajam broliui Mišai, kuris panorės jį „sutaikyti"

su Suvorinu ir primins jam, kad šis esąs „geras žmogus".

„Aš niekad nė valandėlę neužmirštu, kad Aleksejus

Sergejevičius labai geras žmogus ir leidžia „Novoje vremia".

Na, o svarbiausia — vis sunkiau, vis labiau neįmanoma

buvo atskirti Suvoriną ne tik nuo laikraščio, bet ir nuo viso melo, kuris tvindė pasaulį. Pasak Členovo, gyvenimas vis labiau kairėjo, ir 1895 metai — j a u ne 1886-ieji. Čechovas po truputį pats išmoko orientuotis visuose sielos užkaboriuose ir aklavietėse ir priėjo išvadą, kad melas, kad ir kuo jis vėliau būtų teisinamas, visada lieka melu —

apie tai jis kartą pats parašė Suvorinui...

399

* * *

Tada atvykęs į Peterburgą, jis dažnai matydavosi su

Potapenka. Apie tai, kas nutiko Likai, jie daugiau nesikalbėjo. Potapenka kažkaip sugniužo, suseno, seniai jau gyveno su šeima, ir Marija Andrejevna, grasinusi nusi-

žudysianti, vėl buvo linksma ir laiminga. „Iki akiplėšiš-

kumo",— parašė Čechovas seseriai iš Peterburgo.

Kodėl tada Čechovas stipriau negu iki tol pajuto, kad

daugelis iš tų, kurie anksčiau atrodė artimi, tarsi tolsta nuo jo? Ir daugelis iš tikrųjų jautė tą atstumą tarp jo ir savęs. Vieni įsižeidę kaupė ir registravo nuoskaudas

dienoraščiuose ir laiškuose, kiti laikė tai kaip savo santykių su j u o „sąlygą".

Buvo manoma, kad visa literatūra sutelkta sostinėje,

kad gyventi literatui reikia būtent čia. Bet Čechovui vis labiau darėsi aišku, kad sutelkta čia ne tiek literatūra, kiek literatų buitis — smulkios intrigos, bičiuliški ryšiai, pavydas ir pataikavimas, kova tarp „storų" ir „plonų", ir kad patys literatai toje „kovoje" smulkėja, susidėvi, tampa beveidžiai.

Ir nors jis kaip ir anksčiau klausydavosi „tragiškojo

Zano" — Ivano Sčeglovo nusiskundimų, nors taip pat jaudindamasis ir karščiuodamasis svarstydavo su Potapenka literatūros ir visuomenės naujienas, susirašinėjo su Leikinu, pamažu — to dar kaip reikiant nesuvokė nei jis pats, nei kiti — keitėsi proporcijų mastai: jis augo į pasaulinio vardo rašytoją.

* * *

Kartu su Potapenka jiedu nuvyko į Cąrskoje Selo —

ten gyveno Maminas-Sibiriakas. Čechovas pastaruoju

metu labai juo domėjosi, atidžiai perskaitė viską, kas buvo pas Suvoriną parduotuvėje, ir Potapenka gerai įsi-dėmėjo jo žodžius: „Pas mus rašantieji liaudį mėgdžioja, bet vis daugiau iš nuogirdų. Žodžiai arba išgalvoti, arba svetimi. Aš žinau vieną tokį liaudišką rašytoją, tai jis, kai rašo, atkakliai rausiasi Dalio žodyne arba Ostrovskio kūriniuose ir prisirenka iš ten tinkamų „liaudiškų" žo-400

džių... O Mamino žodžiai tikri, jis ir pats taip kalba, ir kitokių žodžių nežino".

O paskui patylėjęs pasakė, kad tokie kaip Maminas

skaityti ir vertinti pradedami po jų mirties. Kai Potapenka nustebęs paklausė kodėl, Čechovas atsakė: „Todėl, kad jie savo kūrybos nederina prie vyraujančios krypties".

Iš šio susitikimo Peterburge 1896 metais liko fotogra-

fija. Jie nusifotografavę Nevskio prospekte — Čechovas, Maminas, Potapenka. Visai dar jauni veidai. Įžūliai pa-

šaipi Mamino išraiška. Rami ir pasitikinti savimi P o t a r penkos poza. Ironiškai primerkęs akis kažką kalbantis

į objektyvą trisdešimt šešerių metų Čechovas...

Turėjo jis per tą apsilankymą Peterburge dar vieną

susitikimą...

Sausio 27 dieną jiedu su Suvorinu nuvažiavo į Litera-

tūros ir vaidybos būrelio teatrą, kur buvo ruošiamas

kaukių balius. Čechovas buvo linksmas, nerūpestingai

juokėsi, jautėsi esąs beveik vaikėzas. Per patį kaukių

baliaus įkarštį prie jo priėjo juodai apsitaisiusi kaukė

ne pagal ūgį trumpu domino. Kai stengdamasi pakeisti

balsą ji prašneko, jis atpažino Avilova. Prieš kurį laiką Maskvoje jis buvo gavęs iš jos knygą su keistu užrašu:

„Išdidžiajam meistrui nuo p a m e i s t r i o " — i r atsakė kaip paprastai sąmoju: „Išdidūs tik kalakutai".

Salė buvo kimšte prisikimšusi, jiedu ėjo ratu, kaip

slinko minia, ir tyliai kalbėjosi. Priešais — irgi ratu —

taip pat slinko žmonės, šmėkščiojo pažįstami veidai. Iš tolo stebėjo jų pokalbį Avilovos brolis.

Intriguodama Čechovą, manydama, kad jis neatpažino

jos, Avilova ėmė kalbėti apie savo meilę. Bet Čechovas atsipirko sąmoju, pavadino ją Javorskaja. Paskui pasakė, kad netrukus būsianti pastatyta jo pjesė, ir jis atsakysiąs jai iš scenos. Avilova tą kartą taip ir nesuprato, ar jis atpažino ją. O rudenį, „Žuvėdros" premjeroje, sėdėdama tamsiame amfiteatre, ji staiga išgirdo Ninos Zarečnajos žodžius ir iš susijaudinimo sulaikė kvapą, bijodama praleisti bent žodį. Nina Zarečnaja sakė rašytojui Trigorinuį:

„Mudu skiriamės ir... gal niekad nebepasimatysime.

Prašom priimti iš manęs atminimui štai šį nedidelį me-

dalioną. Aš liepiau įrėžti jūsų inicialus... o šitoj pusėj 401

jūsų knygos antraštę: „Dienos ir naktys". Ir Trigorinas, paskubomis pervertęs knygą, perskaitė n u r o d y t a m e puslapyje tas pačias eilutes, kurias anąkart perskaitė Čechovas, gavęs iš „Russkaja mysl" redakcijos karulį: „Jeigu kada nors tau prireiks mano gyvybės, tai ateik ir pasiimk ją".

Grįžusi tada namo, Avilova rado jau savo knygoje

„Laimės kūdikis ir kiti apsakymai" — toje, kurią ji buvo pasiuntusi Čechovui su užrašu: „Išdidžiajam meistrui",—

žodžius, taip čechoviškai paaiškinusius jai, kad jos meilė

beviltiška: „Jaunoms merginoms lankyti kaukių balius

nedera".

>k * #

Į Maskvą Čechovas vyko kartu su Suvorinu. Pakeliui

buvo nuspręsta užsukti pas Tolstojų. Šis gyveno Dolgo-

chamovnikų skersgatvyje tuometiniame Maskvos pakraš-

tyje, netoli nuo Novodevičės vienuolyno. Namas stovėjo dideliame apleistame sode. Už aukštos lentinės tvoros

palei šaligatvius stūksojo nykūs miestiečių namai, monotoniški fabrikų pastatai. Rytais, tekant saulei, vidurdienį

ir vakare, kai ji leisdavosi už senų liepų viršūnių, viena per kitą ūkė kaip baržos upėje fabrikų sirenos... Čia buvo mezgamos kojinės, daromas alus, audžiamas šilkas. O

kažkur toliau, po visą Rusiją, gaudė fabrikai, gaminantys mašinas. Jų radosi vis daugiau, ir metalo džeržgėjimas, veriantys garvežių švilpukai, braudamies į daugiabalsį gyvenimo chorą, ardė įprastą jo ritmą, darkė bu-

vusią ramybę.

Tik po metų visos Rusijos gyventojų 1897 metų su-

rašymas užregistruos nepaprastą, beveik amerikietišką

miesto gyventojų augimą (po 1885 metų surašymo). Į

šimtmečio pabaigą bus labai daug likviduota dvarininkų

žemės valdų. Bajorija ėmė keltis į miestus. Nepaisant

visų reakcinių priemonių, specialiai nukreiptų prieš aukš-

tąjį mokslą, besimokančiųjų aukštosiose mokyklose nesulaikomai daugėjo. Nors zemstva biurokratėjo, vis labiau gausėjo — čia paprasčiausiai lemia ūkiniai poreikiai —

zemstvų inteligentijos, ir vidurio Rusijos centriniuose 402

miestuose kūrėsi kultūros židiniai, savotiškai turintys įtakos vietos gyvenimui.

Vyko perverčiantis iki pagrindų visą šalį, paliekantis kruvinus pėdsakus ir mieste, ir kaime, negailestingas ir negrįžtamas kapitalizavimo procesas. Ir prie rusų valstiečio, to paties, kurį narodnikai jau laikė socialistu, slinko, kaip parašys vėliau Leninas, „nematomas, nesuprantamas priešas... griaunantis visus kaimo buities

„pamatus", nešantis su savimi neregėtą nusmukimą, skurdą, mirtį iš bado, sulaukėjimą, prostituciją, s i f i l į — v i s a s

„pradinio kaupimo epochos" bėdas, kurias šimtus kartų

padidina perkelti į Rusijos dirvą patys naujausi pono

Kupono ištobulinti plėšikavimo būdai".

Štai kas vyko už tvoros to seno ponų namo, kurio

sode augo šimtametės liepos ir guobos, o pavasarį pra-

žysdavo violetinės ir baltosios alyvos.

Tolstojus per šį susitikimą buvo niūrus, susierzinęs.

Neseniai mirė mažametis jo sūnus, Vanečka, jauniausias iš vaikų, kūdikis su didelėmis šviesiomis motinos akimis ir didele gumbuota tėvo kakta. Tolstojui atrodė, kad jis prarado ne tik sūnų, bet ir žmogų, kuris — vienintelis iš visų — būtų galėjęs tęsti jo darbus. Čechovas negalėjo tada žinoti, kad netrukus Tolstojaus dienoraštyje atsiras kupinas nevilties įrašas: „Nėra gyvenimo. Nieko negaliu dirbti". Jis nežinojo, kad didžiajam Tolstojui nesiseka nei romanas apie Katiušą Maslovą, nesiklosto nei sumanytas veikalas apie meną. Tačiau jis gerai prisiminė, kaip griežtai atsiliepė Tolstojus apie inteligentiją, apie

„dekadentus", kaip staiga ėmė apgailestauti, kad vasarą Čechovas perskaitė pirmuosius „Prisikėlimo" skyrius.

— Kodėl? — paklausė nustebęs Čechovas.

— O todėl, kad dabar ten nebeliko akmens ant akmens,

viskas perdirbta.

— Ar duosite man perskaityti dabar? — paprašė kiek

patylėjęs Čechovas.

•— Kai užbaigsiu, duosiu,— tarė Tolstojus.

Vakarienės atėjo senas Tolstojų šeimos pažįstamas,

teisininkas ir visuomeninis veikėjas B. Čičerinas, būsimojo tarybinio diplomato dėdė, ir, kai prie stalo prasidėjo pokalbis apie N. Gė paveikslą „Nukryžiuotasis", ėmė

403

ginčytis su Tolstojumi. Tolstojus prieštaravo, rūsčiai suraukęs antakius, ir buvo matyti, kad visa, kas pasakyta, jį

labai jaudina, atitinka kažkokius jo paties vidinius ap-m ą s t y m u s — tomis dienomis jis formulavo mintyse būsimos knygos „Kas tai yra menas?" teiginius...

Čechovas klausėsi ginčo tylėdamas, tačiau labai įdė-

miai. Savo žodį apie „naujas formas" jis jau buvo taręs ką tik parašytoje „Žuvėdroje". Ir su pasitenkinimu sekė

dabar Tolstojaus minčių eigą. Prisiminęs tą pokalbį, netrukus jis pasakė vienam atsitiktiniam savo pašnekovui:

„Koks jis įdomus žmogus: jeigu pamėgintum jį ištyrinėti, tai gali pasinerti j a m e kaip bedugniame šulinyje".

Kai Čechovas ir Suvorinąs pasiliko su Tolstojumi tri-

se, Suvorinas pakreipė pokalbį mėgstama pastaruoju

metu tema — apie mirtį. Jo nuomone, visų geriausia mirti s t a i g a — j i s bijojo širdies smūgio, bijojo, kad jį ištiks paralyžius. Tolstojus taip pat bijojo mirties, bet, slėpdamas tai net nuo savęs paties, susiraukęs atsakė Suvorinui, kad geriausia mirtis tokia, kai žmogus, pajutęs, jog artinasi pabaiga, išsaugo protą ir gali pasakyti tą minutę, tokią baisią ir tokią didingą, kad miršta su ramia sąžine.

= Čechovas tame pokalbyje nedalyvavo. Jam buvo tik

trisdešimt šešeri metai. Niekas tada nežinojo, kad jie abu, ir Tolstojus, ir Suvorinas, gyvens ilgiau už jį...

* * *

Pavasaris tais metais labai vėlavo. Balandį visi dar

vaikščiojo su kailiniais ir kūreno krosnis. Pusnys siekė

vos ne iki pat langų, o termometras rytais rodydavo

minus vienuolika. Takeliais vaikštinėjo juodi baltame

fone kovai; per daug pasiskubinę tais metais į šiaurę.

Tiktai dabar Čechovas ėmėsi pagaliau perdirbti „Žu-

vėdrą". Nedelsiant reikėjo ją išsiųsti cenzūrai ir imtis apysakos žurnalui „Niva". Gavo laišką iš Lugovojaus, ir vėl teko atsiprašinėti: „Ačiū „Nivai" už svetingumą, kurį

ji siūlo man, bet, deja! mane jau graužia sąžinė. Labai ilgai žadu, žadu nekonkrečiai, o tai truputį panašu į „del-404

simo politiką" arba tiesiog į apgaulę. Bet, dievaži, aš nenorėjau ir nenoriu Jūsų apgaudinėti: priešingai, man

labai norisi išspausdinti, apysaką „Nivoje" — ir visa bėda ta, kad, visų pirma, aš lėtapėdis iš prigimties (esu ukrainietis) ir rašau vangiai, per valandą po šaukštą, ir antra, aš vis lūkuriuoju simpatingesnio, puošnesnio siužeto, kad neatsibosčiau „Nivos" skaitytojui..."

Melichove buvo neįprastai tylu ir tuščia. Dėl ilgam pa-bjurusių kelių beveik niekas neatvažiavo. O kai pradėjo nešti ledus ir sukilo vėjai, Čechovas pradėjo skrepliuoti kraujais, kaip ir kiekvieną pavasarį pastaraisiais metais.

Jis buvo beimąs nerimauti, bet tuoj pat numojo ranka:

dabar nieko, nors rąstus nešiok".

Kartu su pirmosiomis šiltomis dienomis atėjo į Meli-

chovą žurnalo „Russkaja mysl" balandžio numeris. Čechovas perskaitė „Namą su mezoninu" taip, kaip skaito ką tik atspausdintą kūrinį pats autorius, kai viskas atrodo svetima ir nauja.

„Mano nuomone, medicinos punktai, mokyklos, biblio-

tekėlės, vaistinėlės esamomis sąlygomis tarnauja tiktai pavergimui. Liaudis apraizgyta didžia grandine, ir jūs ne-kapojate tos grandinės, o tik pridedate naujų grandžių —

štai jums mano n u s i s t a t y m a s " , — k a l b ė j o jo herojus, dailininkas.

Taip, dabar jis galėjo, regis, pasakyti šitai ir pačiam Čechovui — su medicinine jo pagalba valstiečiams, vaistinėle, rūpinimusi mokykla, Taganrogo biblioteka... Ir ši pastaroji žiema ir pavasaris praėjo darant žygius dėl naujos mokyklos, kuri buvo statoma kaimyniniame Taležo kaime. Visą žiemą ir pavasarį iš Melichovo ėjo laiškai apie vinis, cementą, rąstus, lentas, stogo skardą. Jis, garsus rašytojas, nuolat bėdojąs, kad neužtenka laiko, gaišo tam ne valandas, o savaites, mėnesius, metus. Kaipgi su-dursi galą su galu?

Žurnalui išėjus, ėmė plūsti laiškai, o po kurio laiko, vienas po kito, pasirodė atsiliepimai laikraščiuose.

Viename iš jų buvo parašyta, kad Čechovas pateikiąs

tik „blankias fotografijas" ir liekas „labai patenkintas savimi", o „Russkije vedomosti", laikraštis liberalus,

„profesoriškas", kaip jis buvo vadinamas Maskvoje, ap-405

skelbė jo herojų tipišku atstovu tų niūrių žmonių, kuriuos graužia nuobodulys, įkvėpimo stygius, suvokimas savo

nesugebėjimo tęsti įprastinius darbus ir visuomeninio

instinkto stoka.

Tačiau niekas neįžiūrėjo tada dailininko samprotavi-

muose to, kas svarbiausia, ir niekas neįžvelgė minties, kuri būtų turėjusi išspręsti ginčą ne tik dėl „vaistinėlių"

ir „bibliotekėlių", bet ir dėl šalies ateities. Ginčijosi jau ne griežtoji Lida Volčianinova su dailininku N, o pati istorija: „Kiekvienas žmogus yra pašauktas dvasinei

veiklai — nuolatos ieškoti tiesos ir gyvenimo prasmės".

Svarstydamas klausimus, kurie kamavo jo herojus,

Čechovas nepateikė vienareikšmio atsakymo, nes jo pa-

teikti nebuvo galima. Jis tik gerai žinojo, kad pažanga —

dalykas toli gražu ne tiesiaeigis, ir jeigu nauja mokykla Taleže — gėris Taležui ir tiesa, tai toji pati mokykla, jei po jos nebus universiteto, nebus žmoguje ugdomas laisvės jausmas, tarnaus pavergimui. („Tad padarykite jiems, kad nebereikėtų sunkaus gyvuliško darbo, duokite jiems pasijusti laisviems, tada pamatysite, kokios iš esmės pa-tyčios yra tos knygutės ir vaistinėlės...") Taip jis seniai išmoko spręsti pats sau tuos klausimus, ir savo reikalus —

ar tai būtų pagalba kam nors, mokyklos statyba, jo paties kūryba — matavo vienu matu — „nuolatiniu ieškojimu

tiesos ir gyvenimo prasmės".

* * *

...O vieną rytą tame pačiame laikraštyje „Russkije

vedomosti" krito į akis pavadinimas stambiu šriftu „Chodyno katastrofa". Ir parašas: V. Giliarovskis. •; Apie tai, kad Nikolajaus II vainikavimo proga Maskvoje ruošiama grandiozinė šventė, buvo žinoma seniai.

Chodyno lauke, kur paprastai v y k d a v o pratybos, paskubomis dygo specialios estrados ir paviljonai. Eilėmis buvo statomi barakai su statinėmis alaus, midaus vaišinimui už dyką, karuselės. Milžiniškame lentiniame, pana-

šiame į didžiulę daržinę pastate turėjo vaidinti garsusis Lentovskio teatras. O pagrindinė vilionė, p r o g r a m o s svar-406

biausias numeris, rengėjų nuomone,— tai šimtai medinių

būdelių, sustatytų vingriomis linijomis, kur buvo nu-

matoma dalyti popierinius paketėlius su dešra, meduoliais, riešutais, pyrago rieke ir suvenyriniu vainikavimo puode-liu. Tie balti emaliuoti, paauksuoti ir su herbu puodukai seniai buvo išstatyti pasižiūrėti daugelyje parduotuvių.

Kiekvienas, kuris tą pačią dieną ėjo į Chodyną, svajojo gauti nemokamai tokį puoduką.

Greta mūrinio paviljono carui, vienintelio pastato,

išlikusio po buvusios toje vietoje pramonės parodos, žio-j ė j o gilus kokių trisdešimties sieksnių platumo griovys.

Skardžia siena jis tiesėsi Vagankovo kapinių link — duo-bės, duobės, kai kur prižėlusios žolės, su nelygiu dugnu, o kairėje, virš griovio skardžio, beveik prie pat jo krašto, vylingai švytėjo saulėje būdelės su dovanomis...

Valdinių ištikimybės jausmų idilija, kurią kaip iš gaidų

buvo numatyta suvaidinti Ghodyno lauke, užsibaigė bai-

siai. Tūkstančiai žmonių, plūstelėję emaliuotų puodukų

su dvigalviu ereliu, žuvo neužpiltame griovyje, uždusinti, suluošinti...

Jau vėliau Čechovui pasakojo, kaip tą dieną ir naktį,

dundėdami per grindinį, gaisrininkų vežimai vežė į Maskvos kapines kalnus lavonų, o tuo pačiu metu Chodyno lauke griaudėjo orkestrai ir išlikusiems gyviems buvo dali-jami paketėliai su rieke sudžiūvusio pyrago ir pašvinkusia dešra...

Praėjus savaitei po katastrofos, jiedu su Suvorinu nu-

važiavo į Vagankovą. Grįžęs Suvorinas parašė savo die-

noraštyje: „Ant kapų dar tvyrojo tvaikas. Kryžiai eilė-

mis, kaip kareiviai rikiuotėje, daugiausia šešiagaliai, pušiniai. Elgeta pasakojo — buvo išrausta ilga duobė,

karstai dedami trimis eilėmis, vienas ant kito. Užrašai pieštuku — kas palaidotas, kartais pažymėta: „Išgyveno 15 metų 6 mėnesius", „Staiga mirusieji", „Nukentėjusieji Chodyno lauke".

Kažkur kitoje vietoje Suvorinas pridūrė: „Kiti vaini-

kavimai, jeigu tik jų bus, apsieis jau be puodukų ir caro pyrago".

Kitų — nebuvo. Sis pasirodė esąs paskutinis* Ir Cho-

dyną kažkas labai taikliai pavadino Romanovų dinastijos 407

istorijos paskutinio skyriaus „atsklanda". Toliau tame skyriuje bus daug ko — Cusima, pogromai, 1905 metų

sausio 9-oji, streikai Presnioje, sušaudymas prie Lenos...

* * *

„Žuvėdros" prastūmimo per cenzūrą rūpesčių dar pavasarį ėmėsi Potapenka. Tuomet perskaitė pjesę, neatpa-

žino, kad jis būtų Trigorino prototipas, kaip kad buvo suabejojęs Suvorinas, ir noriai ėmėsi padėti Čechovui.

Gegužės mėnesį j i s p r a n e š ė j a m : „Su t a v o „Žuvėdra" išėjo nedidelė istorija. Nelauktai ji įstrigo cenzūros tinkluose".

Praėjo birželis, liepa. Potapenka jau spėjo sugrįžti iš vasaros kelionės į Karlsbadą, o cenzūros leidimo vis nebuvo Dabar pas mus baisūs laikai. Cenzoriai vaikšto

apduję. Yra gandų, kad būsianti panaikinta literatūra, o tokiu atveju ir cenzorių nereikėsią, ir, vadinasi, jie neteksią bet kokių algų. Ir todėl, sako, jie visi kaip vienas už literatūrą. Jeigu neklystu, Vukolą Lavrovą

nuspręsta pasodinti ant kuolo, Golcevui nupjauti liežuvį, o Remizovą paskirti į šveicoriaus pareigas Teatro gatvėje. Ar tai tiesa, negarantuoju",— niūriai j u o k a v o Po-t a p e n k a laiške Čechovui.

Kai pagaliau Čechovas gavo iš cenzūros savo egzem-

pliorių, pamatė, kad mėlynu pieštuku buvo pažymėtos

vietos, kurių „bendroji prasmė" cenzūros požiūriu „nepageidautina" .

Skaudama širdimi jis padarė būtiniausius pakeitimus

ir nusiuntė pjesę Potapenkai. Bet cenzoriaus jie nepatenkino, ir Potapenkai teko pačiam padaryti papildomus

taisymus Čechovo tekste, prisitaikant prie mėlynojo

pieštuko. Tiktai po to buvo gautas leidimas.

Tai sužinojęs, Čechovas tuoj pat išvyko į Taganrogą.

„Norisi judėti",— skundėsi jis, sėdėdamas Melichove, ir dabar stengėsi pasivyti prabėgančią vasarą. Taganrogas, Rostovas, Nachičevanė, K i s l o v o d s k a s — j i s niekur neužgaišo ilgiau kaip dvi dienas, trokšdamas prisisotinti įspūdžių arba tiesiog atitrūkti nuo sėdėjimo Melichove.

Feodosijoje pas Suvoriną jo laukė Potapenkos tele-

408

gramą — Aleksandro teatro komedinių vaidmenų aktorė

Levkejeva panoro statyti „Žuvėdrą" savo benefisui; jis sutiko.

Tuo pačiu metu, kai jis keitė miestus ir kaimus, ne-

laimingoji „Žuvėdra", dar nepastatyta, bet jau apnuodi-jusi jam nemažai valandų ir dienų, buvo svarstoma Teatro ir literatūros komitete. Jis sužinojo apie tai parvykęs, kai gavo išrašą iš protokolo: garsūs ir gerbiami literatai, pasirašę tą svarų dokumentą, patys to neįtardami, prana-

šavo būsimą nesėkmę. Jie nesuprato pjesės, kaip nesupra-to jos iš pradžių J a v o r s k a j o s svečiai, o paskui — Imperatoriškojo Aleksandro teatro režisierius ir aktoriai, o paskui ir publika... Ir vieniems, ir antriems, ir tretiems ji atrodė

nesuprantama „dekadentiška nesąmonė" (tiktai protokole tai korektiškai buvo pavadinta „simbolizmu"), kur viskas atsitiktina, kur nėra „griežto ryšio su visuma" ir būtino

„draminio nuoseklumo".

Praraja, skyrusi Čechovą nuo tradicinio teatro, iki

tam tikro laiko nepastebima, anksčiau arba vėliau turėjo

„atsiverti". Kokia intuicija turėjo pakuždėti tai Čechovui? Ir ką jis būtų galėjęs padaryti, kad išvengtų to, kas neišvengiama?

Viskas klostėsi be galo nesėkmingai. Pradedant nuo

to, kad režisieriumi Aleksandro teatre neseniai tapo Karpovas (tas pats Karpovas, apie kurį Čechovas jau seniai buvo pasakęs savo pažįstamam, rašytojui Sčeglovui:

„Šiuolaikinis teatras — tai žiopliškumo, Karpovų, buka-galvystės ir tuščiažodžiavimo pasaulis"), ir to, kad pjesę savo benefisui pasiėmė Levkejeva, „komedijų senutė"

(jai „Žuvėdroje" neatsirado net tinkamo vaidmens), ir to, kad Savina, turėjusi vaidinti Niną, per pirmą repeticiją atsisakė vaidmens...

Teko skubiai važiuoti į Peterburgą. „Man repeticijos,

pjesės statymas, nesibaigiančios šnekos, korektūros —

ir net naktimis sapnuoju, kad mane apvesdina su nemylima moterimi ir koneveikia laikraščiuose",— rašė jis iš Peterburgo tomis dienomis, vis dėlto nepraleisdamas progos

pajuokauti.

Repeticijos vyko nepakenčiamai blogai. Pačią pirmąją

atvykimo dieną Čechovas atėjo į teatrą truputį pavė-

409

lavęs, repeticija buvo jau prasidėjusi, ir niekas scenoje nepamatė, kaip jis pasirodė salėje. Iš teatro jis išėjo prislėgtas. Jį apstulbino, kad pusė atlikėjų vis dar skaitė

vaidmenis iš sąsiuvinėlių, o kai kurių ir visai nebuvo.

Anų laikų teatrui tai buvo įprasta, vaidinti su sufleriu —

net madinga.

„Niekam pjesė nereikalinga,— pasakė jis greta ėjusiam

Potapenkai.— Aktoriai nesusidomėjo, vadinasi, ir publikos jie nesudomins".

Jam net toptelėjo mintis sustabdyti repeticijas ir atsiimti pjesę, jis pasakė apie tai Potapenkai, o paskui Suvorinui, bet rytojaus dieną, kai aktoriai pamatė autorių, nuotaika netikėtai pasikeitė. Užkulisio paslapčių žinovai sako, kad tokios permainos teatrui būdingos. Šiaip ar

taip, tą dieną buvo pastebimas pakilimas, atsirado kažkas panašu į nuotaiką, į bendrą vaizdą. O kai į sceną išėjo jauna aktorė, neseniai atvykusi iš provincijos, Komisarževskaja, scenoje įvyko permaina. Dabar Čechovas

su džiaugsmu pamatė, kad be reikalo apgailestavo Savi-

nos atsisakymą. Paskutinė scena, kai Nina naktį ateina į

Sorino namus ir kalbasi su Treplevu, sėdintiems salėje išspaudė ašaras.

Bet vis dėlto — kad ir ką sakė žinovai — stebuklų

nebūna, ir to pakilimo užteko tik vienai repeticijai. O per generalinę, p r e m j e r o s išvakarėse, kai visi bilietaiA jau buvo parduoti ir teatro vestibiulyje prie kasos kabojo apie tai skelbimas, vėl aktoriai buvo pasimetę, apatiški.

Ir po generalinės Čechovas vėl pasakė Suvorinui, kad

geriau pjesė visai nebūtų statoma.

Premjeros dieną atvažiavo iš Maskvos Maša. Jis pasiti-

ko ją rytą Nikolajaus stotyje. Žvarbi Peterburgo dargana, vėlai auštančio ryto rūkas, niūrūs pasitinkančiųjų veidai sukėlė nemalonumų nuojautą. Bet vos tik patekėjo saulė, ėmė-rusenti viltis. Vis dėlto jis pasakė Mašai esąs pasiruo-

šęs nesėkmei, net apgailestavo, kad ji atvažiavo, palydė-

jo į viešbutį, ir jiedu išsiskyrė iki vakaro.

Vakare buvo viskas, kas būna teatre premjeros dieną.

Grūstis prie paradinių durų. Privažiuojantys vienas po kito ekipažai.. Išsipusčiusios damos šiugždančiomis sukniomis.

Vyrų frakai...

410

Čechovas greitai nuėjo į Suvorino ložę. Atsisėdęs

užpakalyje, ėmė apžiūrinėti salę. Pagalvojo, jog labai absurdiška, bendrai paėmus, kad pirmieji vertintojai jo pjesės, apie kurią Karpovas rašė jam prieš repeticijas:

„Pjesė nepaprasta, vaidinti reikia subtiliai, rūpestingai...", bus štai šitie Prekybos namų pirkliai, užėmę vietas parteryje, smulkūs valdininkai, pardavėjai, namų savininkai, susigrūdę aukštų balkonuose. Visi jie vargu ar girdėję jo pavardę. Tai buvo Leikino publika — j o herojai ir skaitytojai. O štai ir jis pats šmėkštelėjo parteryje, susenęs, sudribęs. Paskui Čechovas pamatė Ščeglovą, šis paskubom nuėjo į savo vietą, dingo minioje. Prašmėžavo pažįstami laikraštininkų veidai. Į ložę įėjo Suvorinas su žmona ir vaikais...

Pamažėl triukšmas aprimo, ir užgeso šviesos. Pakilo

uždanga.

Nuo pat pirmųjų scenų, kaip paskui prisiminė visa tai

mačiusieji, prasidėjo nusistebėjimą keliantys dalykai. Iš scenos į salę plūdo kažkas nesuprantama: jaunuolis dūsauja dėl kažkokių „naujų formų", ir blaškosi jaunutė mergina, žmonės kažką kalba, nesiklausydami ir nesupras-

dami vienas kito,— garsus rašytojas, senstanti aktorė, nuobodžiaujantis gydytojas, kaimo mokytojas, dvaro

ūkvedžio duktė, kuri paskui tampa mokytojo žmona...

geria degtinę ir rūko tabaką. Kai Maša pasiūlė Medvedenkai tabako („Vaišinkitės!"), salėje pasigirdo juokas.

Pirmosiose eilėse, kur sėdėjo ypač garsūs ir turtingi

Levkejevos gerbėjai, kilo triukšmas. Kažkas demonstratyviai atsigręžė į sceną nugara, kažkas garsiai užkalbino kaimyną... Pasigirdo šnypštimas, nuaidėjo švilpimai... Kai į

sceną krėsle su ratukais įstūmė Soriną (scena, kurios reikalavo Čechovas), pasigirdo garsus juokas. Nenutilus

juokui, pradėjo savo monologą Nina — Komisarževskaja.

Ji vis dėlto sugebėjo kurį laiką patraukti žiūrovų dėmesį.

Bet po Arkadinos replikos: „Siera dvokia!" — p a s i g i r d o homeriškas kvatojimas.

Aidint kvatojimui, nusileido uždanga. Salėje dėjosi

neįsivaizduojami dalykai: vieni plojo, kiti įnirtingai švilpė.

Publika pasipiktinusi būriavosi perėjimuose, o paskui

fojė. Garsiai piktinosi ir apmaudžiai reiškė nepasitenkini-411

mą... Buvo girdėti frazių nuotrupos: „Verčiau rašytų savo smulkius apsakymus...", „Čia velniai žino kas...", „O kas toks tas Čechovas?"

Kai tik prasidėjo antras veiksmas, Čechovas tyliai

išėjo iš ložės, sandariai užvėrė jos duris ir nuėjo į užkulisius. Levkejevos persirengimo k a m b a r y j e jis išsėdėjo iki spektaklio pabaigos.

Per pertraukas pas Levkejevą užsukdavo teatro valdi-

ninkai su vicmundurais ir ordinais. Užėjo gražus jaunuolis — policijos departamento tarnautojas. Storos aktorės elgėsi su jais pagarbiai ir net, kaip pasirodė Čechovui, pataikavo — tarsi pas senas garbingas ekonomes būtų už-

sukę ponai.- Visos tos smulkmenos įstrigo giliai atmintyje, o po pusantro mėnesio Čechovo dienoraštyje atsirado

toks įrašas: „Jeigu žmogus prisiplaka prie dalyko, jam svetimo, pavyzdžiui, prie meno, tai jis, negalėdamas tapti menininku,* neišvengiamai tampa valdininku. Kiek žmonių

taip parazituoja greta mokslo, teatro ir tapybos, užsivilkę vicmundurus".

Jis nežinojo — o, teisybę pasakius, tai buvo jau nesvar-b u , — k a d antras veiksmas praėjo kur kas geriau, bet tre-

čiajame vėl prasidėjo nesutramdomos linksmybės.

Pasibaigus spektakliui, Čechovas, niekieno nepastebė-

tas, išėjo iš teatro. Jis ėjo Nevskiu. Jį lenkė reti praeiviai, kartais -pravažiuodavo ekipažai. Ant reklamų stulpų bo-lavo susiraukšlėjusios šlapios afišos, skelbiančios „Žuvėdros" premjerą Taip ir priėjo iki Aleksandro Nevskio vyrų vienuolyno, pasuko A p v e d a m o j o kanalo link. Pačia-me jo gale, name Nr. 121, buvo Romanovo traktierius...

* * *

O Maša ir Lika, atvažiavusi viena diena anksčiau ir

apsistojusi tame pačiame viešbutyje, sutrikusios ir prislėgtos sėdėjo k a m b a r y j e ir laukė Č e c h o v o — p o spektaklio jos negalėjo niekur jo rasti. Dar rytą jos susitarė, kad Antonas Pavlovičius užvažiuosiąs jų po spektaklio ir jie kartu pavakarieniausią. Kai laikrodis koridoriuje išmušė vidurnaktį, sunerimusi Maša susiruošė pas Suvorinus. Šis seniai buvo namie ir tikriausiai svarstė, ką daryti su recenzija,—

412

pjesės nesėkmė buvo akivaizdi. Galų gale nusprendė para-

šyti kol kas taip: „Pjesė neturėjo pasisekimo, nors, skaitant ją, tai tiesiog talentingas kūrinys, pagal literatūrinius privalumus kur kas vertingesnis už daugelį pjesių, turėju-sių pasisekimą" — ir laukti kitų laikraščių, kad vietoj spektaklio analizės būtų galima leistis į polemiką. O į dienoraštį tą naktį jis parašė trumpai: „Pjesė neturėjo pasisekimo. Publika nedėmesinga, nesiklausanti, šnekučiuojanti, nuobodžiaujanti. Aš seniai nemačiau tokio vaidinimo".

Kai atvažiavo Maša, Suvorinas ne juokais susirūpino

ir liepė pasiųsti žmogų pas Potapenką, kuris, kad nesusitiktų su Lika, į spektaklį nėjo. Bet Čechovo ten nebuvo.

Pasiuntė pas Levkejevą, kur aktoriai susirinko vakarieniauti, Čechovo nebuvo ir tenai.

Pas Suvorinus jis atėjo jau visai naktį, apie antrą valandą, ir kai Suvorinas paklausė, kur jis buvęs, atsakė kaip visada ramiai: „Vaikštinėjau gatvėmis, sėdėjau. Juk negalėjau spjauti į tą vaidinimą..." Ir patylėjęs negarsiai ir taip pat ramiai pridūrė: „Jeigu išgyvensiu ir 700 metų, tai ir- tada neatiduosiu teatrui nė vienos pjesės. Nuspręsta!"

Paskui pasakė, kad rytą išvažiuosiąs į Maskvą, atsisveikino ir išėjo.

Rytą atvažiavo Potapenką. Čechovas sėdėjo prie stalo ir rašė laiškus. „Aš išvykstu į Melichovą,— rašė jis Suvorinui.— Linkiu viso geriausio!.. Pjesių spausdinimą (Suvorino spaustuvėje buvo renkamas Čechovo pjesių rinkinys)

sustabdykite. Vakarykščio vakaro aš niekad nepamiršiu, bet vis dėlto miegojau gerai ir išvažiuoju gan pakenčiamos nuotaikos... M a s k v o j e pjesės nestatysiu. Niekada aš pjesių

nerašysiu ir nestatysiu"., . - . .

Kitas raštelis buvo adresuotas Mašai: „Aš .išvažiuoju

į Melichovą... Vakarykštis įvykis n e p r i t r e n k ė ir nelabai nuliūdino mane, nes buvau jau paruoštas .repeticij,ų— ir jaučiuosi ne itin blogai. Kai važiuosi į Melichovą, atsivežk ir Liką".

Broliui Mišai jis parašė į Jaroslavlį, kad „pjesė tėkšte-lėjo ir skandalingai žlugo. Teatre buvo jaučiama suglu-mimo ir gėdos įtampa. Aktoriai vaidino šlykščiai, kvailai.

Iš čia moralas: nereikia rašyti pjesių. Ir vis dėlto aš gyvas, sveikas ir mano pilvas sotus. Jūsų tėtušis A. Čechovas".

413

Suvorino laiškas, kurį jam perdavė anksti rytą, suerzino jį — š i s siūlė pjesę perdirbti, trumpinti. Dabar visa tai atrodė jau nereikalinga. Prieš pat išvykstant į stotį, pasiųstas žmogus atnešė brolio Aleksandro laiškelį — matyt,

šis parašė jį tuoj po spektaklio: „Aš su tavo „Žuvėdra"

susipažinau tiktai šiandien teatre: tai nuostabi, puiki pjesė, kupina gilios psichologijos ir griebianti už širdies.

Su džiaugsmu ir stipriai spaudžiu tau ranką".

Potapenka paskui prisiminęs pasakojo, kaip, užklijuo-

damas vokus, Čechovas tarė jam su šypsena: „Tau pasi-

sekė... Tu nebuvai mano vakarykščio triumfo stebėtoju.

Viskas įvyko kaip su Treplevo pjese — brunetai nusiteikę priešiškai, o blondinai abejingi. Brunetų buvo dauguma.

Bet nesijaudink — trepleviško finalo nebus".

Kai Potapenka ėmė jį atkalbinėti, kad nevažiuotų pre-

kiniu-keleiviniu —„tuo šlykščių traukiniu, kuris šliaužia iki Maskvos beveik parą", — Čechovas užsispyrė. „Tuo geriau. Miegosiu ir svajosiu apie šlovę",— ir vėl prašneko apie vakarykštį vakarą. „Jeigu tu būtum matęs aktorių

fizionomijas. Jie žvelgė į mane, tarsi aš būčiau juos apvogęs, ir lenkėsi manęs per šimtą sieksnių".

Perone prie jo pribėgo laikraščių išnešiotojas. „Ne-

skaitau",—niūriai tarė Čechovas, ir šis nesiryžo daugiau pristoti prie jo.

Traukinys buvo beveik tuščias, kupė jis važiavo vienas.

* * *

Beje, laikraščių Nikolajaus stoties perone jis atsisakė

be reikalo. Tų spalio dienų numerius, apdriskusius, pagel-tusius, su išblukusiais dažais, žmonės skaitys stebėdamiesi ir nesusigaudydami, skaitys vis iš naujo po daugelio de-

šimtmečių. Čechovas seniai jau bus pramintas „naujojo

teatro", „naujo mąstymo mokyklos" pranašu, ir tuo«sunkiau bus įsivaizduoti tą vakarą Aleksandro teatre ir suprasti, kaip „Žuvėdra", po mėnesio sužavėjusi Kijevą, o po poros metų tapusi naujojo teatro ir naujojo teatrinio meno emblema, galėjo patirti kaip reta teatrui skandalingą nesėkmę.

Daugelis paskui mėgins išsiaiškinti, kas įvyko tą vakarą 414

garsiojo imperatoriškojo teatro scenoje. Viena versija beveik dėl visko kaltins tiktai publiką. Kita — spaudą.

Bet p r e m j e r o s publiką sudarė ne vien tik Levkejevos gerbėjai... Leikinas netrukus Čechovui į Melichovą rašė:

o kaip mes, jūsų draugai, pykome ant recenzentų. Jie

tuoj pat po pirmo veiksmo ėmė šnypšti, bėgioti koridoriais ir po bufetą, su aplombu šūkčiodami: „Kurgi čia veiksmas?

Kur čia tipai? Vandenėlis, tik vandenėlis", tiesiog ruošdami pirmojo vaidinimo nesėkmę, nes su tokiomis kalbomis

kreipėsi į nuolatinius benefisų lankytojus, o tie dažniausiai kvaili ir klauso, ką jiems sako. Aš mačiau jų veiduose ir iš jų pokalbių jaučiau net piktdžiugavimą, kai jie minėjo silpnąsias pjesės vietas... Į pirmąjį jūsų pjesės vaidinimą susirinko beveik visa žurnalistika, visa beletristika, ir aš, persimesdamas žodeliu beveik su kiekvienu, spėjau suvokti, kad tikrų jūsų draugų tarp jų nedaug".

Tačiau esmė, suprantama, buvo ne recenzentai. Apie

Čechovo pjesę rašė ir pakankamai žinomi žmonės, tarp

jų toks madingas ir neabejotinai talentingas tų laikų

teatro kritikas kaip Homo Novus — Kugelis, ir reikia pasakyti, kad jo recenzija, išspausdinta per dvi atkarpas laikraštyje „Peterburgskaja gazeta", buvo ne iš geriausių

jo parašytų dalykų: „Seniai neteko dalyvauti tokią nesėk-mę patyrusios pjesės premjeroje. Ir šitai tuo labiau nepaprasta, kad pjesė parašyta talentingo rašytojo". Jis rašė, kad „Žuvėdra" daro iš tiesų slegiantį įspūdį", kad „tai anaiptol ne pjesė ir ne komedija" — „lemtingas suklydi-mas, tarsi dramos kūrinio rėmai sutaptų su romano rė-

mais", kad pjesė „tiesiog ligūsta. Veikiantieji asmenys vaikštinėja tarsi ekstazėje, tarsi susnūdę, ir visur jaučiamas kažkoks dekadentiškas gyvenimo nuovargis" ir kad, matyt, Čechovo talentas „pakenktas kažkokios gilios

vidinės negalės".

Dar griežčiau rašė Jasinskis leidinyje „Birževyje ve-

domosti": „Tai ne „ Ž u v ė d r a " — o tiesiog sparnuota nesą-

monė" .

Spalio 19 dieną laikraštyje „Novoje vremia" pasirodė

Suvorino recenzija. Atrodo, jis buvo pirmasis, davęs atkirtį ne Prekybos namų miesčionims, o žurnalistams: „Šiandien daugelio žurnalistų ir literatų triumfo diena. Neturėjo 415

pasisekimo talentingiausio iš jaunųjų rašytojų komedija ir... štai triumfo priežastis! Džiaugsmas virsta net džiūga-vimais ir melu: priskiriama publikai tai, ko ji nesakė ir nedarė. O, kūrėjai ir teisėjai! Kas jūs? Kokie jūsų vardai ir nuopelnai? Man atrodo, Čechovas gali miegoti ramiai ir darbuotis. Visi tie džiūgaujantys jo sceninės nesėkmės skelbėjai — nejaugi tai teisėjai? Jis išliks su ryškiu savo talentu rusų literatūroje, o jie patys ir išnyks..." . .

Tą naktį po p r e m j e r o s Suvorinas norėjo išvengti recenzijoj ė-analizės ir vertinimų. Dabar jis parašė ir apie tai, kad pjesė blogai i r p a s k u b o m i s „surepetuota", kad blogai buvo išmokti vaidmenys ir paskirstyti ne visada sėkmingai, kad „buvo klaidų, kurias sunku buvo pašalinti iki pirmojo vaidinimo, labiau panašaus į generalinę repeticiją".

„Aš visai nenoriu pasakyti, kad dėl nesėkmės kalti vien aktoriai, yra ir autoriaus kaltės.;, mano nuomone, jis turi ne tik puikų beletristo talentą, bet neabejotinai ir dramaturgo talentą... Parašyti tokią originalią, tokią tikrovišką pjesę, pateikti j o j e tiek gyvenime pastebėtų dalykų, tiek karčios tiesos gali tiktai išties talentingas dramaturgas, tačiau kad pjesė susilauktų sėkmės scenoje, reikia ir ama-tininkiškumo,.nuo kurio autorius bėgo... „Žuvėdra" papir-ko talentingumu ir ta drąsa rašyti pjesę, beveik nepaisančią visuotinai pripažintų scenos dėsnių... -30 metų lankydamasis teatre, aš tiek mačiau menkaverčių spektaklių sėkmių, kad talentingos pjesės nesėkmė manęs nė kiekmenustėbi-no... Aš neprarandu vilties, kad ateityje publika pamatys kitą „Žuvėdrą" — „Žuvėdrą" su neabejotinomis literatūri-nėmis jos vertybėmis ir su jos tiesa, su gyvenimiškais jos personažais ir karčia poezija".

Čechovas tuo metu buvo Melichove. Jis nežinojo, kad

jam išvažiavus Suvorinas buvo pas Karpovą ir pareikalavo naujų repeticijų, kad pjesėje buvo padarytos kupiūros, pakeistos mizanscenos, ir per antrąjį vaidinimą „Žuvėdra"

patyrė tą negarsią sėkmę — sėkmę tarp žinovų— kokią ji privalėjo patirti spalio 17-ąją, jeigu ne lemtingai susiklosčiusios aplinkybės.

4 16

A. Čechovas ir L. Tolstojus Gssproje

A. Č e c h o v a s s v e č i u o s e p a s L. T o l s t o j ų G a s p r o j e . 1901

A. Č e c h o v a s ir p r i j a u k i n t a g e r v ė

A. K ū p r i n ą s

„Trys s e s e r y s " ( M a š a — O . K n i p e r ) I. B u n i n a s ir L. A n d r e j e v a s

A < A

įrr-'. - v ;

1

/..,. ir. . . .

y ^ 7 ~ t.,s

. • I

T / J f • *..»

>rr r ,

/ r 7 —r'zjzj T y '

r - /

. , . V ) — ' , ^j*"-/ ^ r ^ ^T-'-' ' \ '

-i > ">

-V-t 1 •'•' • ' — " J — ' -y y—f '

' "' T r r r - ;

'c ^ ' ^ T ! / ^-V 7 — '»

*—>>• £ . , , f • • į • -y-;--l

- — . j . , . , ' i ; ; .

' • • n ' r - T f V - . r

' , ' ~ : r V , y k I J,, ^ » -

^ ~i~ ~ ' i J ' y"7" ^ "" * ^ /

„Sužadėtino" — paskutinis A. Ccchovo apsakymas (rankraštis)

..Sužadėtine" — paskutinis A. Čechovo apsakymas (korektūra ir juodraštis)

c ^ '

s * ) ,

^ A

i < 2 * - — - ./T*— u —- —

A . Č e c h o v a s t a r p ž u r n a l o „ R u s s k a j a m y s l " leidėjų

D. G r i g o r o v i č i a u s laiškas A. Č e c h o v u i A. Č e c h o v a s su a k t o r i a i s V. D a v y d o v u , P. S v o b o d i n u ir l e i d ė j u A. S u v o r i n u Nemirovičius-Da nfenka

K. Stanislavskis

A. Čechovo laidotuvės

A. Čechovo kapas

A. Čechovo vasarnamis Gurzule

Jalta. A. Čechovo namas. Svelainė

Kairysis stalo galas A. Čechovo kabinete (Jalta)

Dešinysis stalo galas A. Čechovo kabinete (Jalta)

A . Č e c h o v o t e l e f o n a s

A . Č e c h o v o v a s a r n a m i s G u r z u f e . S t e n d a s , s k i r t a s O . K n i p e r - Č e c h o v a i A s m e n i n i a i O. K n i p e r ir M. Č e c h o v o s d a i k t a i

Jalta. A . Č e c h o v o n a m a s . O . K n i p e r - Č e c h o v o s k a m b a r y s A . Č e c h o v o m i e g a m a s i s

A . Č e c h o v o k a b i n e t a s

Pažiūrėti Čechovas buvo ramus, kaip visada susikaupęs.

Neatidėliodamas atsakinėjo į laiškus, daug darbavosi tai-sydamas „Mano gyvenimo" k o r e k t ū r ą — ė j o jau paskutiniai lankai; buvo sprendžiamas klausimas dėl cenzūros išbraukimų. Jis toliau rūpinosi knygomis Taganrogo bibliotekai, neatsisakinėdamas važinėjo pas ligonius... Iš Suvorino atėjo laiškas, ir jis parašė jam: „...Jūs triskart išvadinate mane boba ir sakote, kad aš išsigandau. Kam tokia difamacija? Po spektaklio aš pavakarieniavau pas Romanovą kaip pridera, paskui nuėjau miegoti, miegojau kietai ir rytojaus dieną išvažiavau namo, be jokių aimanų.

Jeigu būčiau išsigandęs, tai būčiau lakstęs po redakcijas, pas aktorius, nervingai maldavęs, kad būtų atlaidesni, nervingai būčiau daręs negalinčius duoti naudos pataisy-mus ir gyvenęs Peterburge kokias dvi tris savaites, vaikš-

čiodamas į savo „Žuvėdrą", jaudindamasis, pilamas šalto prakaito, skųsdamasis... Aš pasielgiau taip pat protingai ir šaltai kaip žmogus, kuris pateikė pasiūlymą, gavo neigiamą atsakymą ir kuriam nieko daugiau nebeliko, tik

išvažiuoti. Taip, mano savimeilė buvo įžeista, bet juk tai ne iš dangaus nukrito: aš tikėjausi nesėkmės ir buvau jai pasiruošęs, apie ką ir įspėjau jus visiškai nuoširdžiai. Parvažiavęs namo, išgėriau ricinos, nusiprausiau šaltu van-deniu — ir dabar nors naują pjesę rašyk... Su Jūsų patai-somis aš sutinku ir dėkoju 1000 kartų".

Kažkas yra pasakęs: tai, kas išbraukta, nebus nušvilpta.

Teisingumo dėlei reikia pridurti štai ką. Paprastai manoma, kad dėl nesėkmės yra kalti visi, išskyrus Čechovą. Tasai

„Žuvėdros" variantas, kurį turėjo Karpovas, mums nežinomas. Tiktai žinoma, kad Dailės teatras po dvejų metų statė

pjesę jau suredaguotą, ir ji iš esmės skyrėsi nuo pirmosios.

O pirmojoje redakcijoje iš tiesų buvo silpnų vietų — ne iš esmės, o tik formos požiūriu. Turėjo reikšmės ne tiek tai, kad Komisarževskaja supstėsi į paklodę ir toji buities detalė — dėl jos dar repeticijose autorius ginčijosi su re-

ž i s i e r i u m i — m e n k i n o dramatinį monologo skambėjimą.

Svarbiausia buvo tai, kad pjesėje ji sakė monologą tris kartus. Pradinėje pjesės redakcijoje ji kartojo jį antrame veiksme Arkadinai. Toji scena vyko krėsle snūduriuojant Sorinui, ir publika juokėsi ne tik todėl, kad šis buvo i Šri -

417

dentas krėsle: visas publikos dėmesys buvo sutelktas į

tai, prabus jis ar ne, miega jis ar apsimeta miegančiu...

Melichove Čechovas gavo telegramą iš Potapenkos,

kuris buvo antrajame spektaklyje: „Didelis pasisekimas.

Po kiekvieno veiksmo iškvietimai, po ketvirtojo daug ir triukšmingai. Komisarževskaja ideali, ją kvietė atskirai tris kartus. Kvietė autorių. Nuotaika puiki. Aktoriai prašo pasakyti tau, kad jie džiaugiasi".

Atėjo ir Komisarževskajos telegrama: „Antonai Pav-

lovičiau, balandėli, mūsų viršus! Pasisekimas visiškas, visuotinis... Kaip norėčiau dabar jus matyti, o dar labiau noriu, kad jūs būtumėte buvęs čia, girdėjęs vieningus

šauksmus: „Autorių!" Jūsų, ne, mūsų „Žuvėdra", nes aš suaugau su ja savo siela amžinai, gyva, kenčia ir tiki taip karštai, kad daugelį patikėti privers".

Premjeros diena pamažėl slinko į užmarštį. Pradėjo

net atrodyti, kad žaizda užsitraukia, tuo labiau kad vis ėjo naujos žinios apie sėkmę. Tačiau Čechovas nepajėgė nieko pamiršti ir buvo linkęs negirdėti nieko net apie pasisekimą.

Ir lapkričio pirmą dieną, matyt, ilgai galvojęs, parašė Lavrovui, kad pjesės žurnale nespausdins: „Nuobodu skaityti".

Tiktai vienas laiškas apie „Žuvėdrą" suteikė jam tikro džiaugsmo. Įžymus teisininkas A. Konis, su kuriuo asmeniškai jis buvo vos pažįstamas, rašė dabar jam: „Žuvėd-ra" — kūrinys, neeilinis pagrindine savo idėja, minčių

naujumu, mąsliu buitinių situacijų pastabumu. Tai pats gyvenimas scenoje su tragiškais jo ryšiais, iškalbinga apatija ir nebyliomis kančiomis — gyvenimas kasdieniš-

kas, visiems prieinamas ir niekieno nesuprantamas su visa vidine žiauria jo ironija,— gyvenimas, toks mums prieinamas ir artimas, kad kartais užmiršti, jog sėdi teatre, ir gali pats įsiterpti į vykstantį priešais tave pašnekesį...

Ir tai, kad pjesė nutrūksta staiga, palikdama žiūrovui pačiam baigti piešti ateitį,— blausią, vangią ir neaiškią,—

man labai patinka..."

„Aš manau, kad jeigu parašiau ir pastačiau pjesę su

daugybe, atrodo, baisių trūkumų, tai esu galutinai praradęs j a u t r u m ą ir, vadinasi, mano mašinėlė sugedusi visiškai,—

atsakė Čechovas Koniui tą pačią dieną.— Kai buvau jau

namie, man rašė iš Peterburgo, kad 2-asis ir 3-iasis vaidini-418

mai turėję pasisekimą... Mane graužė sąžinė ir apmaudas, ir savaime lindo į galvą mintis, kad jeigu geri žmonės mano esą reikalinga mane guosti, tai, vadinasi, reikalai mano prasti. Bet Jūsų laiškas mane labiausiai paveikė... tikiu Jumis labiau negu visais kritikais kartu paėmus... Aš dabar ramus ir prisimenu pjesę ir spektaklį jau be pasikoktėji-mo".

* * *

Dar vieni metai ėjo į pabaigą.

Viskas, atrodė, rieda savo keliu. Suvorino spaustuvėje buvo ruošiamas Čechovo pjesių rinkinys. Be prisikentė-

jusios „Žuvėdros", Čechovas davė dar niekam nežinomą

„Dėdę Vanią", ištrauktą iš rašomojo stalo gelmių. Dabar —

„per jėgą" — skaitė k o r e k t ū r ą ir savo pjesėms nejautė

daugiau „nieko, tik pasikoktėjimą".

Nepakeitė jo nuotaikos ir žinia apie „Žuvėdros" triumfą Kijeve — ten ji ėjo su didžiuliu pasisekimu Solovcovo teatre, nepraslinkus nė mėnesiui po skandalo Aleksandro teatre. Kijevo laikraštis „Zizn i iskusstvo" rašė apie pjesę, kad „tai puikiai nutapyta galerija gyvų mus supančių tipų

su filosofine ir visuomenine prasme".

Jis dažnai važinėjo į Maskvą. Kartą atvykęs ketino

pasimatyti su Lika, bet ji skubiai buvo iškviesta į Pok-rovskoję, kur gyveno jos dukrelė. Jau Melichove Čecho-

vas sužinojo, kad dvejų metukų Christina mirė nuo plaučių

uždegimo.

Tarp laiškų, adresuotų Likai, yra vienas, visiškai trumpas, parašytas kaip tik tomis dienomis: „Mieloji Lika, siunčiu Jums receptą, kurį Jūs minėjote. Man nyku ir liūd-na, ir todėl rašyti daugiau nėra apie ką. Atvažiuosiu šeš-

tadienį arba pirmadienį su Maša".

Ar prisiminė jis, sužinojęs apie Likos sielvartą,, kad ne taip seniai ji rašė jam: „Čia visi kalba, kad „Žuvėdra" pa-siskolinta iš mano gyvenimo". „Žuvėdroje" miršta Ninos Zarečnajos kūdikis. Kai Čechovas rašė pjesę, o Lika —

laišką jam, mažoji Christina buvo sveika ir linksma. Kokia nelaimę lemiančių atsitiktinumų grandinė, ir kas iš ko skolinasi tragiškumo — menas iš gyvenimo ar gyvenimas iš

meno?..

Ir kai širdyje buvo ypač „nyku ir liūdna", jis gavo Nemirovičiaus laišką: „Gal tu iš tikrųjų turi negerų jausmų

man už tai, kad aš keletą metų raginau tave rašyti pjesę...

Man galvoje susikaupė daug minčių... jos iš dalies nukreip-tos būtent prieš tave kaip rašytoją. Susirašinėjimu nieko nepadarysi. Lauksiu pasimatymo su tavimi. Gaila, kad

mūsų susitikimai dažnai praeina be pėdsakų meilės literatūrai požiūriu. Nesuprantu, kodėl taip įvyksta. Gal dėl to, kad nepasitaiko tinkamos valandėlės, kad įdomiam „pasi-keitimui mintimis" reikia iš pradžių dešimt kartų susitikti kaip paprastiems „lėbautojams" ir tiktai vienuoliktą atsiras nuotaika šauniai pasišnekėti; gal dėl to, kad tavo toks uždaras būdas, gal dėl to, kad aš jaučiuosi prieš tave pernelyg mažas ir tu nustelbi mane savo talentingumu... Tau visai nebūdinga „amatininkystė", kaip pasakytų Boborykinas... tikriausiai su įdomumu išklausytum visas mano abejones. Bet bijau, kad turi tiek velniškos savimeilės, arba, tikriau pasakius, slaptumo, jog tiktai šypsosies...

Juk tu ne kartą esi sakęs, kad vėsti literatūrai... O apmaudu! Nejaugi geriau, kad kiekvienas dirbtų tyliai, savo kabinete, slėpdamas nuo visų jaudinančius jį klausimus ir ieškodamas atsakymų į juos tiktai knygose arba savo paties kančiose (taip, kančiose), o ne pokalbiuose?.. Visgi mes tuo požiūriu kažkokie vieniši..."

Čechovo atsakymas buvo nelinksmas: „Mielas drauge,

atsakau į tavo laiško pagrindinį klausimą — kodėl mes

iš viso taip retai kalbamės rimtai. Kai žmonės tyli, tyla reiškia, kad jie neturi apie ką kalbėtis arba kad jie varžosi.

Apie ką kalbėtis? Pas mus nėra politikos, pas mus nėra nei būrelių, nei visuomeninio, net nei gatvės gyvenimo, mūsų gyvenimas miestuose skurdus, monotoniškas, slogus, neįdomus... Tu pasakysi, kad mes literatai ir kad vien tai savaime daro mūsų gyvenimą turtingą. O argi taip? Mes

įklimpome į savo profesiją iki ausų, ji nepastebimai izolia-vo mus nuo išorinio pasaulio — ir štai rezultatas: mes turime mažai laisvo laiko, mažai pinigų, mažai knygų, mes mažai ir nenoriai skaitome, mažai girdime, retai kur iš-

vykstame... Kalbėtis apie literatūrą? Bet juk mes jau apie ją kalbėjome... Kasmet vis tas pat, vis tas pat, ir visa, ką mes paprastai kalbame apie literatūrą, nukrypsta į tai, 420

kas parašė geriau ir kas blogiau; o pokalbiai bendresnėmis, platesnėmis temomis niekada nesimezga, nes kai aplink

tave tundra ir eskimai, tai bendrosios idėjos, kaip nepritai-komos dabarčiai, taip pat greitai išskysta ir išslysta kaip ir mintys apie amžiną palaimą... Dėl mūsų tylėjimo, ne-rimtumo ir mūsų pokalbių neįdomumo nekaltink nei savęs, nei manęs, o kaltink, kaip sako kritika, „epochą"..."

Tos pačios dienos vakarą, kai laiškas buvo jau baigtas ir atiduotas samdiniui, vykstančiam į paštą, namuose kilo gaisras. Jis prasidėjo koridoriuje, šalia krosnies. Sachovs-kojus, buvęs svečiuose pas Čechovą, pradėjo kapoti sieną kirviu. Suskambo varpas. Sulojo šunys. Iš daržinės išvilko gaisro gesinimo mašiną. Iš kaimo subėgo bobos su ikonomis...

Gaisrą užgesino...

KETVIRTAS SKYRIUS

Čechovas niekam nepasakojo, kaip išgyveno viską, kas

jį užgriuvo rudenį. Tiktai laiške Suvorinui prieš pat Naujuosius metus parašė: „Jeigu pavasarį kiltų karas, tai aš eičiau. Per pastaruosius 1,5—2 metus mano asmeniniame

gyvenime buvo tiek visokiausių įvykių (prieš keletą dienų

kilo net gaisras namuose), kad man nieko kita nebelieka, tik vykti į karą, kaip Vronskiui — tiktai, suprantama, ne kautis, o gydyti".

Kaip ir anksčiau jis laiškuose j u o k a v o , ir sunku buvo atspėti, kas jam ant širdies, jeigu ne atsitiktinai šmėkšte-lėjusi tarp naujametinių linkėjimų frazė: svarbiausia, linkiu to, ko Jūs užmiršote palinkėti savo laiške man —

noro gyventi". Tačiau adresatė, pasinėrusi į savo pačios išgyvenimus, vargu ar atkreipė į tai dėmesį.

Jis buvo labai užsiėmęs — prasidėjo visos Rusijos su-

rašymas, ir jis buvo surašinėtoju savo apskrityje. Kabinete ant stalo gulėjo pradėta apysaka, kurią jis rašė, grįžęs v a k a r e namo. Rašė priešokiais. „Rašiau ir braukiau", kaip aiškino pažįstamiems.

Kasdien, nuo pat ryto, jis vaikščiojo po Beršovo, o paskui po Melichovo pirkias. Surašinėtojai gavo niekam tikusius pilko kilto portfelius, kur netilpo surašymo lapai, 421

bjaurias rašalines ir ženklus, panašius, kaip sakydavo Čechovas, į alaus gamyklos etiketes. Visa tai trukdė dirbti.

Erzino zemstvos viršininkų elgesys — kaip ir ankstesniais bado ir choleros metais jie nieko nedarė.

Reginys,,atsivėręs jam prieš akis, buvo slegiantis. Pir-kių lubos žemos, ir jis, būdamas aukšto ūgio, įėjęs negalė-

davo net išsitiesti. Jam giliai įstrigo atmintin, kaip vienoje pirkioje pravirko mergaitė, augintinė, kai jis norėjo už-

rašyti ją pagal krikštatėvį Lvovna, o ne Michailovna, kaip kitas mergaites namuose. Ir kai jis pasakė, kad ji gali vadintis Michailovna, visi apsidžiaugė ir ėmė jam dėkoti...

Ar tik ne tada jo užrašų k n y g u t ė j e atsirado įrašas:

„Pirkia. Mergaitė su veltiniais ant krosnies. Tėvo nėra namie. Katė.

— O mūsų katė kurčia.

— Nuo ko?

— Šiaip. Sumušta".

„Sako... paskui pradeda pyktis, ėsti vienas kitą, jie

vienas kitu netiki, bijo".

Surašinėjimas užtruko iki vasario. Nespėjo jis baigtis, ir prasidėjo rūpesčiai su staliais, mūrininkais, tinkuoto-jais. Jis vėl statydino m o k y k l ą — šį kartą Novosiolkuose.

„Zemstva duoda tūkstantį, valstiečiai surinko 300 r.— ir tiek, o mokykla atsieis ne mažiau kaip 3 tūkstančius. Vadinasi, vėl turėsiu galvoti visą vasarą apie pinigus ir pešti juos tai iš vienur, tai iš kitur",— rašė jis Suvorinui, nežinodamas, kaip išsinarplioti iš žabangų, kurias pats pasistatė.

Vėl siautėjo vasario pūgos. Melichovas skendėjo pus-

nyse, ir gyvenimas, kupinas reikalų, kasdieninių rūpesčių, darbo, tekėjo savo vaga.

O laikraščiuose buvo spausdinami pranešimai apie

marą — jis ėjo iš Rytų, ir jo buvo tikimasi Rusijoje. Ne j u o k a i s išsigandęs Suvorinas klausinėjo Čechovą apie galimus nelaimės mastus. Čechovas atsakė, kad visi jau seniai priprato prie „forsuoto mirtingumo" ir kad svarbu ne tas, o tai, kad maras ateis po kokių poros mėnesių pasi-baigus surašymui: „...žmonės išsiaiškins surašymą savaip ir pradės pliekti gydytojus".

Vasario 19 dieną restorane „Kontinentai" buvo kasme-422

tiniai pietūs valstiečių paleidimo iš baudžiavos garbei.

Kaip paprastai susirinko daug žmonių — visas M a s k v o s liberalų žiedas. Daug buvo valgoma, geriama, triukšmau-jama, sakomos kalbos, tostai. Į pabaigą niekas neprisiminė, kokia proga susirinkę.

Pietūs baigėsi vėlai, ir kai Čechovas grįžo į viešbutį, pradėjo švisti. Kartu su paryčio migla sklaidėsi bemiegės nakties svaigulys, viskas kilo natūralioje šviesoje. Jis pa-rašė tada dienoraštyje: „Nuobodu ir kvaila. Pietauti, gerti šampaną, klegėti, sakyti kalbas apie liaudies sąmoningumą, liaudies sąžinę, laisvę ir pan. tuo metu, kai aplink šmižinėja vergai su frakais, tie patys baudžiauninkai, ir gatvėje, šaltyje, laukia vežikai — vadinasi, meluoti pačiai šventajai dvasiai".

Kartą susitikęs Maskvoje su L a d y ž e n s k i u — š i s buvo uolus zemstvos darbuotojas Penzos gubernijoje,— Čechovas papasakojo jam apie jų bendrų pažįstamų kompani-ją: „Jie prisigėrė... bučiavosi ir gėrė už konstituciją! Na, tu pagalvok, kam jam... konstitucija, kai jis gali klestėti tik politinės v e r g o v ė s sąlygomis. Kurių galų jie meluoja?"

Sausio mėnesį jam suėjo trisdešimt septyneri. Jį skaitė

jau visa Rusija, vertė užsienyje. Šlovė didėjo. Neapsieidavo net be kuriozų. Kažkoks nežinomas asmuo važinėjo

tą žiemą po Rusijos pietus apsimetęs Antonu Čechovu

ir ėmė kur įmanydamas skolon. Pavasarį skaitydamas

korespondenciją, jis aptiko mandagų ir piktą vieno nukentėjusiojo laišką su reikalavimu grąžinti skolą...

Atėjo laiškas seno jo bičiulio, dailininko ir architekto Fiodoro Šechtelio. Tretjakovas, neseniai padovanojęs savo galeriją Maskvai, norėjo turėti savo kolekcijoje Čechovo portretą ir domėjosi, ar lankosi Čechovas ilgesniam laikui Maskvoje ar Peterburge, kad galėtų pozuoti dailininkui.

Šlovė didėjo, bet ar didėjo supratimas?

Apysaka „Mano gyvenimas", po visų cenzūros maito-

jimų pasirodžiusi masiškiausiame žurnale „Niva", buvo, pavyzdžiui, sutikta tylėjimu. Čechovas prisiminė, kaip Lugovojus, perskaitęs atsiųstus susipažinti pirmuosius sky-423

rius, parašė jam: „Aš vertinu joje tai, kad tai kūrinys su dideliu turiniu. Ji aktuali, bet ne tiek, kad priartėtų prie visuotinai madingos tolstojystės, tai viena, o antra — am-

žina, nes kančios laisvos dvasios, norinčios išsivaduoti iš apnarpliojusio ją gyvenimo smulkmenų voratinklio,—

buvo ir bus visada ir visur tos pačios..."

O pats Lugovojus gavo maždaug tuo pačiu metu savo

j a u n o j o bičiulio dailininko Igorio Grabario laišką: „Skaitome pakaitomis Čechovą, Mopasaną ir Lugovojų. Čecho-

vo k ū r y b o j e yra nuostabių perlų greta eilinių menkniekių.

Žurnale „Niva" spausdintoje apysakoje yra puikių puslapių ir yra nuobodžių ištęstų vietų, o iš viso ne visiškai išlaikyta, nėra didelio rašytojo „stiliaus vienovės". Tai pasakyta apie „Mano gyvenimą". O greta — apie paties Lugovojaus romaną, kurio po dešimties metų jau niekas

nebeprisiminė: „Išvada — tai tikras šedevras, kažkoks

įkvėpimo polėkis, nieko nei pridėti, nei atimti, saiko jausmo bedugnė"...

Tuoj po Naujųjų metų Čechovas gavo Sčeglovo laišką,

šis dėkojo jam „kaip skaitytojas" už puikų apsakymą ir aikčiojo su būdingu jam patosu: „Štai ji, ponia literatūra, tikruoju savo pavidalu".

O kritika ilgai tylėjo. Paskui pasirodė keletas pakrikų

atsiliepimų, tarsi jų autoriai taip ir nebūtų supratę, apie ką toji apysaka. Buvo sakoma, kad ji nepateikianti „vientiso paveikslo", kad tai tik mėginimai meniniais vaizdais iš-

spręsti vieną opiausių laiko klausimų, kad ji persunkta Tolstojaus m o k y m o dvasios...

Jis skaitė visa tai apie save ne pirmus metus ir, regis, seniai turėjo priprasti, bet — nepriprato. Ir kas žino, jeigu ne Ščeglovas, kuris balandžio mėnesį atvyko į Melichov ą — ir jiedu daug kalbėjosi apie „Mano gyvenimą",—

gal Čechovas ir nebūtų įtraukęs apysakos į rinkinį, o paskui į rinktinius raštus, kaip neįjungė „Žiburių", įžeistas nesupratimo.

Net po keleto metų Suleržickis stebėjosi: „Kodėl dau-

gelis skaitančiųjų Jūsų kūrybą neprisimena „Mano gy-

venimo"?"

Iš tiesų, kodėl? Sunku atsakyti į šį klausimą. Juk likimas Misailo Poloznevo, miesto architekto sūnaus, kilusio 424

iš bajorų, užsiėmusio fiziniu darbu, nutraukusio ryšius su savo klase ir įprastu tai klasei gyvenimo būdu, buvo tada likimas daugelio rusų inteligentų, ieškojusių išeities iš socialinio neteisingumo supaprastėjimu. Ir jeigu po tiekos metų tai jaudina mus, kaip galėjo tie samprotavimai

nerasti amžininkų atgarsio, kaip galėjo praeiti nepastebėti gyvenimo prasmės ieškojimai? „Ėmėm kalbėti apie

laipsniškumą. Aš pasakiau, kad klausimą, ar daryti gera, ar bloga, kiekvienas sprendžia pats už save, nelaukdamas, kol žmonija išspręs šitą klausimą laipsniškos plėtotės keliu.

Be to, laipsniškumas — lazda su dviem galais. Greta laipsniškos plėtotės humaniškų idėjų pastebimas ir laipsniškas kitos rūšies idėjų augimas. Baudžiavos nebėr, bet užtat auga kapitalizmas. Ir pačiame išsivaduojamųjų idėjų įkarš-

tyje taip pat kaip Batijaus laikais dauguma maitina, dengia ir gina mažumą, pati likdama alkana, plika ir bejėgė. Tokia tvarka puikiai sutaria su kokiomis nori kryptimis ir srovėmis, nes vergimo menas taip pat kultivuojamas palaipsniui. Mes nebeplakame arklidėje savo liokajų, bet mes

suteikiame vergovei rafinuotesnes formas, bent mokam

surasti jai pateisinimų kiekvienam atvejui".

Kad ir kokios istoriškai nepateisinamos ir praktiniu

požiūriu beprasmiškos būtų aukos, kurias aukoja šie žmo-nės, galų gale ir toksai protestas buvo protestas. Tegul Misailas Poloznevas buvo teisus ne savo idėjomis, o tiktai tuo, kad konkrečiomis gyvenimo aplinkybėmis elgėsi do-rovingiau negu jo tėvas, uošvis, buvę draugai, daugelis N miesto gyventojų. Toks pavyzdys, kaip vis dėlto parašė

tada vienas kritikas, padėjo pabusti „sąmoningumui".

O tai — nemaža. Juk tiesa yra tik netendencingai pama-

tytas gyvenimas — su visu jo sudėtingumu, su visomis

svarbiausiomis ir ne taip svarbiomis savybėmis, pilnas atsitiktinumų ir iš anksto nenumatytų atvejų. Ir pati idėja, kad ir kokia išbaigta ir visa apimanti atrodytų žmonėms, neegzistuoja be tos būties — į ją tarsi atsitrenkia visi tos būties smūgiai, postūmiai, svyravimai, ji tarsi sugeria juos ir kartu su jais keičiasi... Tai ir buvo, atrodo, svarbiausias jo atradimas.

Kovo viduryje, kai jau buvo jaučiamas artėjantis pa-

vasaris, jis baigė pagaliau „Sodžiaus žmones". Švariai per-425

rašydamas rankraštį, po ilgų svarstymų pats pašalino

„necenzūrišką" skyrių, kuriame kaimiečiai kalbasi apie religiją ir valdžią. Jis gerai prisiminė, kaip Lugovojui teko braukyti iš „Mano gyvenimo" eilutes, kur kalbama apie gydytojus, imančius kyšius iš naujokų, ir Poloznevo samprotavimus apie pavergimo meną.

Pasiuntęs rankraštį Golcevui, jis ėmė ruoštis į Peter-

burgą, kur jaunas dailininkas Brazas turėjo tapyti jo portretą. Brazo kaip dailininko jis nepažinojo, parodose šis dalyvavo neseniai, bet Levitanas pasakojo, kad tai daug žadantis portretistas, ir Čechovas mielai sutiko pozuoti.

Reikalų prieš išvykstant susikaupė daug, Maskvoje rei-

kėjo su daug kuo pasimatyti, o jautėsi jis blogai, ir iš atsargumo parašė Avilovai, kuri prašė, kad susitiktų su ja Maskvoje, jog „sulaikyti namie" jį galėtų tiktai liga.

Vis dėlto kovo 21 dieną jis išvažiavo į Maskvą. Kaip

paprastai apsistojo Bolšaja M o s k o v s k a j o s gatvėje, kaip paprastai pranešė draugams apie savo atvykimą: „Aš

Maskvoje, B. Moskovskaja, Nr. 5". Jį krėtė šaltis, ir jau kelios dienos jis spjaudė kraujais. Bet vis tiek nepraleido scenos veikėjų posėdžio ir per pertraukas tarp pranešimų

stengėsi pasimatyti su reikalingais žmonėmis, norėdamas pajudinti iš mirties taško Liaudies namų statybą. Jų pro-jektu tą žiemą jis buvo labai susižavėjęs: „Po vienu stogu, gražiame, t v a r k i n g a m e pastate bus teatras, auditorijos, biblioteka, skaitykla, arbatinės ir 1.1., ir 1.1. Planas paruoš-

tas, įstatai rašomi, ir sustota dabar dėl menkniekio — reikia pusės milijono",— rašė jis prieš pat suvažiavimą Suvorinui. Kalbėjosi apie tai su juo ir dabar.

Posėdis užtruko, ir tik apie šeštą valandą vakaro jiedu su Suvorinu atvažiavo į „Ermitažą". Kol jie laukė patiekalų, Čechovas pasakojo apie Šechtelio parengtą planą.

Kraujas plūstelėjo netikėtai. Pakvietė kelnerį, šis greitai atnešė ledo, bet k r a u j a s vis tekėjo ir tekėjo. „Yra kažkas pikta lemiančio, kai k r a u j a s teka iš burnos..." — pasakė jis kartą broliui, ir štai dabar netikėtai užgriuvo jį ši bėda.

Prieš mėnesį sanitarijos komisijos posėdyje buvo

svarstomas klausimas, kur statyti naują medicinos punktą, ir buvo išrinktas Melichovas, nes ten gyvena Čechovas.

Ar galėjo jis tada pagalvoti, kad gyvena Melichove paskutinius metus...

426

Suvorinas nedelsdamas išsivežė Čechovą pas save, |

viešbutį „Slavianskij bazar". Iš ten Čechovas pasiimi r raštelį pažįstamam gydytojui Obolonskiui: „Atvažiuokite?, balandėli, šiandien į „Slavianskij bazar", Nr. 40, kur apsistojęs Suvorinas. Aš susirgau".

Paryčiais kraują pavyko sustabdyti, ir gydytojas apsi-

raminęs išvažiavo.

Čechovas prabudo labai anksti. Apsirengęs ir pažadi-

nęs Suvoriną, jis pasakė išeinąs į savo viešbutį. Suvorinas bandė jį atkalbėti, bet Čechovas paaiškino, jog turįs su daug kuo pasimatyti.

Visą dieną jis kalbėjosi, rašė laiškus, skaitė „Sodžiaus žmonių" korektūrą, ir prieš rytą kraujoplūdis pasikartojo.

Obolonskis gavo trumpą jo raštelį: „Teka kraujas".

Kraujo šį kartą sustabdyti nepavyko, ir Obolonskis

išgabeno Čechovą į profesoriaus Ostroumovo kliniką,

kur pats buvo asistentu.

Viešbutyje „Slavianskij bazar" Obolonskis guodė Čechovą, kad kraujoplūdis esąs ne iš plaučių. Kai jis išėjo, Čechovas pasakė Suvorinui: „Ligoniams nuraminti mes

visada sakom, kad atsikosima iš skrandžio... Bet atsiko-sėjimų iš skrandžio nebūna, o kraujoplūdis visada iš

plaučių. Man kraujas teka iš dešinio plaučio, kaip ir broliui". Dabar, klinikoje, galutinai buvo nustatyta liga —

plaučių džiova, ir jis pats buvo pritrenktas diagnozės, nes nustebęs kalbėjo: „Kaip čia aš galėjau pražiopsoti..."

Jis gulėjo didelėje baltoje palatoje su langais į nejudrią Devičje Polę, pro juos buvo matyti medžiai, beveik juodi šviesaus pavasario dangaus fone. Ant durų buvo lentelė —

Nr. 16, ir Obolonskis, įėjęs į palatą, nelabai vykusiai pa-j u o k a v o , kad tai vis dėlto dešimčia daugiau negu „Palata Nr. 6".

Prieš išvykdamas į Peterburgą, Suvorinas užsuko pas

Čechovą atsisveikinti. Grįžęs į viešbutį, parašė dienoraš-

tyje: „Nors ten ir švaru, vis dėlto ten ligoninė ir ligoniai.

Pietavome koridoriuje, atskirame kambaryje... Ligonis

juokiasi ir pokštauja kaip paprastai, atsikrenkšdamas kraujais į didelę stiklinę. Bet kai aš pasakiau, jog stebėjau, kaip Maskvos upėje plaukia ledai, jo veidas persimainė, ir jis tarė: „Argi jau ledai pajudėjo?" Aš pasigailėjau apie tai k 27

užsiminęs. Jam tikriausiai atėjo į galvą, ar neturi ryšio ta ledus pralaužusi upė ir jo skrepliavimas kraujais? Prieš keletą dienų jis buvo man sakęs: „Kai kaimietį gydai nuo džiovos, jis sako: „Nepadės, su pavasario vandenim iš-

eisiu" .

Kasdien atvažiuodavo Maša. Kai jam palengvėjo, buvo

leista neilgam lankyti ir kitiems. Per keletą dienų klinikoje apsilankė daug žmonių — Golcevas, Ščeglovas, aktorė

Ozerova... Vieną iš pačių sunkiausių dienų pas jį kelioms minutėms įleido Avilovą. Ji atnešė jam gėlių — pakalnučių

ir rožių. Ir jis apsidžiaugė, paėmė į rankas puokštę ir valandėlę paslėpė joje veidą. O po kelių dienų, kai jam leido rašyti gulomis, pasiuntė jai raštelį: „Jūsų gėlės nevysta, o darosi vis gražesnės. Kolegos leido man jas laikyti

ant stalo. Iš viso Jūs gera, labai gera, ir nežinau, kaip man bedėkoti Jums". Jis neparašė, kad jos gėlės stovi ant sta-lelio prie pat lovos. Visos kitos — o gėlių jam į kliniką atnešdavo daug — stovėdavo ant palangių. Į tą detalę atkreipė dėmesį — ir įsiminė j ą — M a r i j a Pavlovna.

...O Maskvos upe plaukė ledai. Lytys lipo viena ant

kitos, sukosi, daužė viena kitą. Dienos buvo saulėtos, nepaprastai giedrios, ir į palatos langus plieskė žydrumu žėrinti šviesa.

Ir tada į kliniką atėjo Tolstojus.

Kalbėti Čechovui dar buvo negalima, ir lankytojai

įleidžiami trims minutėms. „Ne ilgiau",— griežtai įspėjo budinti sesuo. Bet Tolstojus išbuvo ilgai — n i e k a s nedrįso jam priminti. Ir kalbėjosi jiedu ilgai. Apie ką? Apie teatrą.

Apie tai, kad Tolstojus rašo knygą apie meną ir kad perskaitė apie meną daugybę knygų. Ir visiškai ne vietoje —

apie mirtį. Pasinėręs į savo paties mintis ir išgyvenimus, Tolstojus vargu ar pagalvojo tada, kad visiškai reali mirtis stovi už šios palatos durų.

Jam išėjus, naktį, Čechovui pasikartojo kraujoplūdis.

Nelengva buvo apsiprasti su mintimi apie ligą, apie tai, kad reikės staigiai pakreipti savo gyvenimą. Jis rašė

laiškus, iš pradžių gulėdamas ant nugaros, pieštuku, ilsė-

damasis po kiekvienos frazės, paskui, kai leido atsikelti, sėdėdavo už svetimo ligoninės stalo. „Daktarai nustatė, kad man plaučių viršutiniai procesai, ir prirašė keisti gy-428

venimą. Pirmą dalyką aš suprantu, o antras nesuprantamas, nes beveik neįmanomas. Liepia gyventi būtinai kaime,

bet juk nuolatos gyvenant kaime neišvengsi nuolatiniu

rūpesčių su kaimiečiais, su gyvuliais, visokiausiomis sti-chijomis, ir apsisaugoti kaime nuo rūpesčių ir visokių reikalų taip pat sunku, kaip pragare nuo nudegimų. Bet vis dėlto stengsiuosi keisti gyvenimą kiek tik galėsiu ir jau per Mašą paskelbiau, kad nutraukiu kaime medicinos

praktiką. Tai bus man ir palengvėjimas, ir didelis neteki-mas. Mesiu visas pareigas apskrityje, nusipirksiu chalatą, šildysiuos saulėje ir daug valgysiu... Visuotinėje taryboje nutarėme, kad aš niekur nevažiuosiu ir toliau gyvensiu Melichove".

Jis j u o k a v o , kad pas jį be perstojo eina lankytojai ir neša jam „gėlių ir valgymo" — n e gyvenimas, o „palaima"! — bet laiškus, parašytus tuo laikotarpiu, skaityti nelinksma.

Iš klinikos Čechovas išėjo tik balandžio 10 dieną. Me-

lichove, kai jis parvažiavo, lijo pavasariškas lietus.

„...Dabar aš vėl sėdžiu namie, valgau ir guodžiu savo gim-dytojus",— rašė jis broliui rytojaus dieną lyg nieko nebūtų

atsitikę.

Ar atrodė jam tada, kad gyvenimas toliau bus toks,

koks buvęs? Ar patikėjo jis pats bent valandėlę, kad tai galima, kai sakė Suvorinui: „Gyvensiu, kaip gyvenau"?

Ar tik nenorėjo, kad jį kas užjaustų ir gailėtųsi...

Balandžio pradžioje pasirodė žurnalo „Russkaja mysl"

numeris su „Sodžiaus žmonėmis". Iš apysakos buvo iškirp-tos 27 eilutės, beveik visas puslapis. Redakcijoje jam paskui papasakojo smulkmenas. Cenzorius, skaitęs apysaką, kai autorius gulėjo klinikoje, parašė į cenzūros komitetą specialų pranešimą: „Joje pernelyg niūriomis spalvomis vaizduojama kaime gyvenančių valstiečių padėtis.

Per visą vasarą jie, neturėdami poilsio, dirba nuo ankstyvo ryto iki vėlyvos nakties su savo šeimomis, o tuo tarpu duonos neparūpina savo šeimai ir pusei metų. Todėl maitindamiesi pusbadžiu, vis dėlto jie visi iki vieno girtuokliauja.

Girtuokliavimui jie negaili nieko, net savo drabužių... Ir šiaip suvargusius, juos ypač slegia mokesčiai, kurie visu svoriu gula ant valstiečių šeimų. Kurgi slypi tokios liūdnos valstiečių, arba, tikriau, jų šeimų padėties principai? Tamsumas. Didesnė dalis sodžiaus žmonių lyg ir Dievą netiki ir religijos atžvifgiu yra akli. Valstiečiai trokšta šviesos ir žinių, bet negali patys jų rasti, nes retas iš jų yra pamo-kytas rašto. O dauguma lyg ir supratimo apie jį neturi..."

Cenzoriaus Sokolovo pranešimas buvo pirmas kritinis

apysakos nagrinėjimas, ir reikia pasakyti, kad cenzorius pamatė būtent tai, ką ir reikėjo jam pamatyti.

Gulėdamas klinikoje, Čechovas nežinojo ir to, kad, per-siųsdamas Sokolovo pranešimą į Vyriausiąją spaudos

reikalų valdybą, Maskvos cenzūros komiteto pirmininkas apie „Sodžiaus žmones" atsiliepė taip: „Pirmas įspūdis, kad tai kažkas smerktina". O Vyriausiosios valdybos vir-

šininkas savo ruožtu užrašė ant pranešimo rezoliuciją:

„Sulaikyti, jeigu neišmes 193 psl.". Po to visas numeris, kuriame ėjo „Sodžiaus žmonės", cenzūros buvo peržiūrėtas itin kruopščiai, ir komiteto pirmininkas apibendrino:

„Įžiūriu visame tame būdingos žurnalui „Russkaja mysl"

krypties pasireiškimą".

Taigi 193 puslapis buvo iškirptas iš jau paruošto žur-

nalo numerio ir pakeistas nauju. Paskui, atskirame leidinyje. jį p a v y k o atstatyti. Stai kas taip išgąsdino cenzūrą:

„Ji <0 1 g a > prisiminė, kaip lydėjo Nikolajų ir prie kiekvienos trobos užsakinėjo gedulingas pamaldas ir kaip visi v e r k ė užjausdami jos sielvartą. Per vasarą ir žiemą buvo tokių valandų ir dienų, kai atrodė, jog šitie žmonės gyvena blogiau už galvijus, gyventi su jais buvo baisu; jie šiurkš-

tūs, neteisingi, nešvarūs, neblaivūs, gyvena nesantaikoj, nuolat vaidijasi, nes negerbia kits kito, bijo ir įtarinėja kits kitą. Kas laiko smuklę ir nugirdo žmones? Sodžiaus žmogus. Kas kleidžia ir prageria bendruomenės, mokyklos, cerkvės pinigus? Sodžiaus žmogus. Kas apvogė kaimyną,

padegė, melagingai paliudijo teisme už butelį degtinės?

Kas zemstvos ir kitose sueigose pirmas rėkia prieš sodžiaus žmonių reikalus? Sodžiaus žmogus. Taip, gyventi su jais buvo baisu, bet vis dėlto jie žmonės, jie kenčia ir verkia kaip žmonės, ir jų gyvenime nėra nieko, ko nebūtų galima pateisinti. Sunkus darbas, nuo kurio naktimis skauda visą kūną, gilios žiemos, menki derliai, ankštybė, o paspirties nėra, ir nėra iš kur jos laukti. Tie, kurie turtingesni ir ga-430

lingesni už juos, padėti negali, nes patys šiurkštūs, neteisingi, neblaivūs ir patys keikiasi taip pat bjauriai; kuo smulkiausias valdininkas arba tarnautojas elgiasi su so-džiaus žmonėmis kaip su valkatomis ir net viršaičiams ir cerkvės seniūnams sako „tu" ir mano, kad turi teisę. Ir ar gali laukti kokios paspirties ar gero pavyzdžio iš savanaudžių, godžių ir ištvirkusių žmonių, tinginių, kurie retkar-

čiais užsuka į kaimą tik žmonių nuskausti, apiplėšti, prigąsdinti? Olga prisiminė, kokie pasigailėjimo verti, nusi-

žeminę atrodė seniai, kai žiemą Kirjaką vedė bausti rykš-

tėmis... Ir dabar jai buvo gaila visų tų žmonių, skaudu, ir ji eidama vis žvilgčiojo į trobas".

Apysaka baigiasi tuo, kad Olga ir Saša vėl išėjo į

miestą: „Saulė pakilo aukštai, pasidarė karšta. Žukovo kaimas liko toli už jų. Eiti buvo smagu, ir Olga su Saša greit pamiršo ir sodžių, ir Marją, joms buvo linksma, ir viskas jas džiugino. Čia milžinkapis, čia eilė telegrafo stulpų, kurie vienas paskui kitą eina nežinia kur dingdami horizonte, ir vielos paslaptingai dūzgia; čia tolumoj matyti viensėdis, visas paskendęs žalumoje, dvelkia nuo jo vėsu-ma ir kanapėmis, ir kažkodėl atrodo, kad ten gyvena laimingi žmonės; čia padvėsusio arklio kaulai, vienų vieni boluoją lauke. O vieversiai čirena, čirena be pertrūkio, šūkauja viena kitai putpelės; griežlė taip griežia, lyg kas girgždintų senas geležines durų sąvaras".

Čechovas ketino „Sodžiaus žmones" tęsti. Atskiruose užrašų knygutės lapeliuose išliko pastabos, pagal kurias galima apytikriai atstatyti siužetą. Mieste Olga tapo kam-barine mebliuotuose kambariuose, Sašą įtaisė pas savo

seserį prostitutę Klavdiją Abramovną, paskui Saša turėjo dirbti skalbykloje, kurios neapkentė dėl purvo ir smarvės.

Paliko kaimą ir Fiokla su Kirjaku. Kirjakas mieste toliau gėrė, girtas ateidavo pas Olgą, kaulydavo iš jos pinigų ir neduodavo ramybės gyventojams, dėl to Olgą galų gale

išvijo iš darbo. „Šešta diena, kai Olga išėjo iš mebliuotų

kambarių, namie nenakvojo, duktė nerimavo: vakare ka-

mavosi, verkė ir tą patį vakarą išėjo prasimanyti pinigo".

Galiausiai Saša išėjo uždarbiauti gatvėn, ir štai prie jos bulvare iš neturėjimo ką veikti pristoja kažkokie linksmi jauni studentai, o susenusi Klavdiją Abramovną užleidžia 431

jai savo lovą, pati miega ant grindų, ant kilimėlio, ir pra-

šinėja iš seserėčios klientų „arbatpinigių".

Sumanymas liko neįgyvendintas.

Neilgai trukus į Melichovą pradėjo eiti laiškai. Vienas iš pirmųjų Čechovui parašė Menšikovas: „...aš apstulbintas to slegiančio paveikslo. Kūrinys meistriškas, vienas iš stipriausių Jūsų darbų: čia tai, apie ką svajojo Garsino Riabininas. Perskaityti šį apsakymą ir likti nenubaustam neįmanoma".

Leikinas rašė, jog skaitęs „Sodžiaus žmones" visą naktį,

„vienu prisisiurbimu".

Truputį vėliau atėjo Nemirovičiaus laiškas: „Spren-

džiant pagal atsiliepimus iš visų pusių, tu seniai neturėjai tokio pasisekimo".

Čechovui tada parašė Golcevas, Lugovojus, gydytojas

Korobovas, Batiuškovas. Atėjo dramaturgo ir režisieriaus Sumbatovo-Južino laiškas: „Tu, ko gero, ir įsivaizduoti negali, ką man suteikei savo „Sodžiaus žmonėmis". Aš nesu narodnikas nei senąja, nei naująja prasme. Įsitikinimų atžvilgiu laikausi iš grynos sąžinės tokių pažiūrų, kad liaudžiai reikia padėti išmokti, kaip išbristi iš baisaus savo skurdo. Dirbdamas dažniausiai nuošalyje nuo tiesioginio sąlyčio su ja, aš negaliu ir daug filosofuoti tuo klausimu... Bet tavo „Sodžiaus žmonės" — įžymiausias kūrinys visame pasaulyje per pastaruosius metus, bent jau rusui...

Nuostabiai ryškus ir vientisas tavo talentas „Sodžiaus žmo-nėse". Nė vienos ašaringos, nė vienos tendencingos gai-delės. Ir visur neprilygstamas tiesos tragizmas, galinga stichiško, šekspyriško vaizdavimo jėga: tarsi būtum ne rašytojas, o pati gamta. Ar tu supranti mane, ką aš tuo noriu pasakyti?- „Sodžiaus žmonėse" aš jaučiu, koks oras tą ar kitą veiksmo dieną, kur pakilusi saulė, kaip leidžiasi šlaitas upės link. Aš viską matau be aprašymų, o grįžusio

„į liaudį" liokajaus fraką matau su visomis jo siūlėmis, kaip kad matau neišvengiamą žlugimą visų jo čikildeje-viškų šviesių vilčių gyventi viešbučio „Slavianskij bazar"

menėse. Aš niekada neverkiu: kai jis apsivilko fraką ir po to vėl padėjo, aš toliau skaityti negalėjau".

Tarp daugybės laiškų apie „Sodžiaus žmones" buvo dar vienas. Jis suteikė Čechovui nemažą pasitenkinimą. Tas 432

pats viešbučio Bolšaja M o s k o v s k a j o s gatvėje patarnau-tojas S. Byčkovas, kuris, kaip buvo manoma, buvo Čikildejevo prototipas, atsiuntė savo eiles:

Skiriama A. P. Čechovui.

Vedi tu mus į gėrio taką

Neperstoju tavim stebėtis,

Dėvėjau aš tada dar Iraką,

Dabar tapau beveik poetas.

Eilės baigėsi taip:

Priimk, prozaike, šitą laišką,

Poetas, aš, tau jį siunčiu,

Nors dabar be Irako vaikštau,

Tačiau nė grašio neturiu.

Per visus 1897 metus į „Sodžiaus žmones" buvo nu-

kreiptas kritikos taikiklis. Nebuvo nė vieno bent kiek įžymesnio leidinio nei Maskvoje, nei Peterburge, kuris nebūtų išspausdinęs kokio straipsnio ar recenzijos. Kažkas parašė, kad „Sodžiaus žmonės" trenkė į visuomenės nuomonę kaip „kirvapente į galvą", o „Severnyj vestnik"

pažymėjo, kad „seniai jau naujas beletristikos kūrinys neturėjo mūsų žurnalistikoje tokio garsaus ir tokio nuo-

širdaus pasisekimo kaip „Sodžiaus žmonės". Tas pasisekimas primena mums laikus, kai pasirodydavo naujas Turgenevo arba Dostojevskio romanas".

Kai kadaise išėjo iš spaudos „Priepuolis", Čechovas su širdgėla kalbėjo, kad niekas ten neatkreipė dėmesio į

pirmojo sniego aprašymą. Jis būtų galėjęs ne kartą prisiminti tai ir dabar — skaitydamas gausybę atsiliepimų apie

„Sodžiaus žmones".

Tai buvo pirmas atvejis, kai Čechovo kūrinys sukėlė

kritikų gretose susiskaldymą daugiau ideologinių negu

estetinių motyvų požiūriu. Pati apysaka, kur be galo svarbu būtent tai, ką pajuto joje Sumbatovas,— kaip mirštantis Čikildejevas išsiima iš žalios skrynutės fraką, apsivelka ir, paglostęs rankoves, pačiupinėjęs už skvernų, atsargiai nusivelka ir rūpestingai įdeda atgal į skrynutę,— buvo lyg ir užmiršta. Buvo ginčijamasi ne apie apysakos pri-15. „Čechovas"

4 3 3

valumus, ne apie gyvenimą, kurį Čechovas pamatė ir pa-

vaizdavo, net ne apie patį Čechovą, o apie poreforminio kaimo ir Rusijos valstietijos likimus. Beje, vargu ar teisinga kaltinti kritiką kurtumu meniniam žodžiui, jeigu jos daliai protarpiais tenka sunki būtinybė imtis publicistikos ir sociologijos uždavinių...

Kai kurie kritikai kaltino Čechovą, kad jis paprasčiausiai nepažįstąs Rusijos kaimo, kad, sutirštindamas spalvas, iškreipęs tiesą ir pavaizdavęs rusų valstietį tokį, kokį

įsivaizduoja jį inteligentas, gyvenantis mieste, kad a'pysakos turinys senas kaip pasaulis ir šabloniškas, ir kad tai tik atsitiktinai pasigriebtas iš gyvenimo paveikslas, paveikslas be pradžios ir pabaigos, pilnas užuominų į kažką svarbu ir rimta, tačiau toliau užuominų nežengiantis...

Rimčiausia polemika įsiliepsnojo tarp žurnalų „Novoje

slovo" ir „Russkoje bogatstvo". Pastaruoju metu „Novoje slovo" taip įaudrino visuomenę, kaip ji, regis, nebuvo įaudrinta nuo žurnalo „Otečestvennyje zapiski" laikų; iš narodnikų organo, kur įprasta buvo matyti Krivenkos,

Obolenskio, Voroncovo vardus, jis kažkaip netikėtai

virto marksistiniu žurnalu ir dabar nuosekliai varė narodnikystės demaskavimo liniją. Pasirodė ir naujų vardų —

Struvė, Plechanovas, Tugan-Baranovskis... Čechovo „So-

džiaus žmonės" pataikė tokiu būdu į „toną" žurnalo kryp-

čiai ir tapo jam argumentu kovoje su narodnikyste.

Didelį straipsnį, skirtą Čechovo apysakai, išspausdino j a m e tada Novus. Tai buvo slapyvardis Piotro Struvės, vėliau tapusio vienu iš aktyviausių proletarinės revoliucijos priešų.

Tuo metu jis buvo legalusis marksistas, kovojantis

su narodniky ste ir kviečiantis „mokytis iš kapitalizmo".

Struvė rašė, kad Čechovas vaizduoja ne kaimą ir kaimo

žmones apskritai, o „tam tikrą kaimo santykių sanklodą",

„zoologinę gyvenimo ekonominės sanklodos neteisybę", kad apysakos visuomeninė prasmė — narodnikų „pasigailėtino moralizavimo" meninis demaskavimas. „Jeigu iš Čechovo veikalo galima daryti kokias nors išvadas, tai tos išvados, šiaip ar taip, yra reikšmingesnės ir platesnės už švietimo būtinybės tezę ir senus žodžius apie inteligentijos pareigą liaudžiai. Žmogaus asmenybės vystymasis ir jos 434

teisių pripažinimas yra svarbiausia išvada ir, jei norite, kūrinio moralas".

Struvei ir kitiems kritikams, mačiusiems „Sodžiaus

žmonėse" aukštą visuomeninę prasmę, prieštaravo žurnalo „Russkoje bogatstvo" puslapiuose N. Michailovskis.

Jam neatrodė, kad „Sodžiaus žmonės" nusisekęs kūrinys, ir teigė, kad „jokių apibendrinančių išvadų" daryti iš šios apysakos negalima — pernelyg menka ir paviršutiniška

jos medžiaga. Narodnikų lyderis, kritikas, kuris ilgą laiką turėjo didžiulį autoritetą tarp pažangios inteligentijos, dabar nenorėjo užleisti pozicijų ir trauktis prieš artėjančią ateitį. Kadaise kalbėdamas su Miša Lavrovu, Čechovas

pusiau juokais pasakė, kad Michailovskio sandara tokia, jog jis negali suprasti, kas yra grožinė literatūra (kritikui ne toks jau menkas trūkumas). Dabar seną ir sąžiningą

kritiką — kaip galbūt niekad — įstūmė į keblią padėtį tokia „sandara".

Struvė atsakydamas parašė dar vieną straipsnį, kuris

baigiasi taip: „Apysakoje „Sodžiaus žmonės" slypi gili visuomeninė prasmė, ir todėl, jei net neturėsime galvoje didelės meninės jos vertės, tasai mažas kūrinys — nuostabus literatūros reiškinys". Sitai buvo atspausdinta spalio numeryje, o dvyliktasis, gruodžio, numeris buvo konfiskuotas ir sudegintas, žurnalas „Novoje s l o v o " — u ž d a -

rytas.

„Sodžiaus žmonės" — tai apysaka ne tik apie „gyvenimo sąlygas" poreforminėje Rusijoje ir ne apie tai, kas geriau — miestas ar kaimas. Tai apysaka apie gyvus žmones, kurių likimai vienaip ar kitaip klostosi, o sielos formuojasi atitinkamai — ir prieštaraudamos! — toms aplinkybėms.

Žukovo sodžiaus žmonių gyvenimas, Čikildejevo, jo

žmonos ir dešimtmetės dukrelės likimai įdomūs būtent

tuo, kad padeda nustatyti tą svarbiausią sielų ir daiktų

matą, kuris aukščiausio žmogiškumo ir teisingumo požiū-

riu lemia ir tų aplinkybių, ir bet kokių istorinių kolizijų

prasmę. „Geriau" — ne patriarchalinis kaimas, badaujantis, užguitas. „Geriau" — ne kapitalistinis miestas, rytoj paverčiantis šiandieninius sodiečius arba elgetomis, arba menkai raštingais miesčionimis, nesugebančiais perimti 15'

435

miesto kultūros ir todėl žiauriai jos neapkenčiančiais.

Ir vieni, ir kiti, prarasdami ryšį su žeme, su tradicijomis, praranda ryšį ir su savo šaknimis. „Geriau" — tai gyvenimas, kuris' nežemina žmogaus, kuriame žmogus geba

išsaugoti vieningumo su liaudies praeitimi ir ateitimi jausmą.

Su „Sodžiaus žmonėmis" pasirodė esąs susijęs dar vienas įdomus Čechovo biografijos puslapis — priėmimas

į Rusijos rašytojų sąjungą.

Kartą, netrukus po sugrįžimo iš klinikos, jis buvo nu-

važiavęs į Maskvą ir užsuko į žurnalo „Russkaja mysl"

redakciją. Nelauktai sutiko ten Korolenką, kuris važiavo gydytis į Rumuniją nuo smarkaus nervinio pervargimo.

Neseniai buvo pasibaigęs Multano procesas, kuriame jis gynė votiakų2 grupę, kaltinamą žmonių aukojimu die-vams. Tuo pačiu metu, kai sprendėsi bylos likimas — byla buvo nagrinėjama trečią kartą ir Korolenkos gynimo

dėka buvo l a i m ė t a , — j i s gavo telegramą apie savo mažos dukrelės mirtį. Korolenką labai pasikeitė nuo to laiko, kai Čechovas buvo jį matęs paskutinį kartą. Anksčiau sveikas, žvalus žmogus, be nuovargio vaikščiojantis pėsčiomis,

, su lengvu apdaru per didžiausius speigus dirbantis kieme, dabar buvo susenęs, pražilęs ir tarsi palūžęs.

Čechovas karštai užjautė Korolenką, kurį labai mylė-

jo. Jau gatvėje, atsisveikindamas su juo, pasakė su tokiu įsitikinimu, kad šiam savaime persidavė tas tikrumas:

„Jūs pasveiksite, tikėkite manimi, jūs pasveiksite!"

Tą sykį Korolenką smulkiai papasakojo Čechovui apie

neseniai Peterburge sukurtą Rusijos rašytojų savitarpio pagalbos sąjungą, kurios vienu steigėjų jis buvo. Pasakė, kad yra Sąjungos įstatai, juose apibrėžti jos tikslai, kad prie Sąjungos sukurtas garbės teismas. Ir labai patarė

Čechovui balotiruotis.

Kiek anksčiau, dar prieš šį susitikimą su Korolenką,

Čechovas, jau žinodamas apie Sąjungos sukūrimą, buvo

pasiuntęs Leikinui laišką, teiravęsis apie priėmimo sąlygas. („Ar nesate rašytojų Sąjungos narys? Jeigu taip, tai parašykite man, kokių turėčiau laikytis formalumų, kad 2 V o t i a k a i — s e n o v i n i s u d m u r t ų p a v a d i n i m a s {vert. past.).

436

taip pat tapčiau tos Sąjungos nariu, jos idėjai aš labai pri-tariu. Pritariu ir garbės teismui".) Pokalbis su Korolenką, o paskui ir Leikino atsakymas („Užsirašyti nariu Jums tai jau galima be jokių formalumų. Parašykite tiktai laišką...

kad Jūs norite būti nariu ir po kokių poros savaičių būsite išrinktas") paskatino Čechovo apsisprendimą, ir jis nusiuntė pareiškimą Sąjungos komiteto nariui N. Anenskiui, Ir Korolenką, ir Leikinas manė, kad Čechovo priėmimas —

tai grynas formalumas. Pats jis irgi tikriausiai nesitikėjo, kad jo kandidatūra gali sukelti kokių prieštaravimų.

Laiškas Anenskiui buvo pasiųstas gegužės 2 dieną. Bet

nei atsakymo, nei pranešimo, kad priimtas, Čechovas negavo nei po dviejų savaičių, nei po dviejų mėnesių.

Tik rudenį, beveik po pusmečio, į Nicą, kur jis buvo

tuo metu, atėjo pranešimas apie jo išrinkimą į Sąjungą.

Oficialiame rašte nebuvo dviejų datų: išrinkimo datos ir pranešimo išsiuntimo datos. Jau vėliau Čechovas sužinojo tų keistų praleidimų priežastis.

Rusijos rašytojų savitarpio pagalbos sąjungos archy-

ve, deja, neišliko visuotinio susirinkimo ir Komiteto po-sėdžio protokolų, ir mes nežinome, kas būtent prieštaravo, kad į Sąjungą būtų priimtas vienas pačių didžiausių Rusijos rašytojų.

Kai į Nicą atvyko Suvorinas, Čechovas papasakojo jam

savo priėmimo istoriją. Suvorinas dienoraštyje įrašė:

.....tarp Sąjungos narių atsirado keletas žmonių, kurie sakė, jog reikėtų Čechovo neišrinkti dėl „Sodžiaus žmo-nių", kur jis pavaizdavęs sodiečius ne tokius, kokius de-rėtų pagal radikalų principą. Iš tiesų asilai — tie ponai, nusimanantys apie literatūrą net mažiau negu kiaulės apie apelsinus, ir tos kiaulės tampa nuostabaus rašytojo teisė-

jais! Stai toji minia, iš kurios išnyra menkystos niekšai ir jai vadovauja! „Manęs vos neužbalotiravo",— sako Čechovas" .

* * *

...1897 metų vasara prasidėjo Melichove tyliau negu

paprastai. Dirbti Čechovui vis dar nebuvo leista, ir siužetai, kaip jis rašė Suvorinui, švinko galvoje nepanaudoti: 480

„Gyvenu nuobodžiai ir kvailokai, nes vis dar esu laikomas ligoniu, prižiūrimas ir privalau daug ko atsisakyti".

Liepos mėnesį į Melichovą atvažiavo Brazas, ir du kar-

tus per dieną — iš ryto- ir po pietų — Čechovas jam pozavo: bet Mašos kambaryje, kur jis dirbo, buvo tamsu, ir gal todėl abiem atrodė, jog portretas nesiseka.

O liepos pabaigoje jis kartu su Brazu išvažiavo į Peterburgą. Praėjo jau keli mėnesiai po pašnekesio su Tolstojumi klinikoje, bet jis prisiminė jį taip, tarsi tas būtų buvę vakar.

Tada, išėjęs iš klinikos, jis parašė apie jį Menšikovui:

„Nėra to blogo, kuris neišeitų į gera. Klinikoje mane aplankė Levas Nikolajevičius, ir mūsų pokalbis buvo nepaprastai įdomus, nepaprastai įdomus man, nes aš daugiau klausiausi negu kalbėjau. Šnekėjomės apie nemirtingumą.

Jis pripažįsta nemirtingumą tokį kaip Kantas; mano, kad visi mes (žmonės ir gyvuliai) gyvensime prade (protas, meilė), kurio esmė ir tikslas yra mums paslaptis. O aš tą pradą arba jėgą įsivaizduoju kaip beformę drebučių masę, mano aš — mano individualybė, mano sąmonė susilies su

ta mase,— tokio nemirtingumo man nereikia, aš nesupran-tu jo, ir Levas Nikolajevičius stebėjosi, kad aš nesuprantu". Smulkiai pasakojo apie tą pokalbį Suvorinui, ir šis paskui užsirašė dienoraštyje: „Keletas Čechovo minčių":

....Mirtis — žiaurumas, šlykšti bausmė. Jeigu po mirties sunaikinama individualybė, tai gyvenimo nėra. Aš negaliu guostis tuo, kad susiliesiu su nudvėsusiomis musėmis visuotinėje gyvybėje, kuri turi tikslą. Aš netgi to tikslo ne-

žinau. Mirtis kelia kažką daugiau nei siaubą. Bet kai gyveni, apie ją mažai tegalvoji. Bent jau aš. O kai pradėsiu merdėti, pamatysiu, kas tai yra. Baisu tapti niekuo. Nuneš tave į kapines, sugrįš namo ir pradės arbatą gurkšnoti ir veidmainingas kalbas sakyti. Labai šlykštu apie tai galvoti".

...Čechovo nuotaika buvo tą rudenį taip pat nekokia.

Gydytojai ginė jį į pietus, užsienin, tikėdamiesi, kad šiluma ir saulė gal pristabdys procesą plaučiuose. Tikriausiai todėl jam atrodė neleistina prabanga pokalbiai apie niekus, nebūtini, o kartais ir visai nereikalingi susitikimai, į kuriuos anksčiau žiūrėjo su humoru. Matyt, tomis 438

dienomis jį graužė mintis, kurią suvokti žmogui taip sunku: gyvenimas pernelyg trumpas...

Tuo tarpu į Melichovą kas nors vis atvykdavo, išvyk-

d a v o — „ v a k a r i e n i a u d a v o , pietaudavo, n a k v o d a v o " , kaip užrašydavo savo dienoraštyje Pavelas Jegorovičius, ir

atrodė, kad čia ne namai, o mazginė geležinkelio stotis.

„Pas mane svečių — marių marios. Neužtenka nei vietos, nei patalynės, nei nuotaikos su jais kalbėtis ir atrodyti svetingam š e i m i n i n k u i " , — k a r t ą išsprūdo Čechovui. Bet kitame laiške jis jau neiškentė nepajuokavęs: „Pas mus du berniukai, Miša su žmona, Brazas su dviem seserėčiom, ir vienas giminaitis, turintis Kurske žvėryną, man rašo, kad šiomis dienomis išvažiuojąs į Krymą gydytis, o savo

žvėryną laikinai atsiunčiąs man".

...O rugpjūčio pabaigoje, kai staiga vėl atvėso ir anks-

čiau negu paprastai ėmė kristi medžių lapai, ir vakarais neramiai kaukė kaminai, pranašaudami ilgą žiemą, teko

ruoštis į kelionę.

PENKTAS SKYRIUS

Jis išvyko iš Peterburgo rugsėjo 1 dieną, o rugsėjo 4-ąją jau buvo Paryžiuje. Trijų parų užteko, kad pasijustų laisvas, kaip jam iš pradžių pasirodė, net nuo prisiminimų.

Kaip ir Peterburge prieš jam išvykstant, Paryžiuje irgi lijo, tačiau čia į blogą orą niekas nekreipė dėmesio. Ir žmo-nės vaikščiojo kažkaip kitaip negu Peterburge,— su laisvės jautimu, o gal marga minia tokia atrodė tik iš šalies...

Reklamos šviesomis žėrėjo naktinis Monmartras, ir už-

sieniečiai rinkdavosi Į Moulin Rouge pasižiūrėti garsiojo pilvo šokio —„milžiniškame dramblyje su raudonomis

akimis mažytė žiūrovų salė, į kurią reikia kopti siaurais įvijais laiptais — čia ir šokamas tasai dance du ventre, skardint būgnams ir pianinui, prie kurio sėdi negrė".

Rytais nuo Senos kildavo melsvas rūkas, dieną, lyjant, ji pasidarydavo žalsvai pilkšva, plieno spalvos.

Čechovas išbuvo Paryžiuje mažiau kaip keturias dienas.

Ir parašė iš ten tiktai seseriai. Laiškas buvo dalykiš-

kas, su prašymais: „Užmiršau tau pasakyti, kad jeigu kam 439

iš valstiečių prisireiks gynėjo arba reikalų patikėtinio, tai nukreipk pas Michailą Michailovičių Bagrinovskį" ir pan.

Apie savuosius Paryžiaus įspūdžius parašė trumpai, kaip visada rašydamas namo: „Vakar visą dieną vaikštinėjau

po Paryžių... Miestas įdomus ir patrauklus". O kitame laiške — tarp kitko, kad norįs pagyventi Paryžiuje visą mėnesį.

Vis dėlto nuo rūpesčių, atsigabentų iš Rusijos, išsivaduoti nepavyko. Ir Paryžiaus kavinėje — gal tai buvo Cafė

du Ciel arba kita kokia maža kavinukė Monmartre,— kur jis ilgai sėdėjo su žurnalistu Pavlovskiu ir profesoriumi Beleliubskiu, jie prisiminė Taganrogą, gimnaziją, kurią visi buvo baigę, ir gimnazijos mokytojus, tačiau svarstė

ir muziejaus Taganroge sukūrimo klausimą. Muziejus

tapo antruoju Čechovo rūpesčiu — po bibliotekos, ir abu tuos rūpesčius jis atsivežė į Paryžių: biblioteka gavo naujų

knygų, o miestas — susitarimą dėl garsaus skulptoriaus Antokolskio paminklo Petrui.

Į Biaricą Čechovas atvyko rugsėjo 10-osios vakare. Čia taip pat lijo ir pūtė smarkus vėjas, nuo kurio jis bėgo iš Rusijos. Bet rytą paplūdimyje, nors buvo blogas oras, jis pamatė daugybę žmonių. Gyvenimas virte virė, ir garsusis kurortas aidėjo nuo j u o k o , šūkavimų, ir visas miestas buvo užsikrėtęs tuo akį rėžiančiu, atviru, net akiplėšišku dykaduoniavimu. Čechovas vaikštinėjo po miestą, įsimai-

šęs minioje tarp „ispanų, pudelių ir ministrų", kaip jis j u o -

kavo, kartais užklysdavo į turgų, kur guviai derėjosi virė-

jos, kaip jos derasi Taganroge ir Maskvoje. Ir turgus

čia savotiškai, kaip ir visur, atskleidė miesto veidą —

grubų iki nago j u o d y m o , tikrąjį, o ne paplūdimio gyvenimą.

Taip triukšmingai ir nieko neveikiant prasidėjo jo gy-

venimas užsienyje, bet kaip ir viskas, kas žmogui aplinkybių primesta, netrukus pradėjo jį slėgti. „Čia labai šilta...

bet... jei ne šiandien, tai rytoj aš pasijusiu kaip Melichove, t. y. nežinosiu, kur man važiuoti. Visa širdimi veržiausi į

Paryžių, bet ten netrukus prasidės drėgnas ruduo, mane išgins iš ten ir tikriausiai teks važiuoti į Nicą arba į Boljo..."—rašė jis kitame laiške.

Jis daug vaikštinėdavo po miestą, kartais minioje iš-

440

girsdavo kalbant rusiškai, o paplūdimyje skaitydavo laikraščius, nes maudytis jam buvo draudžiama. Greta sam-

protavo apie kažką laikraščio „Russkije vedomosti" redaktorius Sobolevskis, su dryžuotu maudymosi kostiumu

panašus į Petronijų. Vandenynas ošė net tykiu oru, ošė

minia paplūdimyje, ir visa tai atrodė abejinga jam, jo likimui, jo mintims.

O kai sukilo vėjai, vėl teko krautis lagaminus ir rašyti į Rusiją: mano planai truputį pasikeitė... ir aš prašau...

siuntinėti laikraštį ir laiškus į Nicą..."

Nicoje buvo šilta ir saulėta. „Jūra. Palmės. Eukaliptai.

Oleandrai. Moterys. Apelsinai",— rašė jis namo,— bet

„uodai kanda". (Uodai kandžiodavo ir Melichove.)

Jis apsigyveno Rusų pensione, kuris taip vadinosi, ma-

tyt, todėl, kad jį laikė rusė\ ir Čechovo tėvynainiai apsis-todavo daugiausia būtent čia. Dabar pensionas irgi buvo pilnas. Prie bendro pietų stalo susirinkdavo įvairiausių

žmonių — provincijos prokuroras, mokytojas iš kažkur

nuo Belevo ar Zizdros, net kažkokia baronienė su dukra —

apie ją buvo kalbama, kad ji niekaip negalėjusi ištekėti Rusijoje ir tikėjosi tai padaryti užsienyje.

Iš namų ateidavo laiškai, pilni įprastinių buitinių rū-

pesčių. Maša rašė, kad fligelio apdaila jau baigta ir sode pasodintos liepos ir drebulės, kad ruduo šaltas ir buvo atėjęs mokytojas prašyti paskolinti pinigų, kad kasė tvenkinį... mokyklos statybos darbai dar nebaigti... gimdydama mirė buvusi jų kambarinė Aniuta ir apylinkėje vėl pasirodė šiltinė... Visa tai buvo nepaprastai toli nuo žydro dangaus, vandenyno paplūdimio, apelsinų ir oleandrų.

Kartą Sobolevskis supažindino Čechovą su Maksimu

Kovalevskiu. Tai buvo tas pats įžymusis Kovalevskis, sociologas, istorikas, teisininkas, atleistas iš Maskvos universiteto „pagal 3 punktą"— tai yra be teisės dėstyti Rusijoje... Aukštas, storas, balsas kaip Jerichono trimitas, jis buvo nuostabiai žavus — mokėjo užkrečiamai juoktis, su apetitu pietaudavo iš pradžių Pension Russe, o paskui savo viloje ir buvo nuostabiai įdomus pašnekovas. Pokalbiai su juo buvo Čechovui tikras poilsis.

Jiedu dažnai vaikštinėdavo krantine, kartais ilgai už-

sisėdėdavo jo namuose arba važiuodavo pasidairyti po

441

apylinkes, ir Čechovas brangino šią pažintį, ir bendrus pasivaikščiojimus, ir pokalbius. Apie ką? Apie viską. Ir, žinoma, apie Rusiją, jos istoriją, pilną tragiškų paradoksų, apie jos ateitį.

Taip prabėgo mėnuo. Spalio 1 dieną Sobolevskis susi-

ruošė važiuoti į Rusiją. Prieš jam išvažiuojant jie nuėjo į

kapines. Dienoraštyje Čechovas vėl parašė prisiminimui:

„Gerceno ir Gambetos kapai".

Tais metais, kai gimė Čechovas, tarp pažangaus Rusijos jaunimo buvo paplitę Gerceno žodžiai iš uždrausto Rusijoje laikraščio „Kolokol": „Viltis politikos dalykuose —

auksinė grandinė, kurią teikiantys lengvai paverčia pan-

čiais". Nuo to laiko prabėgo keletas dešimtmečių, jau seniai atėjo nauji laikai ir naujos kartos, ir naujos grandys atsirado toje grandinėje. Gercenas kaip ir anksčiau buvo uždraustas. Ar galvojo apie tai Čechovas, klaidžiodamas tarp svetimų kapų ir rūsių? Ar apie tai jis kalbėjo su Sobo-levskiu, skaitinėdamas užrašus svetimomis kalbomis? Bet atsakomybės jausmas už žmogaus ir Rusijos likimą kasmet vis tvirtėjo.

...O netoli nuo Nicos buvo garsusis Monte Karlo. Kartą jis pamatė ten motiną Marijos Baškircevos, rusų dailininkės, mirusios užsienyje nuo džiovos. Jos dienoraštis, išleistas prieš keletą metų Rusijoje, vis dar buvo literatūrinė

sensacija... Viską pamiršusi, nejauna moteriškė lošė ruletę.

Kažkodėl tas reginys jam pasirodė kažkoks žeminantis.

Bet kai vėliau į Nicą atvažiavo Sumbatovas ir Potapen-

ka, jie trise taip pat nutarė išmėginti laimę. Potapenka įtikinėjo, kad ruletė turinti savo paslaptį — reikią tik ją įminti. Nusipirko mažą ruletę, ilgai prie jos sėdėjo, pri-margino bloknotus skaičių. Paslapties taip ir neišsiaiški-no, bet keletą kartų buvo nuvažiavę į Monte Karlo ir, atrodo, porą sykių net išlošė. Ir tuomet, kai pergalės įkvėptas Potapenka nusprendė, kad paslaptis beveik įspėta, Čechovas griežtai atsisakė toliau lošti.

O kai Nicoje apsiniaukė dangus ir pasidarė šalta, jis

buvo jau beimąs ilgėtis įprasto darbo ir visų tų rūpesčių, kurie neretai jį slėgė, kai dar buvo sveikas, bet prie kurių

jis buvo pripratęs kaip prie oro, ir jie gaivino jį, nes tai buvo gyvenimas. Ir tada, išėjęs pasivaikščioti, vienoje 442

krautuvėlėje netoli paplūdimio jis nusipirko popieriaus, plunksnų ir nusprendė darbuotis.

Nebuvo prieš akis įprastinių daiktelių, jam atrodė, kad svetimas kambarys ir svetimas stalas trukdo susikaupti.

Bet trukdė ne stalas, ne oleandrai ir palmės; trukdė atitrū-

kimas nuo Rusijos.

Kodėl jis prisiminė tada Donecko geležinkelio ruožą?

Stotį, vienišą boluojančią stepėje, už įkaitusių nuo saulės sienų stepę be mažiausio šešėlio, kur tolumoje būtinai dunkso pilkas milžinkapis ir „vieniši paukščiai žemai

sklando virš lygumos". „Stepė, stepė... Arkliai bėga, saulė

vis aukščiau, ir atrodo, kad tuomet, vaikystėje, stepė ne-būdavo biržely tokia puiki ir tokia vešli; žydi žolės — žalios, geltonos, violetinės, baltos, ir nuo jų, ir nuo įkaitusios žemės kyla aromatas; ir kažkokie keisti mėlyni paukščiai pakelėje..."

Į kambario langus spigino saulė, apačioje prie bendro

pietų stalo nesiliovė tie patys pokalbiai, o sugrįžęs į savo kambarį jis rašė apie j a u n ą merginą, baigusią kursą insti-tute, ieškančią atsakymo į tą patį klausimą: „Ką daryti?"

Prakeiktas, įkyrus klausimas, į kurį seniai jau parengta daugybė atsakymų, ir, teisybę pasakius, tikro nėra nė

vieno...

Ir atrodydavo jam tomis valandėlėmis, kai pagaliau

atsirasdavo reikalingi žodžiai, kad jie „sufokusuoja" visus jam girdimus gyvenimo garsus, visą daugybę jo gijų, kad jie tarsi pradreskia patį tekstą, nuvilioja mintį tolyn už balto popieriaus lapo, už ribos, nubrėžtos paskutine apsakymo fraze, sujungia visa, kas vyksta čia puslapyje, su tuo, kas yra už jo ribų. Kadangi gyvenimas neturi pradžios ir pabaigos — jis nenutrūkstamas...

Dar vyko Rusijoje ginčai dėl „Sodžiaus žmonių", ir žurnale „Russkoje bogatstvo" Michailovskis, nagrinė-

damas Čechovo apysaką, kartojo paplitusias mintis, kad

„p. Čechovas turi talentą ir pastabumą, bet to, kas vadinama visuotine idėja arba gyvo žmogaus Dievu, jis neturi", dar ginčijosi kritikai, kokias reikia daryti išvadas iš Čechovo pavaizduoto gyvenimo — praktines ar teorines, ir ar esama raginimo šviesti ar tik teigiama, kad miestas, atsto-vaujamas Čikildejevo ir Olgos, yra „aukščiau už kaimą, 443

atstovaujamą laukinių jo giminaičių", o jis tuo pačiu metu rašė: „O, kaip turbūt kilnu, šventa, gražu — tarnauti liaudžiai, lengvinti jos kančias, ją šviesti. Bet ji, Vera, nepa-

žįsta liaudies. Ir kaip prieiti prie jos? Liaudis jai svetima, neįdomi; ji nepakenčia trobų tvaiko, smuklės keiksmų,

nepraustų vaikų, bobų šnekų apie ligas. Eiti per pusnynus, šalti, paskui sėdėti tvankioje troboje, mokyti vaikus, kurių

nemyli,— ne, verčiau numirti! Ir mokyti sodiečių vaikus tuo pat metu, kai teta Daša pelnosi iš smuklių ir deda pinigines baudas sodiečiams — kokia tai būtų komedija! Kiek šnekų apie mokyklas, kaimo bibliotekas, apie visuotinį

mokymą, bet juk jeigu visi šie pažįstami inžinieriai, fab-rikantai, ponios neveidmainiautų, o iš tikrųjų tikėtų, kad švietimas reikalingas, tai jie m o k y t o j a m s nemokėtų po penkiolika rublių per mėnesį kaip dabar ir nemarintų

jų badu. Ir mokyklos, ir šnekos apie žmonių tamsumą —

tik nuslopinti sąžinės balsui, nes gėda turėti penkis ar de-

šimt tūkstančių dešimtinių žemės ir būti abejingam liau-džiai..."

Jis keldavosi anksti, septintą valandą, guldavosi vie-

nuoliktą. Kartais dingdavo keletui dienų iš pažįstamų

akiračio, nenulipdavo prie bendro pietų stalo. Dažnai, vaikštinėdamas su kuo nors, nutildavo susimąstęs, į klausimus atsakydavo nei šį, nei tą, ir atrodydavo, kad jis nu-klydęs mintimis kažkur toli. Nors laiškuose į namus jis skundėsi, kad darbas nesiseka, spalio 17 dieną pasiuntė

į laikraštį „Russkije vedomosti" apsakymą „Gimtajame kampe" —pirmą, jo parašytą po ligos.

Tuo metu jis ir gavo laišką su pranešimu, kad esąs

išrinktas į Rašytojų sąjungą,—laišką be datos... Jis tvarkingai sulankstė jį ir tuo savo buvimą Sąjungoje tarė

esant baigtą.

Ėjo dienos, bėgo savaitės. Prie bendro pietų stalo kei-tėsi veidai. Vieni išvažiuodavo, atvažiuodavo kiti. Atva-

žiavo ir išvažiavo generolienė Šaniavskaja, aukso kasyklų

savininkė (j°s vyras pastatė Maskvoje liaudies universitetą ir padovanojo jį miestui), išvažiavo dailininkas Jako-bis, atvažiavo ir išvažiavo Sumbatovas ir Potapenka...

Kaip paprastai ateidavo laiškai, primenantys gyvenimą, į kurį jis veržėsi, ir jis ilgėjosi ne tik namų, bet ir Rusijos.

444

Rašė Golcevas — leisti laikraštį, kurį jie kartu buvo

planavę, leidimo negavęs: buvo tokie laikai, kai net „libe-ralusis" Golcevas buvo laikomas pavojingu revoliucionierium... Avilova atsiuntė savo apsakymą... Kažkokia

skaitytoja iš Rusijos susijaudinusi painiai rašė apie „Mano g y v e n i m ą " : . . . . jokie visuomeninių p e r t v a r k y m ų planai neįtikina taip tvirtai, kad šviesi ateitis arti, prie slenksčio, kaip pastebėtas gūdžiame, nuo visokių idėjų tolimame

užkampyje nenuilstantis ieškančios dvasios kamavimasis".

Šį laišką jam persiuntė namiškiai.

Pagaliau buvo baigta statyti Novosiolkuose mokykla,

ir mokytojas Zabavinas apgailestavo, kad negali tuo

džiaugtis kartu su Čechovu... Ir vis dažniau Čechovo laiš-

kuose šmėkščiodavo paslėptas arba tiesiog sakomas klausimas: „Ar ne laikas man namo?"

Jis buvo nepatenkintas savimi, jam atrodė, kad dirbti

nesiseka. Ir nors tuoj pat po apsakymo „Gimtajame kam-

pe" pasiuntė į laikraštį „Russkije vedomosti" dar vieną apsakymą „Vežime", jis jautėsi sukaustytas ir toliau skundėsi: „Daug siužetų, kurie švinksta smegenyse". „Dirbti norisi, bet nėra tinkamos darbui aplinkos, todėl didelę laiko dalį pradykinėju — skaitau laikraščius ir plepu su damomis".

Ošiant vandenynui, dykinėjančios margos kurorto

publikos minioje, paplūdimyje, tarp svetimų žmonių, svetimų pokalbių nuotrupų, jis žymėjosi savo užrašų knygu-tėje pastabas:

„Fabrike 1000 darbininkų. Naktis. Sargas dandina į

lentą. Masė darbo, masė k a n č i ų — ir visa tai dėl menkystos, kuriai priklauso fabrikas. Kvaiša motina, guvernantė, duktė... Duktė susirgo, pakvietė iš Maskvos profesorių, bet jis nevažiavo, pasiuntė ordinatorių. Ordinatorius klausosi naktį, kaip dandina sargas, ir mąsto. Į galvą ateina poliniai pastatai. „Nejaugi visą savo gyvenimą turiu dirbti, kaip ir šis fabrikas, tiktai dėl šitų menkystų, sočių, storų, dykinėjančių, kvailų?"

„Mudu neprisipažinome vienas kitam mylį ir slėpėme

meilę nedrąsiai ir pavydulingai. Man atrodė neįtikėtina, kad tyki liūdna mano meilė galėtų sudrumsti vyro, vaikų

gyvenimą, visų tų namų, kur mane taip mylėjo. Ir kur aš 445

galėčiau pavilioti ją? Visai kas kita, jeigu mano gyvenimas būtų įdomus, jeigu aš, pavyzdžiui, kovočiau dėl tėvynės išvadavimo, jeigu būčiau nepaprastas žmogus, bet juk iš paprastos (miesčioniškos) kasdieninės aplinkos tektų ją nuvilioti į tokią pat kasdienišką. Ir ji taip pat, matyt, svarstė, bijodama padaryti mane nelaimingą, norėjo, kad ves-

čiau gerą, savęs vertą mergaitę, ir dažnai kalbėdavo apie tai. Ir jau vėliau, apkabinęs ją vagone, aš su deginančiu skausmu širdyje supratau, kokie nereikalingi, menkaver-

čiai buvo visi tie mūsų samprotavimai. Taip, samprotauti reikia, bet reikia vadovautis ne tuo, bus kas laimingas ar nebus, o kažkuo prakilnesniu ir svarbesniu".

Tiktai vienas įrašas lietė tiesioginius jo stebėjimus

tame Pension Russe: „Mačiau fabriko savininkę, šeimos motiną, turtingą rusę, kuri niekada nematė Rusijoje žydin-

čių alyvų".

Tada jis ir parašė naujo žurnalo „Kosmopolis" redaktoriui F. Batiuškovui, kuris prašė jo apsakymo („gerai būtų iš gyvenimo užsienyje"): „Aš moku rašyti tik pagal prisiminimus ir niekada nerašiau tiesiog iš natūros. Man reikia, kad mano atmintis iškoštų siužetą ir kad joje, kaip filtre, liktų tik tas, kas svarbu ar tipiška". Ir jis pradėjo rašyti žurnalui „Kosmopolis" apsakymą „Pas pažįstamus", kurio veiksmas vyksta Pamaskvio Kuzminkuose.

* * *

Pirmą kartą Čechovui teko sutikti Kalėdas užsieny-

je — be įprasto sniego, be eglutės. Buvo karšta kaip vasarą, kalnuose žaliavo žolė, buvo pražydę vaismedžiai, o Kovalevskio sode'— rožės, dangus buvo akinamai žydras, kaip oleografijoje.

Apie ką jis galvojo Naujųjų metų išvakarėse, priimi-

nėdamas sveikinimus, gaudamas dovanų, ko linkėjo sau

ateityje? Po mėnesio, savo gimtadienio išvakarėse, jis parašys seseriai, kad trisdešimt aštuoneri metai — „truputį daug". Daug, jeigu žinosi, kad prieš akis lieka mažai.

Tai jis, atrodo, žinojo. Jautė, kad daug ko nepadarė — neparašė, nepamatė... Neparašė romano, kurį brandino metų

446

metus ir, ne kartą ėmęsis rašyti, vis metė, kažko svarbaus nerasdamas... Vienu metu net norėjo pasisavinti „Mirusių

sielų" formą, ir herojų pavaizduoti kaip Čičikovą, važi-nėjantį po Rusiją. Norėjo savo herojumi padaryti beveik fantastinį žmogų, kuris gyvena pasaulyje visą šimtmetį ir dalyvauja visuose XIX amžiaus įvykiuose... Neparašė

pjesės — apie ją buvo pasakojęs broliui Michailui: ten scenoje turėjo būti pavaizduota didžiulė spaustuvė. Bet argi tiktai tas?.. Va net į Alžyrą nenuvažiavo...

O sausio 13 dienos rytą (pagal senąjį kalendorių tai

buvo sausio 1-oji, kai Rusijoje buvo tik keliamasi po Naujųjų metų sutikimo) Prancūzijos sostinę sukėlė ant kojų šū-

kaują laikraščių nešiotojai. Laikraštis „Aurore" matomoje vietoje pirmajame puslapyje išspausdino Zolia laišką Prancūzijos prezidentui Forui „Aš kaltinu". Zolia v a r d y d a m a s kaltino visus asmenis, taip pat generalinį štabą ir karo ministeriją už tai, kad visokiausiom nusikalstamom machi-nacijom jiems pavyko sufabrikuoti bylą prancūzų kari-

ninkui Dreifusui, kaltinamam valstybės išdavimu. Byla

truko jau beveik ketverius metus.

'Gyvendamas Nicoje, o dar anksčiau Paryžiuje ir Biari-

ce, Čechovas įdėmiai sekė jos eigą. „Kiaurą dieną skaitau laikraščius, studijuoju Dreifuso bylą..." — rašė jis dar rudenį.

Gruody, truputį prieš Naujuosius metus, buvo nagrinė-

jama tikrojo išdaviko Esterhazio byla. Beveik visi prancū-

zų laikraščiai sukėlė tada nešvarią kampaniją, gindami Esterhazį ir vaizduodami jį vos ne kankiniu. Laikraščiai buvo pilni apkalbų, gandų.

Savaitė prieš šį laišką Zolia buvo išspausdinęs atskira brošiūra savo „Laišką Prancūzijai". „Baisi naujiena buvo tai,— rašė jis, kreipdamasis į šalį, kuri buvo laikoma lais-viausia Europoje,— kaip tu pradėjai elgtis susiklosčiusiomis aplinkybėmis... Išmušė valanda, ir iškilo aikštėn visi tavo politiniai ir visuomeniniai negalavimai..."

„Negalima leisti, kad įžūliai būtų mindžiojamos žmo-

gaus teisės! Visą savo sielos aistrą aš atiduodu kovai dėl teisingumo pergalės ir karštai tikiu, kad tiesa triumfuos",—

skaitė tą rytą tūkstančiai paryžiečių. Paskui tą patį daug kas skaitė Nicoje, Marselyje, Bordo. Skaitė Anglijoje ir 447

Rusijoje. Dreifuso byla nuo tol pagarsėjo visame pasaulyje, ir eilinio, niekuo nepasižyminčio žmogaus likimas turėjo reikšmės jau ne vien Prancūzijai.

Atverdama valstybės mašinos virtuvę, byla darėsi lyg

„modeliu" daugelio būsimų bylų, kur kas baisesnių ir su-dėtingesnių. Bet Zolia žodžiai, mesti kaip šūkis: „Negalima leisti, kad įžūliai būtų mindžiojamos žmogaus teisės",—

buvo pasakyti pačiu laiku.

Praėjus savaitei po „Laiško" paskelbimo buvo pateiktas kaltinimas jau pačiam Zolia. Teismo nuosprendis skirti jam metus kalėjimo ir baudą taip pat netapo puošmena

Prancūzijos istorijoje.

Keletą mėnesių nesiliovė garsaus rašytojo persekioji-

mas. Jį užgriuvo srautas grasinimų, įžeidinėjimų, šmeižtų.

Vieši koneveikimai spaudoje, anoniminiai laiškai, akmenys, mėtomi į buto langus, atvirukai, kur, patraukus kartono svertelę, ištįsdavo Zolia nosis...

Paryžius kunkuliavo.

Dreifuso byla, Zolia persekiojimas kurstė šlykščiausius miesčionių instinktus. Tie, kurie visa tai užvirė, dabar dėjosi giną nacionalinius interesus — formulė, kuri ypač masina miesčionis. Štai kodėl vieno žmogaus likimas atspindėjo tada Prancūzijai ir visam civilizuotajam pasauliui demokratijos ir reakcijos kovą.

Gindami tikrąją Prancūzijos garbę, tautos garbę, asme-

nybės orumą, kovojo tada dėl niekam nežinomo karininko išteisinimo geriausi Prancūzijos žmonės: rašytojai Zolia, Anatolis Fransas, Romėnas Rolanas, filosofai Viktoras

Banas ir Gabrielis Seajus, istorikai Zoresas ir Olaras, ma-tematikai Penlevė ir Adameras, chemikas Grimo, biologas Diuklo, pedagogas Biuisonas, fizikas Polis Lanževenas.

Lanževenas yra pasakęs žodžius, kurių įspėjamą prasmę

atskleidė tik vėlesnių dešimtmečių patirtis: „Jeigu jau akys atsivėrė neteisingumo atvejui, užmerkti jų nebega-lima — žvilgsniui atsivers ir visa socialinių ir tarptautinių

neteisingumų gausybė".

Gydytojas Ru, išradęs antidifteritinį serumą, tomis

dienomis pasakė: „Toji byla trukdo man dirbti, neduoda miegoti. Jeigu jėzuitai ir antisemitai sukels isteriją, mes 448

išeisime į gatves, tegul verčiau mus nudės, bet nenusilei-sime, žmonija negali žengti atgal".

Čechovas įdėmiai sekė Dreifuso bylos eigą, skaitė

prancūziškus ir rusiškus laikraščius. Brangino visas žinias, kurias pavykdavo gauti, gretino jas, lygino.

„Dreifuso byla užvirė ir įsivažiavo, bet dar neatsistojo ant bėgių. Zolia širdis kilni, ir aš... žaviuosi jo užsidegimu",— rašė jis Suvorinui netrukus po Zolia laiško laikraš-

tyje „Aurore" paskelbimo.

Rašė Čechovas ir Batiuškovui: „Pas mus tik ir šnekama

apie Zolia ir Dreifusą. Didžiulė inteligentijos dauguma Zolia pusėje ir tiki Dreifuso nekaltumu. Zolia išaugo visais trim aršinais; nuo jo protesto laiškų padvelkė tarsi gaiviu vėju, ir kiekvienas prancūzas pajuto, kad, ačiū dievui, esama dar pasaulyje teisingumo ir kad jeigu nuteis nekaltąjį, yra kam jį ginti. Prancūzų laikraščiai nepaprastai įdomūs, o rusų — nors sviesk šalin. „Novoje vremia" tiesiog koktus".

Ką atsakė jam Suvorinas, nežinoma. Bet Čechovas dar

vieną kartą pamėgino išsiaiškinti su juo Dreifuso bylos klausimą. Vasario 6 dieną, jau po Zolia proceso, jis pasiuntė jam ilgą laišką: „Jūs rašote, kad piktinatės Zolia, o čia visi pagauti tokio jausmo, tarsi būtų gimęs naujas, geresnis Zolia. Tame savo procese jis kaip terpentine apsivalė nuo riebalų dėmių ir dabar sužvilgo prancūzams prieš akis tikruoju savo švytėjimu... Tai tyrumas ir dorovinė aukštybė, kokių ir negalvojom esant. Jūs pasekite visą skandalą nuo pat pradžios".

Stengdamasis būti kiek tik įmanoma bešališkas ir ob-

jektyvus, Čechovas vėl rašė:. . . . .pamažėl pamažėl užvirė

košė antisemitizmo pagrindu, nuo kurio atsiduoda sker-

dynėmis. Kai pas mus kas nors negerai, tai mes ieškome priežasčių ne savyje ir greitai randame: „čia prancūzas kiaulystes krečia, čia žydai, čia Vilhelmas"... Taip, Zolia ne Volteras, ir visi mes ne Volterai, tačiau gyvenime taip susiklosto aplinkybės, kai priekaištas, kad mes ne Volterai, labiausiai ne vietoje. Prisiminkite Korolenką, kuris gynė

Multano pagonis ir išgelbėjo juos nuo katorgos. Gydytojas Gazas taip pat ne Volteras, ir vis dėlto nuostabus jo gyvenimas praėjo ir baigėsi visiškai laimingai".

449

Dreifuso byla tapo paskutiniu dalyku, kuris susumavo

Suvorino ir Čechovo santykių rezultatus. Prieš daugelį

metų, išėjus „Stepei", Čechovui, dar visiškai jaunam žmogui, parašė Michailovskis, kad bendradarbiavimas laik-

raštyje „Novoje vremia" negali būti indiferentiškas, jis objektyviai tarnauja blogiui. Su laikraščiu „Novoje vremia" Čechovas buvo nutraukęs ryšius seniai. Dabar baigėsi ir asmeniniai jo santykiai su Suvorinu. Atskirti laikraščio politiką nuo jo leidėjo daugiau jau buvo neįmanoma. O

Dreifuso ir Zolia puldinėjimų, antisemitinių išpuolių laikraštyje „Novoje vremia" Čechovas Suvorinui atleisti negalėjo. Jau Rusijoje, vasarą, jis pasakys apie tai: „Novoje vremia" pozicija Dreifuso—Zolia bylos atžvilgiu tiesiog šlykšti ir pasibjaurėtina".

* * *

Iš Prancūzijos Čechovas išvyko per Paryžių.

Keista buvo įsivaizduoti naktinį Paryžių, tą laisvės

miestą, trikdomą sužvėrėjusios minios šauksmų. Keista

todėl, kad kaip tik čia tais pačiais metais žengė pirmuosius savo žingsnius pagal kalendorių dar neatėjęs XX šimtmetis.

Ir gal kaip tik toje pačioje Lomono gatvėje, kuria traukė

spygaujanti ir rėkaujanti sužvėrėjusi minia, pašiūrėje, paverstoje fizikos laboratorija, buvo ruošiamas pats nuos-tabiausias šiuolaikinio mokslo atradimas — radžio atradimas. Politika — ir mokslas. Kokie tolimi atrodė visi tie dalykai tada, naujo šimtmečio išvakarėse...

Paryžiuje Čechovas susitiko su prancūzų žurnalistu

Bernaru Lazaru, kuris pirmas stojo prieš Dreifuso bylos fabrikavimą. Lazaras padovanojo Čechovui savo knygą

„Dreifuso byla", užrašęs joje: „A. P. Čechovui su pagarba ir simpatija".

Čechovas veržėsi namo ir džiaugėsi greit ateisiančiu

pavasariu: „Jau norisi namo, prie darbo". Jis pažadėjo Lavrovui apysaką žurnalui „Russkaja mysl" ir manė, kad greičiau užbaigs ją namie. „Apysaką aš ne atsiųsiu, o at-vešiu. Atleisk, mielasis, už delsimą. Čia taip nepatogu rašyti, arba aš tokios nuotaikos, kad man neišeina nieko 450

doro. Namie, savo fligelyje, aš iškart suimsiu save į

rankas".

Mintimis jis buvo jau namie. Prašė Mašą, kad iki jam

parvažiuojant nepjaustytų rožių, su pasitenkinimu galvojo, ką sodins sode, apie savo fligelį, kurį jam nesant padarė

šiltesnį...

Jis tik laukė, kol sesuo parašys, jog nusistovėjo geri orai.

Pagaliau jis galėjo parašyti broliui Aleksandrui: „Varg-

šas giminaiti! Šeštadienį, gegužės 2-ąją, aš išvykstu iš Paryžiaus greituoju traukiniu (Norde-ekspresse)... Nusi-blizgink batus, apsirenk padoriau ir atvyk manęs pasitikti.

To reikalauja etiketas, ir tam aš, tikiuosi, turiu teisę, nes esu turtingas giminaitis".

Iš Paryžiaus į Peterburgą greitasis traukinys ėjo tik

keturiasdešimt aštuonias valandas — tais laikais didžiuliu greičiu. Ir gegužės ketvirtą Čechovas buvo jau Peterburge.

Tą pačią dieną, pasimatęs tik su broliu ir Potapenka, jis išvažiavo į Maskvą ir kitos dienos vakarą sėdėjo pagaliau savo kabinete, v a r t y d a m a s laiškus ir laikraščius, kurie jam nesant buvo kraunami ant jo stalo.

Namiškiai nustatė, kad jis sublogęs, ir tai buvo negerai.

Bet tą pirmąjį vakarą visi taip džiaugėsi, kad jis grįžo, taip triukšmingai apžiūrinėjo parvežtas dovanas, ir jis pats pagalvojo valandėlę, kad gyvenimas grįžta į savo įprastines vėžes.

Jis godžiai įniko į laiškus ir laikraščius, paskubom

rašė trumpučius raštelius, kviesdamas pas save į Melichovą čia vieną, čia kitą, tarsi norėdamas išsyk pasinerti į

visas naujienas.

Kaip visada po ilgesnio nebuvimo ryškiau buvo jau-

čiamos permainos, ir pats laikas, rodės, bėga jam kitu tempu negu namiškiams, niekur neišvažiuojantiems ir

gyvenantiems įprastu, seniai nusistovėjusiu gyvenimu.

Vėl buvo pavasaris, ir jis žiūrėjo ir negalėjo atsižiūrėti, tarsi pirmą sykį matydamas, kaip ima žaliuoti anapus

kaimo miškas, kaip keičia spalvas suvešėjęs sodas. Bet pavasaris kartojosi kasmet, ir vis taip pat kaip ir anksčiau Pavelas Jegorovičius užrašinėjo dienoraštyje, kas išva-

žiavo, kas atvažiavo. Ir vis taip pat jis grėbstė takelius, 451

kapstėsi sode, šlavinėjo sniegą palei namą. Čechovas

tiktai pastebėjo, kad tėvas pasidaręs visai romus ir jau nevažinėja taip dažnai cerkvėn, o užsidega savo k a m b a r y j e lempelę, skaito Evangeliją, tylutėliai gieda, smilko smil-kalus. Suseno ir motina.

Praėjus vos kelioms dienoms po jo sugrįžimo, į Meli-

chovą atvažiavo Sobolevskis. Jie vaikštinėjo po kaimą, nuėjo į mišką, o v a k a r e ilgai sėdėjo kabinete, ir Sobolevskis pasakojo, kas dedasi M a s k v o j e ir Rusijoje. Buvo baigtas spausdinti Tolstojaus traktatas „Kas tai yra menas?" Tolstojus kaltino šiuolaikinį mokslą, jog šis tarnaująs išnaudojimo tikslams. „Severnyj vestnik" gavo vidaus reikalų ministerijos įspėjimą dėl „žalingos krypties": vasario n u m e r y j e buvo atspausdinta „Varenka Olesova", jauno rašytojo „iš liaudies" (buvo kalbama, kad iš „Odesos driskių") Maksimo Gorkio apysaka. Už aukų rinkimą duchoborams5 trečią įspėjimą gavo ir „Russkije vedomosti", ir dviem mėnesiam laikraščio leidimas buvo sustabdytas. Tarp nepaminėtų nutarime priežasčių, dėl ko „su-

stabdytas laikraščio leidimas", buvo, pasirodo, straipsnis

„Spaudos reikmių klausimu" (ten buvo pateikti duomenys

„apie cenzūros persekiojimus"). Gegužės mėnesį sukako penkiasdešimt metų nuo Belinskio mirties, bet visaliaudinė

rinkliava paminklui vyriausybės buvo uždrausta, o Čem-

bare, prie namo, kur gyveno Belinskis, vis dar kabojo

smuklės iškaba. Laikraštyje „Novoje vremia" buvo spausdinama be talento sukurta ir pikta Levo Tolstojaus j a u n e s -

niojo apysaka „Šopeno preliudija", nukreipta prieš

„Kreicerio sonatą"... „Dalykai klostosi liūdnai",—reziu-mavo paskui jų pokalbį Čechovas.

Tačiau, šiaip ar taip, jis buvo namie, ir jau po savaitės Nica ir Paryžius atrodė kaip sapnas. Emė slinkti tie patys vienodi Melichovo šiokiadieniai, kurių jis ilgėjosi būdamas užsienyje. Jis ėmė darbuotis — ir tai buvo svarbiau-s i a — ir tarsi iš tiesų stalas jam padėjo: „Aš rašau, skubu atsigriebti už tai, ko nepadariau žiemą... Vieną apsakymą parašiau į žurnalą „Niva", kitą į „Russkaja mysl", dabar rašau trečią".

3 D u c h o b o r a i — p r a v o s l a v ų sekt a (vert. past.).

452

Per du mėnesius jis užbaigė „Jonyčių", pradėtą Nicoje.

Parašė beveik be perdirbimų „Žmogus futliare" ir dabar baigė rašyti žurnalui „Russkaja mysl" dar du apsakymus —

„Apie meilę" ir „ A g r a s t a i " , A - n u s p r e n d ę s sujungti juos į

trilogiją. Jis net turėjo mintį tęsti tą apsakymų seriją toliau. Gal jis tikėjosi, kad jie išaugs į romaną.

Kažkas iš tiesų jam darėsi. Jis pradėjo rašyti ne tik

mažai, bet ir labai trumpus kūrinius, dar trumpesnius negu anksčiau. „Jonyčiaus" ir „Žmogaus futliare" turinio net jam anksčiau būtų užtekę jeigu ne romanui, tai ilgai apysakai. O dabar jis rašė ir dar trumpino. „Jau labai striukai tu rašai",— apgailestavo Sumbatovas.

Jis apskritai pradėjo rašyti kažkaip kitaip. Tarsi po anų

savaičių, praleistų klinikoje prie Devičje Polės, būtų

jautriau ėmęs suvokti gyvenimą, o taip arti anuomet pri-sėlinus mirčiai, skaudžiau pajutęs tai, kas svarbiausia.

Ir santykiuose su žmonėmis, ir požiūryje į gyvenimą, į

ateitį, apie kurią tiek daug buvo galvojama ir kalbama naujojo šimtmečio išvakarėse, svarbu buvo pagrindinis

dalykas. O paprasčiausia, matyt,— ir visų sunkiausia —

šitai buvo suformuluoti taip: „Būti žmogumi". Gal laikai buvo tokie — kuo blogiau, tuo geriau, sakydavo didžiausi toliaregiai, turėdami galvoje įniršusią vyriausybę, kuri jau nepajėgė sustabdyti prasidėjusio judėjimo. Kuo blogiau, tuo geriau... Ir jis jautė, kad rašyti iš tikrųjų reikia kažkaip kitaip.

Vasarą jis perskaitė leidinyje „Knižki nedeli" straipsnį

apie save: „Mes gyvename, kaip mums išeina, dažniausiai ne savo pačių susikurtomis gyvenimo formomis, einame

savo pirmtakų ir aplinkinių žmonių pėdomis, nesusimąstydami, ar taip gyvename, kaip reikėtų, ar taip elgiamės, kaip derėtų < . . . > Ir štai tam, kad būtume išstumti iš ramybės būsenos, kurią sąlygoja minties stoka, tikrosios gyvenimo reiškinių reikšmės supratimo stoka,— tam, kad būtų žadinama mūsų mintis ir nukreipiama jos veikla tikrojo gyvenimo reiškiniams nagrinėti ir vertinti, kad būtume priversti sąmoningai žvelgti į tuos gyvenimo reiškinius, kad būtume paskatinti susikurti sistemą sąmoningos elgsenos savo paties, artimųjų ir viso pasaulio atžvilgiu,— ir reikia tokių rašytojų kaip mūsų Čechovas arba, pavyzdžiui, pran-453

cūzų Mopasanas". Straipsnio autorius kritikas J. Abra-movas rašė, kad išėję Čechovo rinktiniai raštai „sukurs autoriui labai konkrečios pasaulėžiūros rašytojo reputaciją", nes, nepaisant nepagrįsto kritikos priekaišto dėl vienpusiškumo ir faktografiškumo, Čechovas „tiesiog iš naujo peržiūrėjo visas mūsų gyvenimo sritis" ir negailestingai jas sukritikavo; jo knygos „moko sąmoningo

požiūrio į gyvenimą, o ne pesimizmo".

Bet kai išėjo žurnalo „Russkaja mysl" numeris sų

„Žmogumi futliare", Čechovas vėl perskaitė apie save, kad mokąs „atkurti tik išorines gyvenimo reiškinių puses".

Vis dėlto tarp atsiliepimų buvo ir rimtų — tai paliudijimas, jog neramios mintys apie gyvenimą vis labiau ir labiau aitrino jo amžininkų sąžinę. „Belikovas — tai pats gyvenimas, tas kasdienybės dumblas, klampynė, su kuria tenka susidurti kiekviename žingsnyje, kuri viską siurbia į save, viską bjauroja ir dusina dvokiančiame savo purve". „Belikovas — tai visuomeninė jėga, baisi savo nepažeidžiamumu, nes ji nejautri, nepasiekiama žmogaus interesams, aistroms ir troškimams". Vadinasi, jis žadino sąmonę, skatino žmones daryti išvadas, kitaip vienas iš recenzentų

nebūtų parašęs, kad belikovus gimdo nebuvimas Rusijoje tikro visuomeninio gyvenimo. O toji mintis, pasakyta

garsiai, jau šį tą reiškė.

Žymėdamasis pastabas būsimiesiems „Agrastams", Čechovas ketino užbaigti apsakymą savo svajonę pasiekusio herojaus nusivylimu. Tačiau kai sėdo rašyti apsakymą

rimtai, sumanymas pasikeitė, herojus jau nesuvokė savo smukimo, o, atvirkščiai, jautė pasitenkinimą. Sotumas

keičia žmogaus mintis, keičia ir jo idealus. Vienoje užrašų

knygutėje jis yra įrašęs: „Nuo sotumo prasideda saikingas liberalumas".

Apsakyme veterinarijos gydytojas Ivanas Ivanyčius

kalba apie tai šitaip: „Aš mačiau laimingą žmogų, kurio ilgai puoselėta svajonė taip akivaizdžiai įsikūnijo, kuris pasiekė gyvenimo tikslą, gavo tai, ko norėjo, kuris patenkintas savo likimu, pačiu savim. Prie mano minčių apie žmogaus laimę visada kažkodėl prisiplaka kažkas liūdno, o dabar, matant šį laimingą žmogų, mane apėmė slogus

jausmas, beveik nusiminimas. Ypač sunku buvo nakčia.

454

Man paklojo k a m b a r y j e greta brolio miegamojo, ir aš girdėjau, kaip jis neužmigdamas vis kėlėsi ir vis ėjo prie lėkš-

tės su agrastais ir ėmė po vieną uogą. Aš galvojau: kiek iš tikro daug patenkintų, laimingų žmonių! Kokia tai didelė jėga! Jūs pažvelkit į šį gyvenimą: įžūlumas ir dykaduo-niavimas galingųjų, tamsumas ir sugyvulėjimas silpnųjų, aplinkui nepakenčiamas skurdas, ankštybė, išsigimimas, girtuokliavimas, veidmainystė, melas... Tuo tarpu visuose namuose ir gatvėse tylu, ramu; iš penkiasdešimt tūkstančių žmonių, gyvenančių mieste,— nė vieno, kuris su-

šuktų, garsiai pasipiktintų. Mes regime tuos, kurie vaikšto į turgų maisto pirktis, dieną valgo, naktį miega, kurie šne-ka visokius niekus, veda, sensta, iškilniai tempia į kapines savo mirusius; bet mes nematom ir negirdim tų, kurie ken-

čia, ir tai, kas baisu gyvenime, vyksta kažkur užkulisiuose.

Visur tylu, ramu, ir protestuoja viena tik nebyli statistika: tiek ir tiek išėjo iš proto, tiek ir tiek išgerta kibirų, tiek ir tiek vaikų žuvo dėl badmiriavimo... Ir tokia tvarka, matyt, reikalinga; matyt, laimingasis gerai jaučiasi tik todėl, kad nelaimingieji neša savo naštą tylėdami, ir be šio tylėjimo jo laimė būtų neįmanoma. Tai visuotinė hipnozė. Reikia, kad už kiekvieno patenkinto, laimingo žmogaus durų stovėtų kas nors su plaktuku ir tuksėdamas jam vis primintų, kad yra nelaimingų, kad nors jis pats ir labai būtų laimingas, gyvenimas anksčiau ar vėliau jam parodys

savo nagus, užgrius jį bėda — liga, skurdas, mirtis, ir jo niekas nepamatys ir neišgirs, kaip dabar jis nemato

ir negirdi kitų. Bet žmogaus su plaktuku nėra, laimingasis gyvena sau, ir smulkūs gyvenimo rūpesčiai jį tik pamažėl virpina kaip vėjas drebulę..."

* * *

Laiškų krūvelėje, kuri jam nesant susikaupė ant stalo,

pasirodė esąs Nemirovičiaus laiškas. Nei Nemirovičius, ra-

šęs šį laišką, nei Čechovas, kuris skaitė jį grįžęs iš Nicos, suprantama, nemanė, kad vėliau jis bus cituojamas tūkstan-

čius kartų, nes kaip tik nuo jo prasideda naujas rusų ir pasaulinio teatro istorijos puslapis.

455

„Tu, aišku, jau žinai, kad aš pasinešiau į teatrą... Iš šiuolaikinių rusų autorių nusprendžiau ypač kultivuoti tiktai talentingiausius ir n e p a k a n k a m a i dar suprastus... tavęs ru-sų teatro publika dar nepažįsta. Tave reikia parodyti taip, kaip gali parodyti tik skonį turintis literatas, mokantis suprasti tavo kūrinių grožybes ir kartu pats sumanus režisierius. Tokiu aš laikau save. Aš užsibrėžiau tikslą atkreipti dėmesį į nuostabų, mano nuomone, gyvenimo ir žmogaus

sielos paveikslą kūriniuose „Ivanovas" ir „Žuvėdra". Pastaroji ypač žavi mane, ir esu pasiruošęs atsakyti kuo tik nori, kad tos slepiamos kiekvieno pjesės personažo dramos ir tragedijos, pastačius jas sumaniai, nebanaliai, nepaprastai sąžiningai, paveiks ir teatro salę. Gal nesukels plojimų

audros, tačiau tikras, su naujais, iš rutinos išsivadavusiais talentais jos pastatymas bus meno triumfas — už tai aš atsakau. Dabar tereikia tavo leidimo... perleisk pjesę man. Aš garantuoju, kad nerasi režisieriaus, kuris būtų didesnis gerbėjas, ir trupės, kuri labiau dievintų".

Gal, skaitydamas šitą laišką, Čechovas dar kartą prisiminė vakarą Aleksandro teatre ir ilgą savo kelią namo, ir afišas, kurios persekiojo jį pakeliui, o paskui bemiegę naktį prekiniame-keleiviniame traukinyje. Jis nemėgo šių prisiminimų net būdamas vienumoje. Gal jį nemaloniai pa-

veikė Nemirovičiaus laiške posakiai „nuostabūs gyvenimo paveikslai", „meno triumfas". Nors jis gerai žinojo, kaip nuoširdžiai žavisi jo draugas, vis tiek parašė jam, kad „Žu-vėdros" neduosiąs — nenorįs ir neturįs jėgų daugiau jaudintis dėl teatro dalykų.

Bet jau rytojaus dieną atėjo vienas po kito dar du laiš-

kai — ir vėl apie „Žuvėdrą": „Jeigu neduosi, tai papjausi mane kaip režisierių, o tu — vienintelis šiuolaikinis rašytojas, kuris labai domina teatrą, turintį pavyzdingą repertuarą. Jeigu nori, aš iki prasidedant repeticijoms atvažiuosiu pas tave pasitarti apie „Žuvėdrą"— ir apie savąjį pastatymo planą". Ir antras laiškas: „Šiandien išsiunčiau tau laišką ir štai ką tik gavau tavąjį. Tu neleidi statyti? Bet juk

„Žuvėdra" eina visur. Kodėl jos nepastačius Maskvoje?

Ir pjesė jau turi daugybę gerbėjų. Apie ją buvo nepaprastų atsiliepimų Charkovo ir Odesos laikraščiuose. Kas tau kelia nerimą? Nevažiuok į pirmuosius vaidinimus — štai 4 5 6

ir viskas. Juk neuždraudi visiems laikams statyti pjesę vien Maskvai, kai ją gali vaidinti visur be tavo leidimo?.. Jeigu tu šitaip žiūri į pjesę — numok į ją ranka ir atsiųsk man laiškelį, jog neprieštarauji, kad „Žuvėdra" būtų pastatyta... Kam vien Maskvą taip skriausti?"

Čechovas, užsienyje pasiilgęs Rusijos, savo pažįstamų, j u o k a i s parašė: „...prikibsiu prie tavo žodžio. Tu rašai: „aš iki prasidedant repeticijoms atvažiuosiu pas tave pasitarti"... už malonumą pasimatyti su tavim ir pasikalbėti pasiruošęs atiduoti tau visas savo pjeses". Nemirovičius suprato tai kaip sutikimą: „Tavo laišką gavau... Vadinasi,

„Žuvėdrą" statysiu!!. Į „Žuvėdrą" vis gilinuosi ir vis ieš-

kau tų tiltelių, kuriais režisierius turi vesti publiką, veng-damas pamėgtos jos rutinos. Publika dar nemoka (o gal ir niekada nemokės) atsiduoti pjesės nuotaikai,— reikia, kad ji būtų labai atsidavusi. Pasistengsime!"

Tačiau į Melichovą Nemirovičius taip ir nesusiruošė, o Čechovas, iki kaklo pasinėręs į darbą, laikinai pamiršo ir

„Žuvėdrą", ir naująjį teatrą.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Bet tuo pačiu metu, kai jis smulkia tvarkinga rašysena, pastaruoju metu pasidariusia dar smulkesne, margino puslapį po puslapio, paskui išbraukydamas čia pastraipą, čia frazę, prirašydamas iš viršaus ir iš šono naujas eilutes, įjungdamas jas tik jam tesuprantamais ženklais, kol rankraštis galiausiai pasidarydavo panašus į fantastišką pieši-nį,— tuo pat metu du žmonės buvo visiškai atsidėję jo „Žu-vėdrai". Vienas iš j ų — suprantama, Nemirovičius, taip ir n e a t v y k ę s į Melichovą, antras — Meno ir literatūros draugijos režisierius Konstantinas Aleksejevas, garsus Maskvos teatro sluoksniuose sceniniu slapyvardžiu—Stanislavskis.

Prieš metus restorane „Slavianskij bazar" Nikolskajos gatvėje įvyko jų susitikimas, vėliau aprašytas šimtus, o gal ir tūkstančius kartų, bet vis dėlto ir iki šiol stulbinantis vaizduotę — susitikimas, kurio pasekmė buvo Populiariojo dailės teatro gimimas.

Gal Čechovas ir buvo girdėjęs apie tai iš kurio nors

savo pažįstamo. Bet jeigu ir buvo girdėjęs, tai nežinojo dalyko esmės ir todėl neteikė tam ypatingos reikšmės. Jis nežinojo, kad naujojo teatro kūrėjai ten, restorano „Slavianskij bazar" kabinete, paskelbė negailestingą kovą me-lui ir rutinai, įsiviešpatavusiems to meto teatre. Išoriniams efektams, dirbtiniam patosui, nenatūraliai aktorių vaidy-bai, premjerų vaikymuisi, atsilikusiai spektaklių formai, žemo lygio repertuarui — vardijo jie tada, užrašinėdami savo „sąlygas". „Šiandien Hamletas, rytoj —statistas, bet ir būdamas statistu jis turi likti aktorius", „Poetas, dailininkas, aktorius, siuvėjas, darbininkas — tarnauja vienam tikslui..."— šie ir kiti jų reikalavimai, išsilieję tiesiog aforizmais, priimti būsimo teatro programos pagrindu.

Tačiau apie daugelį dalykų, apie kuriuos kalbėjo nau-

jojo teatro organizatoriai, Čechovas seniai galvojo pats.

Galvojo, kai būdamas visai dar jaunuolis rašė viename iš savo feljetonų:. . . . niekam taip nereikia atsinaujinti, kaip mūsų scenai. Atmosfera švininė, slegianti". Galvojo, kur-damas savo „panašias į apysakas", „nesceniškas" pjeses...

Stai čia, kaip neretai esti mene, ir susikirto keliai jo, dar nesuprasto dramaturgo, ir dviejų scenos reformatorių, kurie kol kas neturėjo nei teatro, nei lėšų, tik programą ir didžiulį, galintį daryti stebuklus entuziazmą...

Kaip tik tuo metu, kai savo kabinete Čechovas susikau-

pęs skaitė korektūrą arba sėdėjo paskendęs mintyse, kai mąstė apie naują savo apsakymą arba rašė laiškus, važinė-

jo zemstvos reikalais į Serpuchovą, triūsė sode, Nemiro-vičius ir Aleksėjevas buvo visiškai užsiėmę jo „Žuvėdra".

Kartą, kai n a u j a j a m e teatre, Aleksėjevų dvare Liubimovkoje rengiančiame „Carą Fiodorą" (kuriuo nuspręsta po ilgų abejonių pradėti sezoną), nebuvo repeticijų, jiedu prakalbėjo apie „Žuvėdrą" kiaurą d i e n ą — n u o ryto iki vėlyvo V a k a r o . Kalbėjosi pusryčiaudami, pietaudami, gerdami arbatą... Beje, kalbėjo daugiausia Nemirovičius, o Stanislavskis klausėsi, beveik neprieštaraudamas, ir tik retkarčiais užsirašinėdamas kažką į didelį bloknotą...

Paskui,' jau rugpjūčio mėnesį, Stanislavskis išvyko į

Charkovo guberniją, į savo brolio dvarą, ir ten, viename didžiulių rūmų bokšte, iš kur atsiveria stepės vaizdas, pa-458

sislėpęs nuo visų, pradėjo rašyti „Žuvėdros" režisūrinį

planą. Į šį planą pagal išankstinį jų sprendimą turėjo įeiti viskas — k a i p , kur atsistoti aktoriui, kaip jam judėti scenoje, kaip kalbėti ir „kaip suprasti vaidmenį". Prie plano turėjo būti pridėti brėžiniai, detalūs dekoracijų, kostiumų, grimo, manierų, eisenos aprašymai... Kuriame iš gyvavusių

iki tol teatrų buvo atliekamas toks darbas?

Mizanscenos išėjo drąsios, publikai — neįprastos. Bet, kaip manė abu režisieriai, kurie tomis savaitėmis gyvai susirašinėjo, gyvenimiškos ir „stichiškai atitinkančios Čechovo kūrinį". Stichiškai, nes daug ką „Žuvėdroje" Stanislavskis tada nuspėjo tik intuityviai. „Pjesė prasideda tamsoje. Rugpjūčio vakaras. Blausiai šviečia žibintas, tolumoje girdėti įkaušusio girtuoklio daina, kažkur staugia šuo, kurkia varlės, griežia griežlė, aidi reti cerkvės varpo dū-

žiai",— rašė jis ir pridūrė, kad būtų įtikinamiau: „Visą tai padės žiūrovui pajusti liūdną monotonišką veikiančiųjų

asmenų gyvenimą..." „Stanislavskis puikiai suvokė, kaip nuobodžiai slenka sodyboje diena, beveik isterišką personažų irzlumą, puikiai perteikė išvykimo, atvykimo, ru-

dens y a k a r o paveikslus, mokėjo užpildyti veiksmo eigą pritinkančiais daiktais ir veikiantiems asmenims būdingomis smulkmenomis",— prisimindavo vėliau Nemirovičius tą pirmąjį ir lemiamą bendro jų darbo etapą.

Taip, tada, iš pradžių, būta visko — net Stanislavskio protesto prieš Čechovo įtraukimą į repertuarą. Čechovas atrodė jam pernelyg paprastas, nesceniškas. Tai, ką Stanislavskis savo teatrinėje praktikoje statė iki „Žuvėdros", buvo visai kas kita. Ryšku, efektinga, prisotinta istorijos, judėjimo, spalvų. Būta ginčų. Būta ir nesutarimų. Nemirovičius pastatymo eigoje keitė kai kurias mizanscenas. Būta iš pradžių stebėjimosi, o paskui žavėjimosi, ir Stanislavskis rašė iš dvaro Charkovo gubernijoje į Maskvą: „Aš pats

nesuprantu, ar geras arba niekam tikęs planas... kol kas tik suprantu, kad pjesė talentinga, įdomi, bet iš kurio galo prie jos p r i e i t i — n e ž i n a u . Priėjau ant nuomonės..."

Jau vėliau atmintyje išdilo sunkumai, ir idiliškas dar-bo tonas statant Čechovą Dailės teatre taip pat atsirado vėliau. O tada buvo taip, kaip būna gyvenime: įtampa,

ginčai, sunkus „įsigyvenimas" į nauja, nesėkmės ir vis 459

dėlto galų gale didžiuliai nemenkėjančios reikšmės atradimai...

Kiti Nemirovičiaus laiškai atėjo tik rugpjūčio pabai-

goje, kai jis grįžo iš Jaltos ir naujajame teatre, nuomojan-

čiame sau patalpas kur papuola, prasidėjo skaitymai pavaidmeniui ir pokalbiai. Iki tol aktoriams buvo žinomi tik skaitymai pavaidmeniui, o Nemirovičius pradėjo nuo pašnekesių — pirmasis iš jų truko keturias valandas, o jis spėjo paaiškinti tiktai pusę pjesės. Jis parašė Čehovui laišką ir prašė leisti planuoti dekoracijas kitaip, negu buvo numatyta remarkose: „Dar leisk man, jeigu iškils bū-

tinybė, kai kur įterpti žodelį kitą. Labai mažai, bet gal prireiks." „Man pavyko taip sužadinti protus, kad pašnekesys išėjo gyvas ir net karštas". „Mudu su Aleksėjevu pralei-dome prie „Žuvėdros" dvi paras, ir daug kas mums susiklostė taip, kad gali prisidėti kuriant nuotaiką (o ji pjesėje taip svarbu!)... Sios pjesės „reabilitavimą" aš laikysiu dideliu savo nuopelnu".

Praėjus trims dienoms po pirmųjų skaitymų pavaid-

m e n i u i — dar laiškas: „Jeigu tu neregimai būtum dalyvavęs... nedelsdamas būtum sėdęs rašyti naujos pjesės!

Būtum tapęs liudininku tokio didėjančio, pagaunančio

susidomėjimo, tokio gilaus įsijautimo, tokių samprota-

vimų ir tokios visuotinės nervinės įtampos, kad per vieną tą dieną būtum karštai pamilęs pats save. Jeigu teatras atsistos ant kojų, tai tu, apdovanojęs mus „Žuvėdra", „Dė-

de Vania" ir „Ivanovu", parašysi mums pjesę. Niekad aš nebuvau taip įsimylėjęs tavo talento kaip dabar, kai teko įsirausti į pačias tavo pjesės gelmes".

Atrodo, tą pačią dieną atėjo į Melichovą ir Sumbatovo-

Južino laiškas. Sumbatovas buvo geriausias Nemirovi-

čiaus draugas (dar nuo gimnazijos metų, ir net vedę jie buvo seseris) ir didžiausias jo teatro idėjų antipodas. Sumbatovo laiškas taip pat buvo apie „Žuvėdrą": „Su Nemirovičiumi daug kalbėjomės apie Nikulinos (Mažojo teatro aktorės) norą pastatyti „Žuvėdrą" savo benefisui ir apie jo projektą pastatyti „Žuvėdrą" pas save. Jo trupės aš ne-pažįstu, o tavo pjesei reikia labai gerų aktorių, tai kur kas svarbiau negu puikūs režisieriai..."

Čechovas būtų galėjęs jam paprieštarauti, kad „Zu-

460

vėdra" kaip tik ir buvo jau kartą Aleksandro teatro aktorių rankose... Tačiau prieštarauti neprisiėjo, nes būtent taip paprieštaravo Sumbatovui Nemirovičius. Apie tai jis parašė Čechovui kitame laiške: „Pjesė buvo Aleksandro

teatro žymių aktorių rankose — ir ką jie, pelnė pjesei sėk-mę? Vadinasi, precedentas ne Sumbatovo nuomonės nau-

dai. Antra, aš visada labiau vertinu jaunystę ir meninį aktorių nesugedimą negu patirtį ir susiformuotą rutiną...

Prityręs aktorius ta prasme, kaip mes jį suprantame,— tai būtinai tam tikro, kad ir ryškaus, šablono aktorius".

Tame pačiame laiške jis pranešė Čechovui, kaip pa-

galiau paskirstyti vaidmenys: Arkadina — Kniper, Trep-

levas — Mejerholdas, Nina — Roksanova, Domas — Sta-

nislavskis ir 1.1. Bet aktorių pavardės, išskyrus gal tik Stanislavskio, Čechovui tada nieko nesakė...

...O darbas teatre vyko tomis dienomis be galo įtemp-

tai, su retu susidomėjimu, su noru ne tik suvaidinti, bet suprasti kažką svarbu gyvenime ir pasakyti apie tai žmo-nėms. Trupė buvo jauna, aktoriai — kaip reta to meto teatre — didžiąja dalimi inteligentiški ir apsišvietę,

Vienas iš jų, Nemirovičiaus mokinys, Vsevolodas Me-

jerholdas, vaidinęs „Žuvėdroje" pradedantį rašytoją Treplevą, po kelerių metų parašys Čechovui nepaprastai nuo-

širdų laišką ir papasakos, ką jautė tada tikriausiai ne tik jis: „Aš galvoju apie Jus visada visada. Kai skaitau Jus, kai vaidinu Jūsų pjesėse, kai mąstau apie gyvenimo prasmę, kai jaučiu disharmoniją su aplinka ir pačiu savimi, kai kenčiu vienatvėje... Man norisi liepsnoti savo laiko dvasia. Man norisi, kad visi scenos menininkai suvoktų

didžiąją savo misiją. Taip, teatras gali suvaidinti milžiniš-

ką vaidmenį pertvarkant esamą padėtį!"

Taigi Čechovo „Žuvėdra" buvo jiems ne tik „naujas atspalvis", „nauja forma", o pats gyvenimas — su jo su-dėtingumu, tragizmu, kova. Ji pasirodė esanti artima jaunam teatrui dar ir tuo, kad j o j e buvo keliami tie patys kū-

rybos klausimai, kuriems išspręsti buvo kuriamas naujas teatras.

Stai kas nuo pat pradžių siejo Čechovą su tais jaunais, neprityrusiais aktoriais, suteikusiais jo „Žuvėdrai" gyvenimą.

461

* >k *

Vasara ėjo į pabaigą, ir mintis, kad rudenį teks vėl kur nors išvažiuoti, kad jis priklauso nuo orų, nuo atsitiktinumo ir negali laisvai kurti nei savo planų, nei maršrutų, kėlė jam liūdesį. Kai Čechovas pagalvodavo apie tai, nelikdavo nuotaikos dirbti. Ir imdavo įtikinėti save, kad me-džiaga „senka". „Reikėtų palikti Lopasnią ir pagyventi kur nors kitoje vietoje. Jeigu ne bacilos, tai aš apsigyvenčiau Taganroge kokiem dvejiem trejiem metam ir imčiausi Ta-g a n r o g o — K r a m a t o r o v k o s — B a c h m u t o — Z v e r e v o raj ono.

Tai fantastiškas kraštas. Donecko stepę aš myliu ir kadaise jaučiausi j o j e kaip namie, ir pažinojau tenai kiekvieną raguvėlę. Kai prisimenu tas raguvėles, šachtas, Sauro kapą, pasakojimus apie Zują, Charcyzą, generolą Ilovaiškį, prisimenu, kaip važiavau jaučiais į Kriničką ir į grafo Platovo Krepkają, man pasidaro liūdna ir gaila, jog Taganroge nėra beletristų, ir kad toji medžiaga, labai miela ir vertinga, niekam nereikalinga",— rašė jis tada vienam taganrogiečiui.

Bet liūdna jam buvo vis dėlto ne todėl, kad nėra kam

Taganroge aprašyti Sauro kapo. O todėl, kad jau neišmatuojamai toli tie laikai, kai kartu su broliais jis važiavo į Krepkają ir važiuodami jie erzino Nikolajų, užsimau-kšlinusį gremėzdišką cilindrą. Todėl, kad nesulaikomai lekia metai, bėga gyvenimas, ir net tą laisvę, kurią turi sveiki žmonės, dabar iš jo atėmė liga. Išseko ne Melichovo įspūdžiai — jų dar užtektų ir apysakai, ir pjesei. Tada, praeitą pavasarį, Devičje Polėje, ligoninės palatoje Nr. 16,

„dešimčia daugiau negu palata Nr. 6", pirmą kartą jam šmėkštelėjo jo dienų pabaiga. Bet pagal keistus gamtos dėsnius kaip tik dabar jis stipriau negu iki tol jautė gyvenimą, ir jam prieš akis tarsi pirmą kartą atsivėrė tie džiaugsmai, kurie nepavaldūs nei laikui, nei ligoms, nei kasdienybės rūpesčiams. Jis kaip niekada dabar siekė vientisu-mo, ir jam dabar buvo maža to, ką jis gali ir moka,—„su-skaldyti" į mažiausias dalelytes charakterį, situaciją, patį

sudėtingiausią gyvenimo reiškinį. O gal maža to buvo ne tik jam, bet ir pačiam laikotarpiui. Ir todėl, nesibaimindami kaip anksčiau retorikos, pamokslavimo frazių, jo herojai 462

vis dažniau ir dažniau klausia ir atvirai smerkia: „...o argi tai, kad mes mieste gyvename tvankumoj, ankštumoj, ra-

šome nereikalingus raštus, lošiame vintą,— argi tai ne futliaras? O kad mes praleidžiame visą gyvenimą tarp dykaduonių, bylininkų, kvailų, tuščių moterų, kalbam ir klausomės visokių n i e k ų — a r tai ne futliaras?"

Rugpjūtyje išėjo „Russkaja mysl" numeris su dviem apsakymais „Agrastai" ir „Apie meilę".

Taip, pradėdamas šią seriją, jis vėl galvojo apie roma-ną. Bet romanas ir šį kartą neišėjo... Kodėl? Ar todėl, kad sunku jau buvo pradėti ką nors stambaus (bet juk pjeses jis rašė kaip tik dabar)? O gal jis nerado romanui formos —

todėl kad dar neatėjo laikas jo, Čechovo, romanui? O galbūt visa, ką jis rašė anksčiau ir ką rašo dabar, ir buvo vienas grandiozinis romanas — be pradžios ir be pabaigos, kaip ir pats gyvenimas, aprėpiantis visas jo sferas, visas sąmonės sritis, visas jo amžininko dvasios būsenas?

Tarp laiškų — atsiliepimų apie „Russkaja mysl" numer į — ant jo stalo gulėjo ir Avilovos laiškas. Visą tą laiką jiedu retkarčiais siuntinėjo vienas kitam laiškus, ramius ir dalykiškus. Sunku iš jų spręsti buvus kitokių jausmų. Ta-

čiau jų būta...

Tą rugpjūčio dieną, gavusi žurnalo „Russkaja mysl"

numerį su Čechovo apsakymu, Avilova ilgai negalėjo nusiraminti. Kodėl jai pasirodė, kad Aliochino ir Anos Aleksej e v n o s Luganovič istorija — tai jos meilės istorija? Bet apsakymo pabaiga, kai Aliochinas amžinai atsisveikina su Luganovič ir staiga supranta, kad „kai myli, tai, samprotau-jant apie savo meilę, reikia remtis kuo nors aukštesniu, reikšmingesniu negu laimė ar nelaimė, nuodėmė ar dorybė jų įprastine prasme, arba visiškai nereikia samprotauti" , s u k ė l ė j o s širdyje, kaip ji rašė vėliau, tikrą audrą. Ji nusprendė, kad tai atsakymas į jos meilės metus, pavėluotas patarimas-prisipažinimas. Ir parašė Čechovui laišką, neteisingą, pilną nevilties. „Aš čia buvau susitikusi su vienu Jūsų bičiuliu, apie kurį jo žmona sako, jog jis krečiąs visokias niekšybes, kad paskui realiai ir detaliai aprašytų jas savo romanuose. Suprantama, galiausiai jis mušasi į krūti-nę atgailaudamas,— rašė ji.— Jūs darote didžiadvasišku-mo ir kilnumo pratybas. Bet, deja, taip pat atgailaujate...

463

Kiek temų reikia rasti, kad leistumėte vieną tomą po kito...

Ir štai rašytojas kaip bitė renka medų iš kur papuola... Ra-

šyti nuobodu, įgriso, bet ranka „įdirbta" ir abejingai, šaltai aprašinėja jausmus, kurių jau negali išgyventi siela, nes sielą išstūmė talentas. Ir kuo šaltesnis autorius, tuo labiau jaudinantis ir jausmingesnis apsakymas. Cia visas menas".

Čechovas atsakė jai labai greitai. Bet atsakė ne į priekaištus, o tik parašė apie save: „Aš važiuosiu į Krymą, paskui į Kaukazą ir, kai ten pasidarys šalta, važiuosiu tikriausiai kur nors į užsienį. Vadinasi, į Peterburgą nepateksiu.

Išvažiuoti man baisiai nesinori. Vien nuo minties,

kad turiu išvažiuoti, man nusvyra rankos ir nėra noro

dirbti. Man atrodo, kad jeigu šią žiemą praleisčiau Maskvoje arba Peterburge ir gyvenčiau gerame, šiltame bute, tai visiškai pasveikčiau, o svarbiausia, dirbčiau taip (t. y.

rašyčiau), kad, atleiskite, net pats velnias pavydėtų.

Toks klajokliškas egzistavimas, be to, dar žiemos me-

tu,— žiema užsienyje šlykšti,— visiškai išmušė mane iš vėžių".

Ir tik pačioje pabaigoje vietoj atsakymo į jos priekaiš-

tus santūrios ir tarsi nustatančios tarp jų distanciją eilutės:

„Jūs neteisi rašydama apie bitę. Ji iš pradžių mato ryškias, gražias gėles, o tik paskui ima medų.

O kai dėl visa kita — abejingumo, nuobodulio, to, jog

talentingi žmonės gyvena ir myli tik savo personažų ir fantazijos pasaulyje,— galiu pasakyti tik viena: į kito širdį

neįlįsi.

Orai bjaurūs. Salta ir drėgna.

Tvirtai spaudžiu Jums ranką. Būkite sveika ir laiminga, Jūsų A. Čechovas".

* * *

N a u j a j a m e teatre vyko repeticijos, pašnekesiai, skaitymai pavaidmeniui, apie kuriuos detaliai parašydavo

Nemirovičius: „Planuojame, mėginame tonus — arba, tei-

464

singiau, pustonius, kokiais turi suskambėti „Žuvėdra", svarstome, kokiomis sceninėmis priemonėmis pasiekti

to, kad publika būtų pagauta taip pat, kaip pagauti mes...",

„mise en scene pirmojo paveikslo labai drąsus. Man svarbu žinoti tavo nuomonę".

Čechovas su neslepiamu apmaudu ruošėsi į kelionę:

„Jeigu ne bacilos, tai aš likčiau žiemoti Maskvoje, kur laukiama labai įdomaus sezono..." Orai, apie kuriuos Čechovas parašė Avilovai, reiškė ne ką kita, kaip prasidėjusį

rudenį. Ir jis pradėjo ruoštis į Jaltą, kurią pasirinko — po ilgų dvejonių — vietoj užsienio.

Iš Melichovo jis išvyko rugsėjo 9 dieną. Ar šmėkšte-

lėjo jam tada — bent akimirką — mintis, kad su Melichovu baigta?..

Atvykęs į Maskvą, tą patį vakarą jis nuvažiavo į „Žu-

vėdros" repeticiją. Repeticijos vyko Medžiotojų klube Vozdviženkoje, netoli nuo prabangios Morozovos vilos.

Namas su kriauklelėmis — vadino ją maskviečiai, sunkiai priprantantys prie naujos architektūros.

Lijo. Čechovas atvyko su vežiko puskariete ir, purty-

damas nuo rankų lašus, lydimas smalsių žvilgsnių, skubiai nuėjo durų link. Viename iš kambarių jam prisistatė aukš-

tas jaunas vyriškis ir priminė, kad jie kartu mokęsi Taganrogo gimnazijoje. Tai buvo A. Višneveckis, jau keletą

metų vaidinąs provincijoje Višnevskio pavarde ir dabar pakviestas į naujojo teatro trupę. Vienintelis, turįs scenos patirtį.

Repetavo didelėje salėje.

Nemirovičius-Dančenka pristatė trupei Čechovą. Ak-

toriai susijaudino. Vaidinti stebint autoriui, garsiam rašytojui, buvo baisu. Jaudinosi ir pats Nemirovičius. Daug kur apipavidalinimas, mizanscenos, „asmenų traktavimas"

buvo neįprasti ir drąsūs, ir jis nežinojo, kaip į tai pažiūrės Čechovas. Bet pamažu visi įėjo „į toną", o autorių, prany-kusi kažkur tuščios salės tamsoje, tiesiog pamiršo.

Ten pat, Medžiotojų klube, kitą dieną per antrą repe-

ticiją įvyko Čechovo ir aktorių pokalbis, kurį įsiminė, atrodo, visi, kas buvo salėje. Pagal Stanislavskio sumanymą užkulisiuose turėjo kvarkti varlės, čirkšti žiogai (kaip aiškino Stanislavskis laiške Nemirovičiui-Dančen-16. „Čechovas"

4 6 5

kai, jis padaręs tai, norėdamas sukurti visiškos tylos iliuziją: „Juk tyla teatre išreiškiama ne tylėjimu, o garsais").

— Kam tai? — paklausė Čechovas, išgirdęs entuzias-

tingą dalyvių šneką apie prasidėsiantį kvarkimą.

— Realybė!

— Realybė? — paklausė Čechovas, o paskui patylėjęs

pridūrė: — Yra toks vienas Kramskojaus žanrinis paveikslas, kuriame puikiai pavaizduoti veidai. O-jeigu imtume ir viename veide išpjautume nosį ir įstatytume gyvą? Nosis — realybė, o paveikslas būtų sugadintas.

Ir pridūrė:

— Scena — tai juk menas.

Vienas aktorius tą sykį didžiuodamasis papasakojo, kad trečiame veiksme vykstant koncertui pagal režisieriaus sumanymą bus suvesti visi dvaro šeimynykščiai ir net

moteris su verkiančiu kūdikiu.

— Tai tas pat, jeigu jūs skambintumėte fortepijonu

pianissimo, o tuo metu nukristų fortepijono dangtis,— atsargiai paprieštaravo Čechovas.

— Bet juk gyvenime dažnai būna, kad į pianissimo

visai mums nelauktai įsiveržia lorte, — kažkuris iš aktorių

gynė Stanislavskio išmonę, kuri tada atrodė nepaprastai pavykusi.

— Bet juk scenai būtinas tam tikras sąlygotumas. Sce-

nos k a m b a r y s neturi ketvirtos sienos. Be to, scena — menas, scena atspindi gyvenimo kvintesenciją, ir nereikia įvesti nieko nereikalingo...

Šiuos Čechovo žodžius jaunasis Mejerholdas, grįžęs

namo, užsirašė į dienoraštį, o vėliau, jau tapęs režisieriumi, sukūrusiu savo sistemą ir savo teatrą, prie šio užrašo pridūrė: „Ar bereikia aiškinti, kokį nuosprendį tame dialoge pateikė šiais žodžiais Natūralistiniam teatrui pats A. P. Čechovas. Natūralistinis teatras kamavosi, ieškodamas ketvirtos sienos, ir tai atvedė jį prie daugybės absurdų".

Naujasis teatras dar tik žengė pirmuosius žingsnius.

Žengė per ginčus, visuotinį entuziazmą, net kartais ir tokia kaina...

O po kelių dienų, apsilankęs „Caro Fiodoro" repeticijoje, Čechovas bėgo tolyn nuo Maskvos darganų. Jau iš

Jaltos jis rašė: „Prieš išvažiuodamas... aš buvau „Fiodoro 466

Joanovičiaus" repeticijoje. Mane maloniai sujaudino tono inteligentiškumas, ir nuo scenos padvelkė tikru menu,

nors vaidino ir ne didieji talentai. Irina, mano nuomone, nuostabi. Balsas, taurumas, nuoširdumas — tokia gera, jog net gerklėje peršti... Jeigu būčiau pasilikęs Maskvoje, tai būčiau įsimylėjęs tą Iriną".

Iriną vaidino filharmonijos mokyklos Nemirovičiaus

klasės absolventė Olga Kniper.

* * *

Jis pabėgo į Jaltą nuo rudens, ir, rodės, iš tikrųjų apga-vo laiką.

Kryme tebebuvo tikra vasara. Rami šilta jūra, kepi-

nanti vidurdienį saulė. Minia krantinėje. Garsieji čebure-kai. Pusrūsėliai su jaunu vynu. Totoriai, kone prie kiekvieno kampo p a r d a v i n ė j a n t y s vaisius. Išdžiūvęs per vasarą Derekojus ir Jaila, nuolatos traukianti žvilgsnį toluma —

nuo krantinės, nuo minios, nuo kasdieninių rūpesčių ir kažkieno nelaimių. Viskas buvo kaip ir prieš penketą metų, kai jis čia rašė savo „Studentą". Tiktai tada buvo pavasaris, ir dar nebuvo nusekęs Derekojus, ir žalumos žvilgesys dar nebuvo apneštas dulkių. Ir jis pats buvo jaunas ir sveikas.

Bet miškai kalnų šlaituose jau buvo rudeniški. Atsidavė

puviniu, naktimis sniegas nuklodavo viršūnes. Ir praeiviai krūpčiojo nuo sproginėjančių kaštonų pokšėjimo.

Kad jis atvyko į Jaltą, išsyk sužinojo visas miestas.

Krantinėje damos rodydavo į jo pusę skėčiais, šnibždėdavosi ir stengdavosi atkreipti į save dėmesį. Jeigu jis atsisėsdavo ant suolelio, praeiviai taip imdavo spoksoti jam į veidą, kad tekdavo užsidengti laikraščiu...

Kartą kaip paprastai užsukęs Sinanio parduotuvėn,

Čechovas iš šeimininko sužinojo apie savo tėvo mirtį. Sinanis gavo telegramą su prašymu „parengti Antoną Pavlo-vičių". Smulkmenos išaiškėjo tik po kelių dienų, kai atėjo sesers laiškas. Pavelas Jegorovičius mirė klinikoje po skausmingos operacijos. Sesuo paskui jam rašė ir susitikus papasakojo, kad tą dieną, kai Melichove susirgo tėvas, M a s k v o j e pas ją svečiavosi Brazas. Jiedu linksmai šnekė-

6 *

467

josi, ir staiga jai buvo paduota telegrama iš Lopasnios be parašo: „Atvažiuokit į Levšino kliniką, ten sergantis tė-

vas". Buvo jau apie dešimtą vakaro, kai ji su Brazu priva-

žiavo prie klinikos. Tik viename lange degė ryški šviesa.

Ten ir vyko, kaip jiems pasakė, operacija — Pavelą Jegorovičių atvežė iš Lopasnios su įstrigusiąja išvarža. Tiktai ketvirtą valandą nakties nulipo žemyn profesorius Levšinas, išblyškęs, vos besilaikantis ant kojų, ir iškart užsipuolė Mariją Pavlovną, kaip ji galėjusi palikti sergantį senį

vieną. Bet prieš tris dienas, kai ji išvyko kaip paprastai į

Maskvą, Pavelas Jegorovičius buvo sveikas, triūsė sode, užrašinėjo į dienoraštį, kas atvažiavo ir kas išvažiavo...

Antros operacijos, Tcurios prisireikė po paros, senukas jau nepakėlė. Palaidojo jį M a s k v o j e Novodevičės vienuolyno kapinėse. Maša paskutinį kartą įrašė tėvo dienoraš-

tyje: „Spalio 12 dienąP. J. mirė M a s k v o j e 5 v. dienos".

Ilgai dar kamavo Čechovą mintys, kad jeigu jis būtų

buvęs namie, nebūtų davęs išvaržai įstrigti, nebūtų leidęs tėvo vežti kračiu keliu, kad ir dabar jis čia, Jaltoje, o namie — beviltiškas sielvartas, nusikamavusi sesuo, pasimetusi motina...

Jis parašė tada seseriai: „Man atrodo, kad po tėvo mirties Melichove bus jau ne tas gyvenimas, tarsi kartu su jo dienoraščiu būtų nutrūkusi ir gyvenimo Melichove tėk-mė". Ir jis, ir Marija Pavlovną jau suprato, kad iš Melichovo gyvenimo mechanizmo iškrito „pagrindinis krum-

pliaratis", kad vargu ar motina pajėgs gyventi žiemą kaime viena, ir, vadinasi, reikės sukti naują gūžtą.

Lapkričio mėnesį į Jaltą atvyko sesuo, jiedu ilgai svarstė, kaip dabar gyventi, ir galų gale nutarė nusipirkti Jaltoje sklypą ir statydintis namą.

sk * *

Sklypas buvo toli nuo j ū r o s — Autkos gatvės gale. Juo tarsi baigėsi paskutinis gatvės posūkis. Gatvė prasidėjo nuo krantinės, iš pradžių ėjo gan solidžios vilos ir pensi-onatai, bet kuo aukščiau, tuo jų buvo mažiau, ir galų gale, 468

jau už miesto rioos, prasidėjo varganas Autkos kaimas, kur gyveno totoriai ir graikai.

Sklypas buvo mažas, akmenuotas, apaugęs dygiais

vynuogienojais, šlaitu leidosi į Učan-Su pusę. Ir kai Čechovas atvažiavo ten su jaunu architektu Sapovalovu, su kuriuo buvo supažindinęs jį Sinanis, šiam sklypas padarė

anaiptol ne džiuginantį įspūdį. Čechovo pažįstami stebė-

josi, kodėl jis pasirinko šį sklypą — toli nuo jūros, toli nuo miesto, be vandens, su nepatogiu keliu, pliką, nykų kietos Krymo žemės plotelį. Ką jis į tai galėjo atsakyti? Kad jį

pavergė nuo čia atsiveriantis vaizdas? Kad sklypas kainavo nebrangiai ir buvo parduodamas išsimokėtinai? Kad nori pasislėpti nuo įkyrių lankytojų?

Šiaip ar taip, sklypas buvo nupirktas, ir 1899 metų sausio mėnesį Sapovalovas pradėjo statyti Autkoje namą.

O Čechovas gyveno kol kas toje pačioje Autkos gat-

vėje, tiktai žemai, v a s a r n a m y j e pretenzingu „Omiuro" pavadinimu.

Jaltoje tą rudenį ilsėjosi ir gydėsi daugelis — ir tie, kuriuos jis pažinojo iš anksčiau — Balmontas, Miroliubovas, gydytojas Orlovas, ir tie, su kuriais susipažino tik dabar, kaip gydytojas Altšuleris. Su juo ir su gydytoju Orlovu jis dažnai susitikdavo ir ilgai kalbėdavosi.

Čechovas susipažino ir su jaunu kompozitoriumi Rach-

maninovu. Jis buvo aukštas, liesas, nešnekus, pažinties pradžioje atrodė lyg abejingas, lyg šaltas. Klaidžiojantis jo žvilgsnis būdavo nukreiptas virš pašnekovo galvos, ir šis pasijusdavo nesmagiai. Pasirodydavo visur kartu su Saliapinu, ir buvo jie neperskiriami, nors sunku rasti labiau skirtingus žmones. Bet kažkuo šis niūrus jaunas žmogus buvo Čechovui jau nuo pat pradžių simpatiškas.

Iki pat savo gyvenimo pabaigos Rachmaninovas nepa-

miršo, kaip tada, po vieno Saliapino koncerto Jaltoje, minia gerbėjų apspito garsųjį dainininką. Į jį, j a u n ą akompa-nuotoją, niekas nekreipė dėmesio, ir jis sėdėjo nuošaliai, pasimetęs ir prislėgtas. Staiga į artistų kambarį įėjo Čechovas ir pasuko tiesiai prie jo sakydamas:

— Aš visą laiką žiūrėjau į jus, jūsų nuostabus veidas —

jūs būsite didis žmogus.

Paskui jie susitiko pašte. Pamatęs aukštą Čechovo fi-

469

gūrą, Rachmartiriovas. susijaudino ir, įveikdamas sumiši-mą, žengė p r i ė j o . O Čechovas tarė: „Kodėl jūs neužsukate?

Užeikite kokią šeštą valandą".

Kartą Rachmaninovas papasakojo Čechovui, kaip jis

pirmą kartą lankėsi Chamovnikuose. Jį r e k o m e n d a v o tada Tolstojui bendra jų pažįstama kunigaikštienė Liven. Ji labai prašė Tolstojų, kad šis priimtų Rachmaninovą: „Jaunuolis gali žūti. Jis prarado pasitikėjimą savo jėgomis, pasistenkite jam padėti". Kitą sykį užsuko jiedu su Saliapinu. Šaliapinas dainavo. „Neįmanoma aprašyti, kaip jis dainavo: jis dainavo taip, kaip rašė Tolstojus",—jaudindamasis pasakojo Rachmaninovas.

Kartą jis atnešė į Autką savo fantaziją orkestrui su už-

rašu: „Brangiam ir didžiai gerbiamam Čechovui, autoriui apsakymo „Kelionėje", kurio turinys tapo šio kūrinio programa" .

* * *

1898 metų lapkričio pradžioje Čechovas gavo laišką iš

Nižnij Novgorodo — nuo jauno rašytojo Maksimo Gorkio:

„Teisybę pasakius — aš norėčiau išpažinti Jums nuo-

širdžiausią karštą meilę, kurią be atsako jaučiu Jums nuo mažumės, aš norėčiau pasakyti, kaip gėriuosi nuostabiu Jūsų talentu, liūdnu ir už širdies griebiančiu, tragišku ir švelniu, visada tokiu puikiu, subtiliu. Ak, velniai griebtų — spaudžiu Jums ranką,— ranką menininko ir nuošir-

daus, liūdno žmogaus, tikriausiai,— ar ne?

Duok Dieve Jums ilgų metų rusų literatūros šlovės la-

bui, duok Dieve Jums sveikatos ir k a n t r y b ė s — dvasios žvalumo duok Jums Dieve!

Kiek nuostabių minučių aš išgyvenau prie Jūsų knygų,

kiek kartų verkiau prie jų ir niršau, kaip vilkas spąstuose, ir liūdnai juokiausi ilgai.

Jūs galbūt taip pat pasijuoksite iš mano laiško, nes —

jaučiu rašąs niekus, kažką nerišlu ir kupina susižavėjimo, bet tai, suprantate, todėl taip kvaila, kad plaukia iš širdies, o visa, kas eina iš širdies,— deja! — kvaila, net jeigu tai ir didis dalykas,— Jūs pats tai žinote.

470

Dar kartą spaudžiu Jums ranką. Jūsų talentas — dvasia

tyra ir skaidri, tačiau apnarpliota žemės mazgais — nie-kingais kasdieninio gyvenimo mazgais,— ir todėl jis liūdi.

Tegul rauda — šauksmas į dangų ir raudojime aiškiai gir-dėti".

Kartu su laišku atėjo knygos — du tomai apsakymų, ne-

seniai išėję Peterburge. Apsakymai buvo spausdinti laik-raščiuose ir žurnaluose, dažniausiai provincijų. Šiose dvie-jose knygose buvo „Daina apie Sakalą", „Čelkašas", „Ant sielių", „Buvusieji žmonės", „Stepėje", „Konovalovas"...

Išėjus knygoms, apie Gorkį pradėta šnekėti kaip apie

rašytoją, iš jaunųjų teikiantį didžiausių vilčių.

Po kurio laiko ir Čechovas parašė į Nižnį:

„Jūs klausiate, kokios aš nuomonės apie Jūsų apsaky-

mus. Kokios nuomonės? Talentas neabejotinas ir, be to, tikras, didelis talentas. Pavyzdžiui, apsakyme „Stepėje" jis pasireiškė su nepaprasta jėga, ir mane net pavydas paėmė, kad tai ne aš parašiau. Jūs menininkas, protingas žmogus.

Jūs puikiai jaučiate, Jūs plastiškas, t. y. kai vaizduojate daiktą, tai matote jį ir čiupinėjate rankomis. Tai tikras menas. Stai Jums mano nuomonė, ir aš labai džiaugiuosi, kad galiu Jums ją pasakyti. Aš kartoju, labai džiaugiuosi, ir jeigu mudu susipažintume ir pasikalbėtume valandą

kitą, tai Jūs įsitikintumėte, kaip didžiai Jus vertinu ir kokias viltis dedu į Jūsų talentą.

Dabar vardyti trūkumus? Bet tai nėra taip lengva. Kal-

bėti apie talento trūkumus, tai tas pat, kas kalbėti apie trūkumus didžiulio medžio, augančio sode; čia juk svarbiausia ne pats medis, o skonis to, kuris žiūri į medį. Ar ne taip?"

Jis suprato, kad kartu su laišku ir dviem nedideliais

tomeliais ir į jo paties gyvenimą įžengė kažkas nauja. Sis rašytojas buvo jau visai kitos negu jis kartos — kitokios patirties, kitų uždavinių. Jis ryškiai pajuto skirtumą. Ir gal pirmą sykį su tokiu aiškiu liūdesiu pagalvojo apie save, kad jau nebejaunas. Sklaidydamas puslapius, Čechovas

tada skaitė:

sunkūs debesys lėtai slenka virš miegūstos upės:

rodosi, kad jie leidžiasi vis žemiau ir žemiau; rodosi, tolumoj pilki jų skutai liečia greitas ir drumzlinas pavasario 471

bangas, ir ten, kur jie palietė vandenį,— iki dangaus iškilo neperregima debesų siena, užtverdama upės tėkmę ir kelią sieliams".

Gerai. Tačiau jis būtų parašęs ne taip, kitaip...

Tie keisti, pilni veržlumo apsakymai — apie valkatas,

elgetas, nudriskėlius — buvo tikriausiai pranašai būsimų

permainų, kurių realių formų ir pasekmių dar niekas nežinojo. Galbūt tada, kai Čechovas sklaidė tuos du tomelius, pirmą kartą jam kilo mintis, tik vėliau pasakyta garsiai:

„Mane skaitys septynerius ar septynerius su puse metų, o paskui užmirš". Tačiau galbūt kaip tik tada jis suprato ir kitką: kad praeis tam tikras laikas — ir jį vėl pradės skaityti, „ir tada jau skaitys ilgai ilgai", ir jo pramintieji keliai

„išliks"...

Rytais miestas nugrimzdavo į rūką, baltą kaip pienas,

melzganą, ir tik kai kur horizonte galima buvo numanyti kalnų kontūrus. Kartais po keletą dienų lydavo, miestas ištuštėdavo, tik paskubom prabėgdavo vieniši praeiviai.

Pro sandariai užvertus langus iš Vinogradnajos arba Gimnazičeskajos gatvių atsklisdavo fortepijono garsai, balsai, bet tuoj pat juos nustelbdavo monotoniškas lietaus šniokš-

timas. Baigėsi vasara, prieš akis buvo ilga žiema, kai jis imsis darbo, gyvens prisiminimais, lauks šilumos, laiškų.

Išvažinėjo skėčiais rodžiusios į Čechovą poniutės ir sosti nės puošeivos, dar neseniai tvindę krantinę. Jalta iki kitos vasaros vėl pasidarė beluomė, nes baciloms, kaip niūriai j u o k a u d a v o Čechovas, visi buvo lygūs.

Jis pradėjo dirbti. „Mano tokia nuotaika, kad taip vis sėdėčiau, rašyčiau ir siuntinėčiau į paštą apsakymus",—

sakydavo jis. tomis dienomis.

Be darbo ir statybos rūpesčių — tekdavo važinėti į

žemės banką tvirtinti dokumentų, rašyti prašymus,— jis rinko aukas Samaros gubernijos badaujantiems vaikams —

Rusijoje vėl buvo nederlius. Atsišaukimą „Badaujantys

vaikai" jis išspausdino vietos laikraštyje „Krymskij kurjer", ir nuo tos dienos į „Omiuro" vasarnamį be perstojo plaukė nepažįstami žmonės. Kai kas naudojosi proga

pamatyti garsenybę, bet dažniausiai ėjo tie, kuriems Čechovo straipsnis buvo tasai „panaktinio kūjelis", kuris trukdė miegą ir ramybę. Pavyzdžiui, tuberkulioze sergan-472

tis mokytojas atnešė kartą keletą rublių, kuriuos surinko vietos parapijos m o k y k l o s vaikai...

Taip, džiovai buvo lygūs visi — ir vargšas mokytojas iš kokio nors vidurio Rusijos kampelio, ir vienintelis tituluo-tos šeimos įpėdinis. Visi jie, išplėšti iš įprastinio gyvenimo, pasilikdavo čia — akis į akį — su liga, mirtimi. Ir nelaimės akivaizdoje vyko vertybių perkainavimas, ir mirtis, tokia įprasta šiame mieste, mokė žiūrėti neišvengiamai lemčiai į akis.

Ir kai atėjo sesers laiškas — ji rašė, kad motina liūdi ištuštėjusiame Melichove, skundžiasi, baiminasi visokių

garsų tuščiuose namuose,— Čechovas atsakė jai: „Jaltoje taip pat stūgauja šunys, ūkia virtuvai ir krosnių kaminai...

Pasakyk motinai, kad ir kaip elgtųsi šunys ir virtuvai, vis tiek po vasaros turi ateiti žiema, po jaunystės senatvė, po laimės nelaimė ir atvirkščiai; žmogus negali visą gyvenimą būti sveikas ir linksmas, jo visada laukia netektys, jis negali apsisaugoti nuo mirties, nors būtų ir Aleksandras Makedonietis,— ir reikia būti viskam pasiruošusiam ir į

viską žiūrėti kaip į neišvengiamą būtinybę, nors ir labai tai sunku".

Nedaug yra Čechovo laiškuose tokių eilučių. Bet tai

buvo ne tik p a m o k y m a i senutei motinai, bet dar labiau sau — vienišiems v a k a r a m s Autkos vasarnamyje, įsika-linimui Jaltoje. Skaudi ir būtina narsa gyvenimo akivaizdoje.

>k >k >[<

Jaltos miestas tvarkėsi. Buvo kalbama, kad greitai pra-dėsią įvedinėti elektrą, būsiąs pailgintas molas, platinama krantinė, buvo numatoma, kad ateityje čia būsiąs nutiestas geležinkelis. Peterburgo inžinierius kelininkas Michailovskis, rašantis N. Garino slapyvardžiu, dirbo su savo paieškų

grupe kažkur visai arti Jaltos.

„Čia būna sezonas, bet gyvenimo nėra",— atkakliai kartojo Čechovas, tarsi nenorėdamas viso to matyti.

Ir sėdėdamas vietos teatro viršutiniame aukšte, kad

nekristų smalsiai publikai į akis, ir gerdamas arbatą pas 473

vaišingą gimnazijos viršininkę Charkevič bei j u o k a u d a m a s su klasių damomis, jis nekantriai laukdavo laiškų iš Maskvos ir ilgėdavosi jos, Maskvos triukšmo, susitikimų, pa-

šnekesių— „apie literatūrą, o ne apie literatus". Ir jam atrodydavo, kad M a s k v o j e viskas kitaip.

O Maskvoje drėbė šlapias sniegas ir šaltis vertė skubėti praeivius.

Jau prasidėjo sezonas naujajame teatre. Pirmasis se-

zonas. Gandai apie spektaklius pasiekdavo sunkiai. Iš

laikraščių buvo sunku suprasti, kaip naujasis teatras vertinamas. Jį lyg ir gyrė — ypač po „Caro Fiodoro". Bet kartu bendroji nuomonė buvo tokia, kad nors „ir scenos apystata ir kostiumai nepaprastai gyvenimiški", ir „minia vaidina puikiai", bet . . . .aktorių kol kas nematyti".

Kai Jaltoje tomis dienomis Čechovas skaitė recenzijas

ir mėgino perprasti, kas po jomis slypi, jis negalėjo ir pagalvoti, kad jaunasis teatras tuo metu buvo prie kracho ribos. Tiktai vienas spektaklis — A. Tolstojaus pjesė „Caras Fiodoras Joanovičius" — s u t e l k d a v o pilną salę. „Sei-lokas" patyrė nesėkmę, o Hauptmano „Hanelė" buvo uždrausta cenzūros (ten viename veiksme kaimo mokytojas Hanelei pasirodydavo sapnuose kaip Kristus, ir oberpolicmeisteris Trepovas, pripažinęs tai „smerktina", uždraudė

statyti pjesę. Stanislavskio derybos su Maskvos metro-

politu Vladimiru nieko gero nedavė).

Marija Pavlovna jam rašė, kad žiūrėjo „Fiodorą" ir

„buvo sužavėta. Nuostabiai pastatyta. Garbė ir šlovė Nemirovičiui". „Manau, kad ir „Žuvėdra" tavo eis gerai",—

guodė ji pabaigoje ir pažadėjo būti pirmajame spektak-

lyje.

Tačiau iš Nemirovičiaus žinių nebuvo, ir Čechovas

parašė galų gale jam pats: „Tu dabar labai užsiėmęs žmogus, direktorius, bet vis tiek parašyk retkarčiais dykinė-

jančiam žmogui... Sprendžiant iš laikraščių, pradžia buvo puiki, ir aš labai labai džiaugiuosi, taip džiaugiuosi, kad tu ir įsivaizduoti n e g a l i . Sis Jūsų pasisekimas dar kartą įrodo, kad ir publikai, ir aktoriams reikia inteligentiško teatro. Bet kodėl nerašo apie I r i n ą — K n i p e r ? . . Jūsiškis Fiodoras man nepatiko, bet Irina atrodė nepaprasta..." Sis laiškas buvo išsiųstas spalio pabaigoje.

474

/

O gruodžio 17-ąją buvo paskirta „Žuvėdros" premjera.

Jau paskui, po daugelio metų, kai „Žuvėdros" autoriaus nebebuvo gyvo, to spektaklio dalyviai aprašė premjeros dieną.

„...Pirmieji du veiksmai pasibaigė... Mes nieko nesu-

pratome... Per pirmą veiksmą buvo jaučiama, kad publika salėje sutrikusi, sunerimusi, girdėti net protesto balsai —

viskas atrodė nauja, nepriimtina: ir tamsa scenoje, ir tai, kad aktoriai sėdi nugara į publiką, ir pati pjesė. Laukė

trečio veiksmo... Ir štai jis pasibaigė — keletą sekundžių

tyla, ir paskui kažkas atsitiko, tarsi užtvanka būtų pralauž-

ta, mes išsyk net nesupratome, kas tai buvo, ir prasidėjo kažkokia beprotybė, kai jau nebejauti turįs kojas, galvą, kūną... Viskas susiliejo į vientisą beprotišką džiūgavimą, žiūrovų salė ir scena kaip viena, uždanga nenusileido, mes visi stovėjome kaip girti, visiems tekėjo ašaros, mes glė-

besčiavomės, bučiavomės, publikoje skambėjo sujaudinti balsai, kažką sakantys, reikalaujantys pasiųsti telegramą į Jaltą..."

Sito Čechovas tada nežinojo. Sužinojo vėliau, kai pradėjo eiti laiškai, kai pradėjo važiuoti į Jaltą bičiuliai, buvę teatre, kai jis pats nuvažiavo pagaliau į Maskvą.

O tą naktį, po spektaklio, į Jaltą nuskriejo telegrama, pasirašyta Nemirovičiaus: „Ką tik suvaidinome „Žuvėdrą", pasisekimas milžiniškas... Mes pakvaišę iš laimės. Visi tave karštai bučiuojam. Parašysiu detaliau".

Galima įsivaizduoti, kaip atplėšė Čechovas telegramą,

kaip ją skaitė.

...Kitą dieną atėjo antra telegrama: „Visi laikraščiai nuostabiai vieningai vadina „Žuvėdros" pasisekimą puikiu, triukšmingu, didžiuliu. Atsiliepimai apie pjesę entuziastingi. Mūsų teatre „Žuvėdros" pasisekimas viršija „Fiodoro" pasisekimą. Aš laimingas, kaip niekad nebuvau, statydamas savo pjeses. Nemirovičius".

Atsakydamas Čechovas taip pat pasiuntė Nemirovičiui

telegramą, ir buvo aišku, kad dabar laimingas ir jis: „Perduokite visiems: be galo ir iš visos širdies dėkingas.

Liūdžiu, kad ne su jumis. Jūsų telegrama padarė mane sveiką ir laimingą".

Visi Maskvos laikraščiai rašė tomis dienomis apie šį

475

„nepaprastos meninės reikšmės" spektaklį. „Šioje dramoje ypač ryškiai jaučiama, kiek aukštesnis jos autorius už visą neseniai atsiradusių dramaturgų plejadą". „Žiūrovų salė

labai dėmesingai sekė vakar pjesę, nuo pirmojo veiksmo pavergta jos gilumo, negailestingos tiesos, temos rimtumo, gyvenimiškumo ir visų jos veikėjų charakteringumo..."

„Žiūrovų salėje buvo jaučiama toji ypatinga nervinė įtampa, kuri yra tokia reta: nepaprastas publikos jautrumas, be galo sutelktas dėmesys kiekvienam žodžiui scenoje...

Publika ne tik žiūrėjo pjesę, jos klausėsi ir ją suvokė.

Tarpais atrodydavo, kad nuo scenos kalba pats gyveni-

m a s — o daugiau duoti teatras negali".

Marija Pavlovna buvo pirmajame spektaklyje. Atrodo,

ji buvo vienintelė žiūrovė, kuri d a l y v a v o . a b e j o s e prem-jerose. „Vakar ėjo tavo „Žuvėdra". Pastatyta ji puikiai.

Pirmas veiksmas praėjo visiškai suprantamai ir įdomiai.

Aktorę, Treplevo motiną, vaidino labai miela aktorė Kniper, nuostabiai talentinga, tikras malonumas buvo į ją žiūrėti ir jos klausytis".

Sekančius spektaklius netikėtai atšaukė. Kniper, kuri

pirmajame spektaklyje vaidino turėdama trisdešimt de-

vynis temperatūros, susirgo. Kai Jaltą pasiekė žinia, kad spektakliai atšaukti, Čechovas nusprendė, jog v ė l — v i -

siškas nepasisekimas, o Kniper liga — tik patogus pretekstas jo nejaudinti. Slėpdamas nerimą, jis rašė Šavrovai:

„Iš Maskvos rašo ir muša visais būgnais, kad „Žuvėdra"

turėjo pasisekimą. Tačiau teatre man iš viso nesiseka, nelemtai nesiseka, taigi ir viena iš atlikėjų po pirmojo spektaklio susirgo — ir mano „Žuvėdra" neina. Teatre man taip nesiseka, taip nesiseka, kad jeigu aš vesčiau aktorę, tai man tikriausiai gimtų orangutangas arba

dygliuotis".

Bet Kniper pasveiko, „Žuvėdra" vėl ėjo su didžiuliu pasisekimu, ir maskviečiai kartojo frazę: „Argi jūs nematė-

te „Žuvėdros"?

Pjesė, patyrusi krachą imperatoriškojoje scenoje, dabar tapo naujojo teatro meno simboliu. „Šioje „Žuvėdros"

reabilitacijoje aš matau šviesios ateities garantiją ne tik vienam konkrečiam teatrui, bet apskritai rusų teatrui...

Teatras įžengia į naują fazę... pirmasis žingsnis žengtas",—

rašė Nemirovičius Čechovui.

476

SEPTINTAS SKYRIUS

Štai jau antrą žiemą leidžiu be sniego", — konstatavo Čechovas Naujųjų metų išvakarėse. Jautėsi jis nekaip ir, kai pakildavo temperatūra, ilgam būdavo pririštas prie namų. Paskui vėl pasirodydavo krantinėje ir sužinodavo, jog kas nors iš pažįstamų jau išvažiavo. Jalta buvo kaip geležinkelio stotis — vieni išvažiuoja, kiti atvažiuoja.

Beveik visi čia buvo laikinai. Tiktai ligoniai nežinodavo, kada pavyks iš čia ištrūkti...

Sausio 1-ąją jis sėdo atsakyti į Sergejenkos laišką,

kuris buvo atėjęs Kalėdų išvakarėse. Sergejenka detaliai rašė apie „Žuvėdrą" Dailės teatre, o pabaigoje pranešė, jog Peterburgo leidėjas Marksas norįs įsigyti iš Čechovo teisę leisti jo raštus. Jau vėliau Čechovas sužinojo, kad Marksą taip apsispręsti paskatino Tolstojus, įrodinėdamas, kad Čechovo rinktinių raštų leidimas dabar svarbiau ir įdomiau negu Turgenevo ir Gončiarovo pakartotiniai lei-dimai.

Čechovas svarstė šį pasiūlymą neilgai ir, teisybę pa-

sakius, n e d v e j o d a m a s sutiko. Norėjo sutvarkyti savo reikalus: nors ir tikėjosi, jog bus geriau, jis sunkiai sirgo ir, kaip gydytojas, tai žinojo. Buvo statomas namas, mirtinai reikėjo pinigų. Ir sutartis galėjo išgelbėti iš rūpesčių

bent keleriems metams. Tuo labiau kad Marksas leido

rusų autorius gerai, su vokišku kruopštumu.

Sergejenka, matyt, karštai ėmėsi reikalo, nes į Jaltą

skriejo telegramos, informuojančios Čechovą, kaip sekasi

„daryti sandėrį" su Marksu. Pagaliau sausio viduryje Čechovas gavo pranešimą, jog „preliminarinė sutartis

pasirašyta". „Tu gauni už jau išspausdintų ir būsimų kū-

rinių nuosavybės teisę septyniasdešimt penkis ir už kiekvieną naują dvidešimties spaudos lankų tomą penkis

tūkstančius, pajamos iš suvaidintų pjesių priklauso tau.

Sutartį išsiunčiu ir rašau detaliau",— telegrafavo Sergejenka.

Paskui po dienos atėjo Suvorino telegrama — su juo

jis dar retkarčiais pasikeisdavo laiškais — ir kartu su ja pirmoji abejonė dėl pasirašytos sutarties. „Marksas duoda 75 000, Tolstojus sako, kad vien už Jūsų dalykų priedus 477

Nivai galima duoti 50 000. Niva to negalės išvengti po kokių poros metų. Reikėtų žinoti Jūsų paskatas parduoti nė tik dabartinius, bet ir būsimus kūrinius. Si aplinkybė

ypač sunki, tai savotiška vergovė... Neskubėkite parduoti...

Neapsispręskite taip greitai".

Bet buvo jau per vėlu. Be to, ir Suvorinas, patardamas

„pagalvoti" ir siūlydamas paskolinti pinigų (kas taip pat buvo vergovė), nepasisiūlė nei anksčiau, nei dabar nupirkti nuosavybės teisę. Tiesa, paskui Čechovas sužinojo iš Aleksandro, kad Suvorinui neleido to padaryti vyresnieji sūnūs ir kad jie su tėvu tuo klausimu turėjo ilgą nelengvą pokalbį...

Taigi sutartis buvo pasirašyta. Vergoviška sutartis.

Dabar tas pasidarė aišku ir pačiam Čechovui. Bet įdomu tai, kad apgautas bijojo likti Marksas, ir derybos su juo buvo iš tikrųjų nelengvos. Kartais „pasitarimai" su Sergej e n k a trukdavo po aštuonias valandas, ir kiekvieną 500

rublių priedą Sergejenkai tekdavo išpešti jėga. „Mudu

derėjomės kaip čigonai, rytą, dieną, vakare",— pasakojo jis paskui Čechovui.

Marksas buvo vokiečio laikrodininko sūnus (jo tėvas

gamino bokšto laikrodžius). Nuo pat vaikystės jis turėjo svajonę — leisti rusišką žurnalą. Norėdamas įgyvendinti šią svajonę, tokią neįprastą verteivai, jis taupė kur tik galėdamas. Tuo metu, kai „Niva" turėjo jau dešimt tūkstančių prenumeratorių, jis toliau valgydavo pietus už

keturiasdešimt kapeikų, pats vyniodavo žurnalą į popierių

prenumeratoriams, kurie pasiimdavo žurnalą patys be

pristatymo, pats — kad nelaikytų nereikalingų darbuoto-jų — išmokėdavo honorarus ir tik sekmadieniais leisdavo sau išgerti du butelius alaus.

Markso gyvenimo pabaigoje išsipildė jo svajonė —

jis gavo pagaliau kilmingo bajoro titulą. „Niva" tada turėjo 170 tūkstančių prenumeratorių — milžinišką tais laikais tiražą. Marksas instinktyviai jautė, ko reikia rusų skaitytojui: kaip „Nivos" priedus (o paskui atskirai) jis išleido Žukovskio, Lermontovo, Gogolio, Turgenevo, Dostojevskio, Gončiarovo, Grigorovičiaus, Leskovo, Saltykovo-

Sčedrino, Pisemskio, Feto raštus. Išleido ir Moljerą, Heinę, Gėtę, Ibseną, Meterlinką... Ir išleido puikiai.

478

Pagal sutarties sąlygas Čechovas turėjo gauti kas pen-

keri metai priedą už kiekvieną savo naujų kūrinių lanką.

Čechovas tada pajuokavo, kad pažada gyventi ne ilgiau

kaip aštuoniasdešimt metų. Ir tai vos neišardė sandėrio.

Netrukus Sergejenka parašė jam: „Tavo frazę telegramoje, kad duodi žodį gyventi ne ilgiau kaip 80 metų, Marksas priėmė už gryną pinigą..." Paskui atėjo ir Suvorino telegrama: „Marksas baisiai išsigando Jūsų grasinimo gyventi iki aštuoniasdešimties metų, kai Jūsų kūrinių kaina taip išaugs. Stai siužetas humoristiniam apsakymui".

...Dabar, kai sutartis buvo pasirašyta, Čechovas supra-to, jog pasielgė neapdairiai Pardavimas, kurį aš atlikau, be abejo, turi kvailų savo pusių",— rašė jis seseriai. Ir čia pat, įtikinėdamas lyg ją, lyg save, jog yra ne taip, pridūrė: „Bet... mano kūriniai bus leidžiami pavyzdingai...

man nereikės turėti reikalų su spaustuve ir su knygynu, manęs neapvaginės ir nedarys man malonių". Ir dar: aš galiu dirbti ramiai, nebijodamas ateities... pajamos nedidelės, bet pastovios". O Gorbunovui-Posadovui parašė

tiesiai:. . . . .toji sutaftis dabar man atrodo kaip šuns būda, iš kurios spokso piktas, senas, gauruotas šuo".

O Sergejenka buvo patenkintas, jo nuomone, Marksas

„davė už Čechovą" pakankamai — bent jau daugiau negu dabartinė jo „rinkos kaina"...

Taip prasidėjo Čechovui 1899 metai.

* * *

Namas Autkoje pamažėl buvo statomas. Jau buvo pa-

kloti pamatai, ir Čechovas dažnai važinėdavo į statybą —

vienas arba su Sapovalovu — pasižiūrėti, kaip vyksta darbas. Kartais, bet vis rečiau, eidavo ten pėsčiomis.

Artėjo pavasaris, buvo galima pradėti veisti sodą. Jis galvojo apie tai su malonumu, ir mintys apie sodinukus, apie medžių rūšis, rožių krūmus jį nuramindavo, grąžindavo dvasinę pusiausvyrą.

Sausio mėnesį pasirodė išsyk trys jo apsakymai. Laik-

raštyje „Russkije vedomosti" — „Naujasis vasarnamis", žurnale „Semja" — „Širdelė", leidinyje „Knižki nedeli" —

„Tarnybos reikalais".

479

„Širdelė" labai patiko Tolstojui. Bičiuliai Čechovui pasakojo, kaip jis skaitė ją garsiai, žavėjosi kalba, nesitvė-

rė džiaugsmu radęs žodį „chochorony"4. Atrodo, net pasakė, kad „Širdelė" išliks literatūroje kaip tapę bendriniais Gogolio tipai.

Gorkis patarė Čechovui perskaityti žurnale „Severnyj

vestnik" Akimo Volynskio straipsnį apie save. „Trumpu-

čiai Čechovo apsakymai savo reikšme visiškai nustelbia visus didelės apimties, daugiažodžius ir pretenzingai

pastabius šių dienų garbingų beletristų r o m a n u s " , — r a š ė

kritikas, turintis „simbolisto" reputaciją.

Jaltą pradėjo pasiekti gandai apie kažkokius nera-

mumus Peterburgo universitete, studentų mušimą, paskui net lyg apie universiteto uždarymą. Iš laikraščių, prie kurių Čechovas godžiai puldavo, suprasti ką nors būdavo sunku. Be to, labai greitai laikraščiams specialiu aplinkraščiu buvo nurodyta tylėti. Vaizdas pamažu ryškėjo iš laiškų ir atvykusiųjų pasakojimų.

Viskas prasidėjo vasario 8 dieną, per Peterburgo uni-

versiteto metines. Pagal seną tradiciją studentai pažymė-

davo tą dieną triukšmingai ir linksmai. Ir staiga išvakarėse rektorius — valdžios nurodymu — paskelbė, kad bet kokie

„incidentai" šventės dieną neleistini ir nepaklususiems gresia bausmė pagal „baudžiamojo statuto" straipsnį.

Studentai tą skelbimą nušvilpė. O kai rytojaus dieną po iškilmingo akto jie kaip paprastai išėjo krantinėn, pasirodė, jog kelias į Rūmų tiltą, per kurį buvo galima išeiti į

Nevskį, iš tikrųjų užtvertas policijos... Prasidėjo peštynės, į darbą buvo paleisti bizūnai...

Protestuodami studentai atsisakė lankyti paskaitas, kol jiems nebus garantuota asmeninė neliečiamybė...

Bet tai buvo tiktai pradžia. Tomis dienomis prie universiteto studentų prisijungė visų kitų miesto aukštųjų mokyklų studentai, paskui banga nusirito už miesto ribų, o pavasariop streikavo Maskvos, Kijevo, Odesos studentai...

4 C h o c h o r o n y — t e l e g r a m o j e k l a i d i n g a i p a r a š y t a s žodi s „po-c h o r o n y " . Į lietuvių k a l b ą i š v e r s t a m e a p s a k y m e tas žodis p e r t e i k i a m a s

„ l a i d y t u v ė s " (veri. past.).

480

Jau vėliau išaiškėjo, kad 1899 metų studentų streike

dalyvavo dvidešimt penki tūkstančiai žmonių, kad tų dienų

„neramumai" kaip ir nuo paskutinio dešimtmečio vidurio padažnėję darbininkų streikai buvo didelės politinės

reikšmės įvykių pradžia. Pačiame universitete tais metais daugėjo marksistinių ratelių, įvyko ryški studentų ir profesūros diferenciacija, susibūrimuose vis dažniau skambėjo politinės kalbos, ir jau buvo mestas šūkis sąmoningiesiems darbininkams, kad paremtų pažangiuosius studentus...

Tomis žiemos dienomis į Jaltą skriejo nerimastingi

laiškai.

Ježovas parašė Čechovui trumpai: „Maskvos universi-

tetas uždarytas". Žodis „uždarytas" buvo pabrauktas.

Čechovo pažįstamas iš Nicos laikų, Zenzinovas, kurio sū-

nus buvo studentas technologas, jaudinosi: „Čia viską

nustelbia universiteto įvykiai. Sunku darosi gyventi tokiomis aplinkybėmis, ypač kieno šeimoje yra studentas...

Kai pagalvoji, kiek bus suluošintų jaunų likimų, ir dėl ko visa tai?" O gydytojas Orlovas, kuris skundėsi Čechovui įvairiais nemalonumais savo gyvenime, sunkumais, su

kuriais jis susiduriąs kaip zemstvos veikėjas, baigė laišką žodžiais: „O tarp kitko, visa tai niekai! Jūs negalvokite, kad aš labai kremtuosi dėl visų tų kvailų kasdienybės

faktų. Yra kur kas svarbesnių reiškinių tikrajame visuomeniniame mūsų gyvenime, kuris pasireiškė įvairiais mūsų

studentų gyvenimo lūkesčiais: juk tai tiesiog Volga, prieš kurią bejėgės visos faraoniškosios Ugrium-Burčejevų

užtvankos..."

Tačiau sunerimę dėl savo vaikų, artimųjų likimo ir ne

visada suprasdami bendrą įvykių prasmę, žmonės intuityviai jautė, kad nuo akmenėlio, mesto Peterburge, ratilai sklinda po visą Rusiją. Brolis Aleksandras rašė jam: „Pas mus didis sujudimas dėl studentų nuotaikų neramumų.

Kalta policija. Studentai elgiasi puikiai, santūriai ir taktiškai. Visos aukštojo mokymo įstaigos... nutraukė paskaitas... Laukia, kad studentų sukeltas gaisras išsiplės po visus universitetus".

481

* * *

Netrukus laikraštyje „Novoje vremia" pasirodė Suvorino „Mažieji laiškai", kurių autorius patarinėjo studentams paklusti esamai disciplinai ir žavėjosi gailestinga vyriausybe, davusią nurodymą tirti tą „bylą".

Ir tas įprastinis laikraščiui „Novoje vremia" pareiškimas buvo lašas, perpildęs kantrybės taurę: visuomenės

reikalavimu Rašytojų sąjungos komitetas iškvietė Suvo-

riną į garbės teismą.

„Velnias kursto senį rašyti „Mažąjį laišką", tau, be abejo, jau žinomą... J a u n u o m e n ė rašo jam gausybę pasipiktinimą reiškiančių laiškų, prasidedančių ir pasibaigiančių

žodžiu — niekšas...—rašė A l e k s a n d r a s . — K o n t o r a gavo šūsnis laiškų, pranešančių, kad laikraščio nesiuntinėtume...

Mieste paslapčia sklinda tik fotografijos, darytos pro Dailės akademijos langus, jose matyti bizūnais plakami studentai... Kalnakasybos inžinieriai išspausdino laišką-nutarimą, kad jie nenorį turėti reikalų su laikraščiu „Novoje vremia", geležinkelio inžinieriai laikraštyje „Peterburgs-kije vedomosti" išspausdino laišką, kuriame prašo nebe-siuntinėti „Novoje vremia". Universiteto studentai prisiekė ne tik neskaityti laikraščio, bet ir neduoti į jį

skelbimų dėl pamokų... Kasdien eina žmonės ir grąžina

p r e n u m e r a t o s kvitus — eina po. vieną, kad ilgiau truktų

demonstracija... Vakar policija areštavo keletą kursisčių, ir šiandien studentai vėl ėmė streikuoti... Ore dvelkia kažkuo negera".

Tomis dienomis Suvoriną koneveikė visur — arkliniuo-

se tramvajuose, gatvėje, teatruose. Mokslininkai nebeįsileido į savo draugijos posėdžius laikraščio „Novoje

vremia" reporterių, laiškai su keiksmais laikraščio adresu pasipylė kaip kruša ir „priėjo iki to,— rašė Aleksandras Pavlovičius,— kad vadintis agentu-sekliu pasidarė kur kas saugiau negu „Novoje vremia" darbuotoju... tokio vienin-go publikos sukilimo prieš laikraštį aš dar nebuvau matęs...

Visi laikraščiai rėkia, kad „Novoje vremia" dvidešimt metų laikė viešąją nuomonę savo v e r g o v ė j e ir kad publika pagaliau prabudo ir nusikrato niekingų pančių".

Atėjo tomis dienomis dar vienas laiškas — tiesioginio

482

įvykių dalyvio, Lavrovo sūnaus Michailo, su kuriuo

Čechovas kadaise buvo gaudęs Malejevo tvenkinyje kar-

pius. Dabar jis buvo jau studentas. „Nuotaika gera ir

linksma. Suprantama, tėvai paniurę ir kaip visada sveikai protaujantys. Užuojautos iš visuomenės pusės nematyti, bet ir nereikia... Laikas nubrėžti ribą tarp praktiško išmin-tingumo ir tikėjimo plačiomis ateities teorijomis. Metas suvokti žuvimo būtinybę, nes tiktai tą suvokus galima

gyventi dėl tolimos ateities, piešiant auksinėmis spalvomis ir idealizuojant žūvančiuosius. Maža dar studentų gerai supranta visą dabartinių įvykių svarbą, dar mažiau rasite Jūs tų suprantančiųjų visuomenėje. O tai tiktai duoda

tikrumo ir džiaugsmo suvokiant, jog esi nenugalimas.

Ateina metas, kai gyventi darosi malonumas. Toksai naujasis amžius". Ir, perskaitęs tą jaunatviškai entuziastingą laišką, Čechovas kažkaip ypač stipriai pajuto, kad Rusija iš tikrųjų bunda ir praėjusių laikų ramybei, išeities nematančiai gūdžiai nevilčiai ateina galas.

Studentai, vasario 8-ąją stoję į dvikovą su bizūnais,

ir patys menkai tesuprato tų įvykių prasmę, kaip matyti iš aistringo, nuoširdaus ir pakriko Michailo Lavrovo laiš-

ko. Svaigino pati permainų, judėjimo perspektyva. Svaigino amžinai nuostabus ir viliojantis žodis „Laisvė".

Neaišku, ką Čechovas atsakė Michailui Lavrovui, bet

kai jo pažįstamas iš Jaltos laikų bizantologas Kondakovas pradėjo koneveikti ir valdžią, ir profesūrą, ir pačius studentus, „kurie paprasčiausiai nenori mokytis", Čechovas šiuos gynė. O paskui susimąstęs tarė dalyvavusiam tame ginče Altšuleriui: „Stai todėl ir maištauja jaunimas, kad seniai tokie".

„Tiktai jis ir čia nepripažino veidmainystės ir neuž-

merkė akių į tai, kad ir tarp studentų pasitaiko visokių, ir kartais radikalus studentas vėliau kaip p r o k u r o r a s padaro karjerą politiniuose procesuose",— pridūrė paskui prie to pasakymo Altšuleris. Ir tas papildymas svarbus.

Orlovui, kuris skundėsi, kad visos visuomeninės ini-

ciatyvos provincijoje sužlunga, ir su kartėliu šūkčiojo:

„O, kiek daug būtų galima padaryti, jeigu pas mus bent truputėlį būtų laisvės", Čechovas tomis dienomis atsakė:

„Kol jie dar studentai ir kursistės,— tai dori, geri žmonės, 483

tai mūsų viltis, tai Rusijos ateitis, bet kai tik studentai ir kursistės stoja j savarankišką kelią, kai tampa suaugę, tada ir mūsų viltis, ir Rusijos ateitis pavirsta dūmais, ir lieka ant koštuvo vien daktarai, vasarnamių savininkai, nesotus valdininkai, vagiantys inžinieriai. Prisiminkite, kad Katkovas, Pobedonoscevas, Vyšnegradskis — tai

universitetų auklėtiniai, tai mūsų profesoriai, anaiptol ne burbonai, o profesoriai, šviesuliai... Aš netikiu mūsų inteligentija, veidmaininga, apsimetančia, isteriška, neišauklėta, tingia, netikiu net, kai ji kenčia ir skundžiasi, nes jos prispaudėjai atsiranda iš jos pačios gelmių. Aš tikiu atskirais žmonėmis, aš sieju išsigelbėjimą su atskirom asmenybėm, išsimėčiusiom po visą Rusiją tai šen, tai ten — inte-ligentai jie ar valstiečiai, tik jie — jėga, nors jų ir mažai.

Savo tėvynėje pranašu nebūsi; ir atskiros asmenybės, apie kurias kalbu, vaidina nepastebimą vaidmenį visuomenėje, jos nedominuoja, tačiau jų darbas pastebimas; kad ir kaip ten būtų, mokslas vis stumiasi į priekį, visuomenės savimonė didėja, doroviniai klausimai įgauna neramaus po-

būdžio ir t. t. ir t. t.— ir visa tai darosi... be inteligentijos en masse ir nepaisant nieko".

Tame laiške — kaip ir pokalbyje, kurį perteikė Altšu-

leris,— yra šiek tiek skepticizmo. Tačiau tas skepticizmas ne dėl studentų j u d ė j i m o — ne dėl Misos Lavrovo, ne dėl jo draugų, ne dėl tų jaunuolių, kurie ateidavo į Autką pas Čechovą (tarp jų buvo, tarp kitko, būsimasis poetas ir dailininkas Maksimilianas Kirijenka-Vološinas), ne dėl tų

pašalintų studentų, kuriems jis rinko Jaltoje aukas... Jis rašė Orlovui apie k i t k ą — a p i e vakarykščių studentų

liberalų buržuazinį išsigimimą į šiandieninius Jonyčius ir Pobedonoscevus, apie tai, kad rusų inteligentija, lemian-ti visuomenės savimonę, privalo pažinti realų savo veidą ir prisiminti atsakomybę už šalies visuomeninio gyvenimo būklę — atsakomybę, kurią užkrauti nėra kam...

Taip, istoriją kuria žmonės. Ir argi ne apie tai prieš penketą metų, atsakydamas savo oponentams, rašė jaunasis Vladimiras Uljanovas:. . . . istorinio būtinumo idėja nė kiek negriauna asmenybės vaidmens istorijoje: visą

istoriją ir sudaro kaip tik veiksmai asmenybių, kurios yra neabejotini veikėjai. Vertinant visuomeninę asmenybės

484

veiklą, tikrasis klausimas yra toks: kokios sąlygos nulemia šios veiklos sėkmę? Kas laiduoja, kad ši veikla nebūtų

pavienis aktas, skęstąs priešingų aktų galybėje?" Ir tos mintys, padaugintos hektografu, plito tada po Rusiją, kad įsilietų į bendrąją sąmonę, kad taptų istorijos neišven-giamybe.

>k >k *

Čechovas daug kam rašė iš Jaltos, ir tarp eilučių apie šį bei t ą — a p i e orą, reikalus, bendrus pažįstamus — daž-

nai buvo girdėti vis tas pat: Jaltoje yra visko, „tiktai nėra gyvenimo".

Jis ilgėjosi M a s k v o s kaip artimo ž m o g a u s - A j o s triukšmo, vežikų, puskariečių, dardančių akmenų grindiniu, sniego, šalčių, net atlydžių ir pliurzalynės, kurią keikia maskviečiai,— visko, kuo gyvena, to nepastebėdami,

žmonės.

Atrodo, niekada iki tol jis nesiskųsdavo vienatve. Bet kai pas Čechovą pirmą kartą užsuko Gorkis, tai išsyk

pajuto, „koks vienišas žmogus Čechovas ir kaip klaidingai jį visi supranta". „Aplink jį didžiulė daugybė gerbėjų, tiek vyrų, tiek moterų, o ant jo tarsi užrašyta: „Vienišam visur dykuma", ir tai ne poza. Jis gimė truputį per anksti.

Kaip šlykščiai ir smulkmeniškai pavydi jam visokie

„plunksnos bendrai", kaip jie nemėgsta j o " , — rašė Gorkis žmonai po vieno iš pirmųjų susitikimų. Čechovas nežinojo apie šį laišką, tačiau tikriausiai prisiminė, kaip po „Žuvėdros" nesėkmės, kai jis jau buvo Melichove, atėjo brolio Aleksandro laiškas: „Ne tavo kaltė, kad tu nužengei toliau už savo laikotarpį". Gal tai ir buvo svarbiausia? Viskas ateina. Šlovė. Galų gale ateis ir supratimas. Tikras, visiš-

kas. Bet ateis, ko gero, per vėlai. „Apie „Žuvėdrą" rašys, kai mūsų jau n e b e b u s " , — p a s a k ė jam neseniai vienas pažįstamas, ir jis pagalvojo tada, kad įvyks tai tikriausiai greit.

Stai jau du mėnesius Čechovas nieko nerašė.

Atrodė, kad laikas eina tuščiai, nes jis dažniausiai tik skaitė senus apsakymus ir juos redagavo.

485

Pagal sutarties su Marksu sąlygas rašytojas privalėjo

per pusmetį surinkti visus savo kūrinius, spausdintus su slapyvardžiu. Tokią sąlygą jis tada pasirašė lengvai, neįsivaizduodamas, kad darbas bus katorgiškas. Dabar teko

rašyti į Peterburgą broliui, pažįstamiems — prašyti, kad rastų ką nors, kas sutiktų ieškoti ir perrašinėti senus jo apsakymus, „smulkučius kaip stintos", pridurdavo jis.

Pasirodė, kad jis neprisimena visų savo slapyvardžių,

pamiršo, kur yra ką spausdinęs. O kai Marksas atsiuntė

jam senų žurnalų komplektus ir jis ėmė juos vartyti, tai

„pasibaisėjo iš pasišlykštėjimo".

Tiesa, pats nesitikėdamas aptiko žurnale „Sverčok"

puikių Nikolajaus piešinių. „Va kad taip paieškojus pas bukinistus prie Suchariovkos ir nupirkus! Aš nusprendžiau surinkti visus Nikolajaus piešinius, padaryti albumą ir nusiųsti į Taganrogo biblioteką su prisakymu saugoti.

Yra tokių piešinių, kad net sunku patikėti, kaip čia mes iki šiol nepasirūpinome juos surinkti",— rašė jis tada į

Maskvą seseriai.

Jis specialiai prašė Marksą siųsti korektūrą skiltimis, p ne puslapiais, kad patogiau būtų taisyti, ir beveik iš naujo perrašinėjo senus apsakymus. Iš tų taisymų paskui bus

matyti, kaip toli nužengė A. Čechovas nuo Antošos Če-

chontės, kartais nelabai reiklaus savo humorui. O Marksas — ačiū jam! — išsaugojo viską, ką Čechovas jam buvo atsiuntęs, ir net tai, kur Čechovo ranka buvo pažymėta:

„Į rinktinius raštus neįeis".

Ir kai iš pat ryto imdavo skambėti kabinete telefonas, o paskui ateidavo atsitiktinių lankytojų ir sudraskyta į

skiautes diena baigdavosi sunkiu nuovargiu, jis įtikinėda-vo save, beje, nelabai pats tuo tikėdamas, kad dėl viso to

„kalti" svečiai ir Jalta... Ir atkakliai veržėsi į Maskvą.

Būtent tada, neilgai trukus prieš išvažiavimą, dėl kurio, nors gydytojas ir protestavo, buvo galutinai nuspręsta, Čechovas nusivežė Gorkį į Kučuk-Kojų. Matydavosi jis su Gorkiu dabar dažnai, daug ir ilgai kalbėdavosi, ginčydavosi. Gorkis kėlė jam simpatiją kaip žmogus ir domino

kaip rašytojas. Jis r e k o m e n d u o d a v o jį savo pažįstamiems, o Gorkis savo ruožtu rašė entuziastingus laiškus į Nižnij N o v g o r o d ą žmonai: „Čechovas — žmogus kaip reta. Geras, 486

švelnus, mąslus. Publika baisiai jį mėgsta ir jam įkyri.

Pažįstamų jam čia — galybė. Kalbėtis su juo kuo didžiausiai malonu, ir seniai aš su niekuo nesikalbėjau taip maloniai, kaip kalbuosi su juo..." „Visą naktį iki šešių ryto prasėdėjau pas Čechovą. Koks jis įdomus ir puikus! Bet jo sveikata labai dideliame pavojuje, jam kraujavimo

procesas, lėtas, bet rimtas". Čechovas „labai aiškiai išreiš-

kia savo simpatiją man, labai dažnai kalba tokius dalykus, kokių kitiems nepasakytų, aš esu tikras. Mane nepaprastai jaudina jo pasitikėjimas manimi, ir iš viso aš labai džiaugiuosi, be galo patenkintas, kad jis, kurį laikau talentu di-džiuliu ir originaliu, rašytoju iš tų, kurie daro epochas literatūros istorijoje ir visuomenės nusiteikimuose,—

jis mato manyje kažką, su kuo skaitosi. Tai ne tik glosto man savimeilę, tai nepaprastai gerai, nes padeda man

prisiversti žiūrėti į save griežčiau, reikliau... Matomės mudu kasdien..."

Toji diena, kai jiedu važiavo į Kučuk-Kojų, buvo iš

tiesų nuostabi. Žydromis putomis žydėjo palei kelią glici-nijos, Judos medis buvo nubarstęs žemę kraujo raudonumo žiedais. Važiavo žemutiniuoju plentu, palei sienas, apraizgytas raganėmis. Už jų buvo matyti rūmai ir vasarnamiai, kartais tarpuose atsiverdavo jūra. Sukiojosi ir vingiavo kelias, girgžčiojo vežimas, kvepėjo įkaitusiais kiparisų

ir kadagių spygliais, vėjas nešė iš kažkur pelynų kvapą, ir jis maišėsi su j ū r o s kvapais. Vos vos buvo girdėti bangų

mūša. Aplink tvyrojo nesudrumsčiama ramybė.

Čechovas pradėjo pasakoti Gorkiui, kad norėtų pasta-

tydinti sanatoriją sergantiems mokytojams. Kitas šnekas pakeliui į Kučuk-Kojų Gorkis pamiršo, bet tą pokalbį įsiminė visam gyvenimui:

„Kartą jis pasikvietė mane pas save į Kučuk-Kojų, kur

turėjo mažą sklypelį žemės ir baltą dviaukštį namelį. Ten, aprodydamas savo „dvarą", jis gyvai sušneko:

— Jeigu turėčiau daug pinigų, pastatydinčiau čia sana-

toriją sergantiems kaimo mokytojams. Žinote, aš pastatydinčiau tokį šviesų p a s t a t ą — l a b a i šviesų, su dideliais langais ir aukštomis lubomis. Ten būtų puiki biblioteka, įvairių muzikos instrumentų, bitynas, daržas, vaismedžių

sodas; galima būtų skaityti agronomijos, meteorologijos 487

paskaitas, mokytojui reikia viską žinoti, meldžiamasis, viską!

Jis staiga nutilo, kostelėjo, pažvelgė į mane iš šono ir nusišypsojo švelnia, malonia šypsena, kuri visada taip nepaprastai traukė prie jo ir žadino ypač didelį dėmesį

jo žodžiams.

— Jums nuobodu klausytis mano fantazijų? O aš mėgs-

tu apie tai kalbėti. Kad jūs žinotumėte, kaip reikia Rusijos kaimui protingo, gero, išsilavinusio mokytojo! Pas mus Rusijoje b ū t i n a j a m sudaryti ypatingas sąlygas, ir tai reikia padaryti kuo greičiau, jeigu mes suprantame, kad be

plataus liaudies švietimo valstybė sugrius kaip namas, pastatytas iš prastai išdegtų plytų! Mokytojas privalo būti artistas, menininkas, karštai mylintis savo dalyką, o pas mus — tai juodadarbis, menko išsilavinimo žmogus, kuris eina mokyti į kaimą vaikų su tokiu pat noru, su kokiu eitų

tremtin. Jis alkanas, užuitas, išsigandęs dėl galimybės prarasti duonos kąsnį. O reikia, kad jis būtų kaime pirmas žmogus, kad galėtų atsakyti valstiečiui į visus klausimus, kad valstiečiai jaustų jo jėgą, vertą dėmesio ir pagarbos, kad niekas nedrįstų jo aprėkti... pažeminti jo asmenybės, o juk tą daro pas mus visi: uriadnikas, turtingas preky-bininkas, popas, pristavas, mokyklos globėjas, seniūnas ir tas valdininkas, kuris vadinamas mokyklų inspektorium, ir rūpinasi ne kaip geriau organizuoti švietimą, o tik kaip uoliau vykdyti apylinkės aplinkraščius. Nesąmonė juk mo-kėti grašius žmogui, kurio pašaukimas auklėti liaudį,—

j ū s suprantate? — auklėti liaudį! Negalima leisti, kad toksai žmogus vaikščiotų skarmaluotas, drebėtų iš šalčio drėgnose, perpučiamose mokyklose, nugaruotų smalkėmis, persišaldytų, įsitaisytų jau trisdešimties metų laringitą, reumatizmą, tuberkuliozę... juk dėl to gėda mums! Mūsų

m o k y t o j a s aštuonis devynis mėnesius per metus gyvena kaip atsiskyrėlis, jam nėra su kuo persimesti žodžiu, jis bunka vienatvėje, be knygų, be pramogų. O jeigu susi-kviestų jis pas save d r a u g ų — j į apkaltintų nepatikimu-mu,— kvailas žodis, kuriuo gudrūs žmonės gąsdina kvai-

lelius!.. Šlykštu visa tai... Kažkoks pasityčiojimas iš žmogaus, kuris dirba didelį, itin svarbų darbą. Žinote, kai aš matau mokytoją, man darosi nesmagu dėl jo nedrą-

488

sumo ir dėl to, kad jis prastai apsirengęs, man atrodo, kad dėl mokytojo elgetiškumo ir aš pats esu kaltas...

rimtai!"

Jis nutilo, susimąstė ir, mostelėjęs ranka, tyliai tarė:

— Tokia paika, nerangi šalis — toji mūsų Rusija...

Prie pat Kučuk-Kojaus kūpsojo krūvos akmens luitų —

didžiulės griūties pėdsakai. Prieš šimtą metų čia nušliaužė

į jūrą ištisas sausumos plotas su namais, sodais. Čechovas apsidairė aplink ir šyptelėjo:

— Matote — visą liberalaus laikraščio vedamąjį jums

išrėžiau. Einam,— arbatos duosiu, kad jūs toks kantrus.

Įėjo į namą. Diena buvo giedra, karšta. Apačioje

šniokštė jūra. Amsėjo kažkuo patenkintas šuo. Čechovas paėmė Gorkį už parankės ir kosčiodamas lėtai pasakė:

— Gėda ir liūdna tai, bet tiesa: yra daug žmonių, kurie pavydi šunims...

Ir tuoj pat nusijuokęs pridūrė:

— Šiandien aš kalbu vis išgverusius žodžius... vadi-

nasi — senstu!

A 'Ąc >[<

Laiškai dabar jam vis dažniau atstodavo pašnekovus,

nors pats ėmė rašyti trumpiau ir santūriau...

Bėgo laikas, vieni ryšiai nutrūkdavo, kiti silpnėdavo.

Kartą jis gavo Kiseliovų laišką. Jie ilgai ir nesėkmingai laukė kažkokios tetulės iš provincijos palikimo, o giminės dvaras Babkine tuo tarpu brido į skurdą... Kiseliovas senstelėjo ir persikėlė j K a l u g ą — t a r n a u t i kažkur miesto valdyboje. Atmintyje ryškiai prabudo Babkino vakarai,

pašnekesiai priebutėlyje, juokai, išdaigos... Vienąsyk buvo surengę teismą „pirkliui Levitanui". Apsirengė auksu siuvinėtais mundurais, Kiseliovas buvo pirmininkas, o jis, Čechovas, p r o k u r o r a s ir sakė kaltinamąją kalbą, kurios klausydamiesi visi leipo juokais. Kitąsyk jis vaidino dantų

gydytoją, o brolis Miša — kambarinę, ir pacientai lindo prie kambarinės meilindamiesi. Miša neišlaikęs imdavo

juoktis, o jis pyko... Panoro parašyti Kiseliovams kaip anksčiau, bet kaip anksčiau neišėjo...

Po senovei ateidavo Levitano laiškai. Jis vis ruošėsi

489

į Jaltą aplankyti Čechovo, o kai sužinojo apie ligą, parašė:

„Padaryk viską, ką gali, važiuok kumyso gerti, vasara

Rusijoje puiki, o žiemai trauksime į pietus, nors į patį

Nervi. Esu tikras, kad jeigu tu ir vasarą, ir žiemą praleisi gerai, viskas praeis". O pats, kai buvo tame Nervi, rašė

kaip iš katorgos: „Kad taip nusigavus iki Triochsvetitelsko..." (Triochsvetitelsko skersgatvyje prie Raudonųjų

vartų buvo jo dirbtuvės.) Levitanas buvo jau ne tas „ug-ningas brunetas", kuris kiek atsainiai ir pozuodamas deda prie moters kojų nušautą žuvėdrą. Kaip teisingai pamatė

savo portrete tą pasikeitimą Serovas: sunkūs šešėliai

paakiuose, bylojantys apie rimtą širdies ligą ir nelengvas mintis, žvilgsnis, nukreiptas kažkur į tolius... Ir vis dėlto tai ankstesnysis, mielas bičiulis Levitaša — toksai pat kaip ir jaunystėje, greitai užsidegantis, suprantantis j u o -

kus, artimas, be galo artimas draugas...

Bet atsirado tada ir Čechovo susirašinėjime, ir jo sam-protavimuose apie gyvenimą, apie žmogų, apie laiką —

atsirado ir išliko iki galo — nauji vardai. Gorkis, Buninas, Kūprinąs... Tai buvo jauni, pradedantys rašytojai, kritika rašė apie juos, kaip visada rašoma apie jaunus, bijodama

„apsišauti". Čechovo dėmesį jie sutikdavo kaip likimo dovaną. Beje, tai ir buvo dovana, nedažnai likimo dovanojama jauniems.

Gorkis, Buninas, Kūprinąs... Kaip greitai prabėgo jo

paties j a u n y s t ė — dar tik vakar jis pats buvo vadinamas talentingiausiu iš jaunųjų rašytojų, o šiandien jau nebejaunas, j a u n i — k i t i . Jie kiti visomis prasmėmis, ir to negalima nepajusti, negalima nepastebėti. Eina nauja karta.

Prasideda nauja literatūra.

...Buniną jis sutiko kartą vakare krantinėje. Nuo to

karto prasidėjo j ų d v i e j ų draugystė. O tą vakarą jie ilgai tylėdami ėjo krantine. Aitriai, kaip visada vakarais, kvepėjo jūra, žiburių atspindžiai virpėjo ant vandens. Šneka nesiklijavo, bet ir tylėjimas neslėgė. Gal tai juos ir suartino išsyk. Miesto skvere, netoli didžiulio platano, tarsi užbaigiančio krantinę, jie atsisėdo ant suolelio, ir Buninas paklausė: „Jūs mylite jūrą?" Galvodamas apie kažką sava ir žvelgdamas į žiburius, o gal pro juos, Čechovas ne iškart atsakė: „Taip... tiktai ji labai jau tuščia".

490

Buninas kaip ir Gorkis įsiminė jų pirmąjį pokalbį ir

netikėtą frazę: gera būti karininku, jaunu studentu...

Sėdėti, kur daug žmonių, klausytis linksmos muzikos".

Įsidėmėjo ir tai, kaip be aiškaus ryšio, leisdamas jam pačiam nujausti nepastebimos savo minčių tėkmės posū-

kius, Čechovas papasakojo, kad vienas mažas berniukas

pradėjo savo mokyklinį rašinį apie j ū r ą fraze „Jūra buvo didelė" ir daugiau nieko negalėjo parašyti.

Paskui jiedu su Buninu susipažino arčiau, susidraugavo, kartu praleisdavo daug valandų. Buninas pamatė, kaip

mėgsta Čechovas pokštus, juoką, įvairias mistifikacijas.

Po to susitikimo miesto sode jiedu praleido kartu ne vieną dieną kalbėdamiesi apie gyvenimą, apie literatūrą. Bet suartino juos vis dėlto tas tylėjimas kartu.

Prieš pat Velykas, nepaisydamas gydytojų ir pažįstamų

protestų, Čechovas pradėjo ruoštis į Maskvą.

Jis išvyko iš Jaltos pirmomis balandžio dienomis. Buvo nuostabios, šiltos dienos. Jau buvo spėję pražysti persikai, o nuo geltonų prožirnio žiedų sklido toks aromatas, kad sukosi galva. Kvepėjo jūra, saule, žydinčiais medžiais, pavasariu ir viltimi. Pavasaris buvo visiškai toks, kokį jis išvydo jį pirmą kartą Kryme. Eidamas krantine pro „Rossiją", jis prisiminė aną balandį ir tai, kaip greitai ir lengvai jis parašė tada „Studentą".

Kai jis nusprendė vykti į Maskvą, kur veržėsi visą

žiemą, ir jau žinojo išvykimo dieną, jo nuotaika pasikeit ė — Jalta jau nebeatrodė „kalėjimas", ir buvo taip gera, kaip ir turi būti gera žmogui, kai jis žvelgia į jūrą, į žydin-

čius medžius, į kalnus ūkanose, taip gera, kaip būna, kai nutolsta staiga rūpesčiai, reikalai, kasdienybės šurmulys ir lieka tai, kas svarbiausia, be ko negali jaustis laimingas — suvokimas savo ryšio su viskuo, kas egzistuoja.

Jis su malonumu galvojo apie jo laukiantį Maskvos

šurmulį, pietavimus, vizitus, apie teatrą, kur ėjo „Žuvėd-ra", apie naujienas, pokalbius, susitikimus. Jautėsi vėl laisvas ir, v y k d a m a s iš Jaltos, rašė pažįstamiems: „Du arba tris žiemos mėnesius gyvensiu M a s k v o j e — t a i p aš nusprendžiau. Žūti nuo atšiauraus klimato kur kas garbingiau negu nuo provincijos nuobodulio, kurį jaučiu štai 491

jau dveji metai, nuo tos dienos, kai daktarai išsiuntė mane į tremtį".

...Traukinys riedėjo per Charkovą, Kurską, Tulą, ir

kuo arčiau prie Maskvos, tuo labiau jis jaudinosi. Maskva irgi pasitiko jį pavasariu, tomis pirmosiomis jo dienomis, kai tuoj tuoj susprogs medžių pumpurai ir be j o k i o s prie-

žasties kylantis džiaugsmas pripildys sielą.

Velykų išvakarėse gaudė varpai, ir nuotaika buvo ypa-

tinga, šventiška, pakili. Motina ir sesuo gyveno Malają Dmitrovkos gatvėje, netoli Viešpaties kančių vienuolyno.

Tiesa, butą netrukus teko pakeisti, bet atsirado būstas toje pat gatvėje, beveik priešais, prie Degtiarno skersgatvio kampo, kieme.

Išsipildė tai, apie ką jis svajojo ilgais vakarais vienumoje.

Buvo Maskva, tarškantys arkliniai jos tramvajai,

vežikai, minios vaikštinėjančiųjų bulvaruose, siauručiai kreivi Bronajos, Tverskajos, Arbato, Prečistenkos gatvių

skersgatviai ir akligatviai, kuriuose pasiklysdavo net senbuviai maskviečiai, buvo pietūs, vakarienės, pokalbiai su draugais, visas pilnas bruzdesio Maskvos gyvenimas...

O temų pokalbiams tomis dienomis nestigo.

Badas kaime... Studentų neramumai... Laikraščio „No-

voje vremia" boikotas... Protestas prieš tai, kad aukas Puškino paminklui statyti Peterburge šimtųjų gimimo

metinių proga rinktų Suvorino laikraštis. Su nekantrumu inteligentijos lauktas garbės teismas pačiam Suvorinui.

Iš laikraščio „Novoje vremia" dalies bendradarbių išėjimas... O kas penktadienį į visus Rusijos kampelius keliauja

„Nivos" numeriai su Tolstojaus romanu „Prisikėlimas"...

Ir pasirodo nauji žurnalai. Ir jau nauji vardai žadina vaizduotę. „Atnaujintame" žurnale „Žizn", kuris nori

„sujungti narodnikystę su marksizmu", spausdinamas pirmasis Gorkio romanas „Foma Gordejevas". „Načalo" —

žurnalas, kuris vadinamas „marksistiniu",— greta straipsnių aktualiausiais ekonomikos klausimais netikėtai spausdina Merežkovskio romaną „Prisikėlę dievai", kur prop a g u o j a m a toli gražu ne akademiška tais laikais „didžiųjų

žmonių abejingumo moraliniams reikalavimams" idėja...

Jis ketino sėdėti per šventes namie — reikėjo skaityti 492

iš Markso gauto pirmojo tomo korektūrą, ir iš tiesą ėmėsi darbo ir nusprendė nieko nesikviesti pas save. Bet jau pačią pirmąją Velykų dieną numojo į viską ranka ir nu-v y k o vizito pas Dailės teatro aktorę Kniper.

Buvo nuostabi diena. „Linksmas varpų tilindžiavimas,

pripildantis pavasarišką orą kažko džiaugsminga, kupina laukimo",— prisiminė paskui Olga Leonardovna... O kitą tokią pat saulėtą giedrą dieną Čechovas ir Kniper nuvyko į parodą. Priešais Levitano paveikslą „Šieno kupetos mė-

nesienoje" stovėjo minia. Prasispraudę į priekį, sustojo ir jiedu. Sustingusios kupetos, kažkur bėga kelias, purpuri-niai miškai anapus kaimo mirguliuoja šaltoje mėnesie-

noje... Kitas paveikslas. Žalsvai rausvo dangaus fone tamsūs daržinės, pirkios siluetai... Kažkas neramaus, šaukian-

čio, veržlaus ir visiškai naujo — spalvose, tame, kaip nutrūksta piešinys prie drobės krašto, tarsi už žiogrių

tvoros būtų praraja... O dirbtuvėje, Triochsvetitelsko skersgatvyje, stovi, pasakoja Čechovas savo bendrakelei-vei, nebaigtas paveikslas „Ežeras". Plati vandenų plynė, debesys, atsispindintys vandenyje, toli horizonte siaura laukų juostelė, kaimai, cerkvė... Levitanas norėjo šiame k ū r i n y j e perteikti viską, kaip jis supranta ir jaučia Rusiją...

O salėje, kaip paprastai tokiais atvejais, kažkas garsiai piktinosi.

Kažkam „Kupetos" atrodė nesuprantamos, o dailininko maniera pernelyg drąsi. Sį paveikslą Levitanas tapė šešerius metus. Jis buvo vienas iš paskutinių jo kūrinių. Šešeri metai kančių, ieškojimų, bemiegių nusivylimo naktų, atradimo džiaugsmo... Argi maža kas išgyventa per tuos

šešerius metus! Nejaugi tik tam, kad išgirstų j u o k ą ir pamatytų, kaip žmonės stebėdamiesi gūžčioja pečiais...

Tomis dienomis dailininkai dažnai prisimindavo, kaip

vienoje iš parodų Nikolajus II tvirtai pareiškė: „Impre-sionizmas ir aš — du nesuderinami dalykai".

* * *

Lėkė dienos Maskvoje, tokios pat pilnos šurmulio kaip

ir anksčiau, kai jis atvažiuodavo iš Melichovo ir apsistodavo Bolšaja M o s k o v s k a j o s gatvėje. Jis buvo užsiėmęs 493

nuo ryto iki nakties. Ir po keleto dienų išsekęs rašė į Jaltą gydytojui Altšuleriui: „...lankytojų minių minios, pokalbiai begaliniai, ir antrąją švenčių dieną iš nuovargio vos j u d ė j a u ir jaučiausi bedvasis lavonas".

Bet „vakarienės" ir „lankytojai" — tai, suprantama, buvo ne svarbiausia. Nors kartą tarp „lankytojų" pasirodė

esąs pats Tolstojus, ir Čechovas paskui ilgai krimtosi, kad n e p a v y k o su juo pasikalbėti, tuo metu pas jį sėdėjo Viš-

nevskis, kuris, kaip j u o k a u d a v o Čechovas, sugebėdavo kalbėti tik apie savo teatrą, ir Tolstojus, kuriam pasirodė, jog atėjo ne laiku, greitai atsisveikino.

Paskui Čechovas pats buvo pas Tolstojų. Kalbėjosi jie

tada apie Gorkį, apie tai, kad Tolstojui patiko „Mugė

Goltvoje" ir „Stepėje" ir nepatiko „Malva". „Galima iš-

galvoti viską, ką tik nori, bet negalima išgalvoti psichologijos, o Gorkio k ū r y b o j e pasitaiko kaip tik išgalvotos psichologijos; jis aprašinėja tai, ko nejautė",— pridūrė

Tolstojus. Jis klausinėjo Čechovą, kas per žmogus Gorkis.

„Jūs žadinate jo smalsumą",— pasakė paskui jaunajam rašytojui Čechovas.

Velykų išvakarėse Čechovas gavo laišką iš Maskvos

teatrų valdytojo Teliakovskio — šis prašė užsukti pas jį, asmeniškai pasikalbėti apie pjesę „Dėdė Vania", kurią norėjo statyti Mažasis teatras.

Mat Literatūros ir teatro komitetas savo posėdyje buvo pažymėjęs įvairius pjesės „trūkumus", „ištęsimus" ir padaręs išvadą, kad pjesė gali būti pripažinta „verta statyti"

tik „su sąlyga, jog bus padaryta pakeitimų" ir „pakarto-tinai pristatyta į komitetą".

Taip, pjesės ir autoriaus laimei, išsisprendė „Dėdės

Vanios" likimas: pjesė, Komiteto nepraleista, negalėjo eiti imperatoriškojo teatro scenoje, ir ją gavo Dailės teatras, abipusiam Nemirovičiaus ir Čechovo džiaugsmui ir

didžiam Sumbatovo bei kitų Mažojo teatro aktorių nusi-

vylimui.

Beveik iškart prasidėjo pjesės skaitymas ir repeticijos.

Čechovas matė du veiksmus ir pripažino, kad jie repe-

tuojami „nuostabiai".

Sezonas jau baigėsi, tačiau, kad Čechovas galėtų pa-

matyti „Žuvėdrą", buvo išnuomotos teatro „Paradiz" pa-494

talpos. Čechovas žiurėjo pjesę be dekoracijų, ir daug kas, žinoma, buvo prarasta.

Per šį spektaklį, prisiminė paskui Stanislavskis, Čechovas vengė susitikti su aktoriais. Stanislavskis, supratęs tai kaip blogą ženklą, priėjo prie jo pats.

„— Pabarkite mane, Antonai Pavlovičiau,— paprašiau

aš jį.

— Nuostabu, klausykite, nuostabu! Tiktai reikia kiau-

rų batų ir languotų kelnių.

Daugiau aš nieko negalėjau iš jo išgauti".

Šaradą su kiaurais batais Stanislavskis įspėjo po kelerių

metų.

Bet tai, kad Čechovas buvo daug kuo nepatenkintas

ir su daug kuo nesutiko, pastebėjo ne tik Stanislavskis.

Kniper paskui prisiminė, kad Čechovui atrodė, jog aktoriai pasirinkę neteisingą tempą, be to, jis sakė, kad ketvirtas veiksmas apskritai ne iš jo pjesės. Pats jis po keleto dienų

parašė apie tai Gorkiui: „Žuvėdrą" mačiau be dekoracijų; apie pjesę spręsti šaltakraujiškai negaliu, nes pati Žuvėd-ra vaidino klaikiai, visą laiką kūkčiodama raudojo, o

Trigorinas (beletristas) vaikščiojo po sceną ir kalbėjo kaip paralitikas; jis „neturi savo valios", ir atlikėjas suprato šitai taip, kad man buvo šleikštu žiūrėti". Tačiau laiško pabaigoje pridūrė: „...Bendrai paėmus, nieko, sužavėjo.

Vietomis net negalėjau patikėti, kad tai aš parašiau".

Spektaklis jam vis dėlto patiko.

X * *

Skaitydamas tų lankymosi M a s k v o j e dienų laiškus valandėlę pamiršti, kad Čechovui baigėsi jau Melichovas, kad Maskvoje jis tik svečias — iki pirmųjų lietingų rudens dienų, iki pirmojo šalčio... Jis skubėjo per šį apsilankymą padaryti kaip galima daugiau. Atvažiavęs į Melichovą, kur Čechovai beveik nebegyveno, pradėjo mokyklos statybą.

Vėl užgriuvo rūpesčiai dėl Taganrogo bibliotekos, ir pasipylė į Taganrogą ryšuliai knygų...

Tačiau pro žvalų, veiklų toną staiga prasiveržia siel-

vartingas suvokimas, koks laikinas yra toks gyvenimas: 495

„...aš išmuštas iš vėžių, praradau sėslaus gyvenimo teisę, kaip senų laikų feldjėgeris, kuris buvo vaikomas čia į

Krymą, čia į Varšuvą, čia į Carskoje Selo, čia už Uralo...

Aš nežinau, kaip save suimti į rankas. Statydinuosi vasarnamį Jaltoje, bet atvažiavau į Maskvą, čia man staiga

patiko, nors ir dvokia, ir aš išsinuomojau butą visiems metams, dabar aš kaime, butas užrakintas, vasarnamį stato be manęs — ir išeina kažkokios nesąmonės".

O po dviejų s a v a i č i ų — k i t a m e laiške: „Aš užsiėmęs mokyklos statyba, skaitau korektūras, kurių atsiunčia man Marksas neįtikėtiną kiekį, ir į Krymą pakliūsiu ne anksčiau kaip liepos 15-ąją, o gal ir vėliau. Gyvenam Melichove, triūsiam, ir tuo pačiu metu parduodam Melichovą, ir išeina kažkokia painiava. Be to, dar velniškai šalta. Jeigu ne statyba, tai sprukčiau iš čia".

Jis skaitė Markso leidžiamų savo raštų korektūrą, rinko apsakymus kitiems tomams, ir kai išmetė iš perrašinėtojo atsiųstųjų jam vos ne du šimtus apsakymų ir „viską, kas ne beletristiška", pasirodė, kad lieka daugiau kaip du šimtai lankų, ir, vadinasi, išeis dvylika trylika tomų. „Kai aš surinkau visą tą masę, tai tik rankomis skėstelėjau iš nuostabos".

Taip, tasai atvažiavimas į Maskvą buvo panašus į pra-

ėjusio gyvenimo rezultatų suvedimą. Vienas po kito

sudedami taškai. Rengiami rinktiniai raštai — tarsi būtų

rengiamas testamentas. Parduodamas Melichovas — par-

duodamas paskubom, pusvelčiui, kad tik greičiau... Vaikšto po kambarius, po sodą „pirkėjas ilgu durtiniu" ir domisi ne vaizdu pro langą, ne sodu, ne gėlėmis, o mišku, kurį

bus galima iškirsti. „Štai kas iškirstų liepų alėją",— pasakė

tada Marija Pavlovna... Ir ištisas gyvenimo tarpsnis dingsta praeity... Atminčiai lieka „Trečiojo laipsnio Stanisla-vas", kurį suteikė švietimo ministras už „puikų uolumą ir ypatingus darbus"; išvažiuos į Krymą pilko kilto portfelis, su kuriuo Čechovas vaikščiojo surašinėdamas žmones po Melichovo ir Beršovo pirkias, ir medinis dubuo su už-

rašu „Arbatą geri — šeimininkę giri", kurį valstiečiai padovanojo atsidėkodami už pastatytą mokyklą... Serpu-

chovo zemstvą pakeis Jaltos miesto valdyba su jos

rūpesčiais, Melichovo valstiečius — Autkos totoriai ir 496

graikai. Kryme jis taip pat statys mokyklą, rinks lėšas sanatorijos tuberkulioze sergantiems statybai, „maištau-jantiems" studentams, gelbės graikų bažnyčią, gydys Autkos varguolius...

Bet ar galima pasiimti tai, kas išgyventa čia? Nebent

tik prisiminimą... Juk ir žmonės, su kuriais jis buvo susijęs daugelį metų, neišvengiamai nutols kartu su Melichovu. Štai ir išgirdus Likos vardą jį vis mažiau ir mažiau kankina prieštaringi jausmai, ir jos laiškai ateina vis re-

čiau.

Sužinojusi, kad p a r d u o d a m a s Melichovas, ji parašė:

„Jeigu būčiau jau didi dainininkė, nusipirkčiau iš Jūsų

Melichovą! Aš ir pagalvoti negaliu, kad jo nepamatysiu.

Taip daug ten gerų prisiminimų, visa, kas geriausia jaunystėje, susiję su juo!"

Ji vis dar blaškosi, ieško savęs... O kaip tai sunku —

gyventi, rasti save, praradus vienintelį kūdikį, praradus laimės viltį, meilę...

Dar vienas taškas buvo galutinai padėtas tomis dieno-

mis. Galutinai baigti santykiai su Suvorinu.

Po Dreifuso bylos, po laikraščio „Novoje vremia"

straipsnių apie studentų n e r a m u m u s Suvorinas kaip visuomeninė figūra Čechovui nebeegzistavo — neliko jam šir-

dyje vietos. Čechovas dabar žinojo, kaip istorija teis

„Novoje vremia" redaktorių, ir jau buvo vienas iš tų, kurie jos vardu ir teisė Suvoriną.

Tačiau Suvorinas buvo senas, ligotas, vienišas, kai

kuriomis savo geriausiomis savybėmis prisirišęs prie jo, ir mesti į jį akmenį Čechovas negalėjo. Štai kodėl ir po to išsiskyrimo — ne susipykimo, o išsiskyrimo, ką Čechovas ne kartą pabrėždavo,— eis dar keletas laiškų į Ertelio skersgatvį. Sykį po Anos Ivanovnos laiško, kuriame ji

prašė pasigailėti sergančio vyro, jis net pasiūlys Suvorinui pasimatyti. Visa tai esmės nekeitė — ir jis pats, ir Suvorinas žinojo, kad jų bendravimui atėjo galas.

Ir jeigu analizuojant tuos sudėtingus santykius, kam

nors ateis į galvą papriekaištauti Čechovui dėl jo ribotumo ir neprincipingumo, verta prisiminti, kad dėl to jam nepriekaištavo nei Tolstojus, kuris, beje, priimdavo atvykusį

Suvoriną, nei Korolenka, kuris parašė, praėjus dvylikai 17. . Č e c h o v a s " 4 9 7

metų po Čechovo mirties, kai buvo, atrodytų, laiko daug ką naujai įvertinti ir apgalvoti:. . . . jam < Č e c h o v u i > pa-v y k d a v o gerai viskas, net santykiai su Suvorinu, su kuriuo jis iš pradžių draugavo, o paskui išsiskyrė. Ir viskas aiškių

aiškiausia: kodėl draugavo ir kodėl išsiskyrė".

Iš Aleksandro laiškų Čechovas žinojo, kad Peterburge,

Rašytojų sąjungoje, rengiamas garbės teismas Suvorinui.

Atėjo ir paties Suvorino laiškas. Prie jo buvo pridėtas spaustuvėje atspausdintas Suvorino ir Rašytojų sąjungos susirašinėjimas. Suvorinas platino jį tarp pažįstamų, o vakarais, užsidaręs kabinete, rašė dienoraštyje, kad verkęs negalėdamas pakelti visų „šmeižtų" ii „puldinėjimų", kurie užgriuvę jį, ir bandė pasiteisinti jau ne kitiems, o pats sau: „Mes gyvename kažkokį pereinamąjį laikotarpį. Valdžia nejaučia po kojomis pagrindo ir neverta, kad ją remtų. Bėda ta, kad visuomenė silpna, visuomenė menkysta, ir gali išeiti neregėtas chaosas. Jis nepageidautinas".

Taip, Suvorinas norėjo pasiteisinti. Ir galbūt visų pirma Čechovui. Bet kodėl būtent jam? Tada dar mažai kas kalbėjo apie Čechovo moralinę laisvę. Ir tiktai Gorkis susi-

žavėjęs parašė jam tomis dienomis: „Jūs, atrodo, pirmasis laisvas ir prieš nieką nesilankstantis žmogus, kiek man teko matyti".

„Asmens laisvė — didžiausias dalykas; iš jos, ir tik iš jos gali išaugti tikroji liaudies valia. Žmogus privalo pats gerbti ir vertinti savo laisvę ne mažiau kaip kito žmogaus, kaip visos liaudies",— prieš kiek dešimtmečių parašytos šitos eilutės? Bet Gercenas Rusijoje vis dar buvo uždraustas. Ir kai neseniai iškilmingame Maskvos universiteto mi-nėjime, skirtame Puškino gimimo šimtosioms metinėms,

profesorius Kliučevskis savo kalboje prisiminė Gerceną, neištardamas jo pavardės, šitai padarė tiems, kurie suprato, didžiulį įspūdį. Jis kalbėjo apie nacionalinę savimonę (neįmanomą be „asmens laisvės" suvokimo), ir šimtmečių

sandūroje toji idėja buvo iškelta kaip priešingybė „nacio-naliniam pasipūtimui",— nacijos savimonės „surogatui".

Santykiai su Čechovu buvo Suvorinui pagrindinis ko-

ziris — ne prieš kitus, o prieš patį save, prieš savo sąžinę, prieš ateitį. Galvodamas apie mirtį, jis, be abejo, galvojo apie sąžinę. Ir savo dienoraštyje, gavęs Čechovo laišką, 498

užrašė: „Aš... pasiunčiau jam < Č e c h o v u i > savo pasiaiš-

kinimą garbės teismui. Jo nuomone, šis nelabai raiškus".

Iš garbės teismo tada buvo laukiama daug. Buvo tiki-

masi išgirsti tiesą, ir ne tik apie Suvoriną, bet ir apie tai, kas darosi aplink. Nors dauguma įsivaizdavo tą tiesą labai neaiškiai. Ieškota išeities iš susikaupusio nepasitenkinimo. Ir kai buvo priimta nutartis, pasmerkianti Suvoriną tik „už priemones", kurias jis panaudojo „Mažuosiuose laiškuose", visi nusivylė. Teismą apkaltino „įskundimų

pateisinimu".

Tąkart, dar neataušus karštiems įvykiams, savo die-

noraštyje Korolenką įrašė: „Teismo nutartį rašau aš...

Daugelis laukė, kad garbės teismas pasmerks Suvoriną...

Jeigu ne už tai, tai už viską apskritai... Mes tvirtai laikė-

mės tiktai to k o n k r e t a u s kaltinimo ribose, ir sąžiningai laikau tą nuosprendį esant teisingą... Tačiau jį < S u v o -

r i n ą > jau seniai apėmęs moralinis ir ciniškas kurtumas ir aklumas, jau seniai jo plunksna nešvari, sakinys pakrikas, mintis išvarpyta nenuoširdžios ekvilibristikos... Visas tas priemones jo „Mažuosiuose laiškuose" mes ir iškėlėme, ir pasmerkėme. Bet, mūsų nuomone, nedera ir pavojinga

pasidaryti teisėjais visko, kas turi „nuomonių" ir „kryp-

čių" pobūdį. Su tuo reikia kovoti ne nuosprendžiais. O iš mūsų kaip tik to ir laukta".

Nepatenkintas teismo sprendimu buvo ir Čechovas.

Suvorinui jis parašė tada štai ką: „Kaltinimo punktai tarsi sąmoningai... suverčia viską neramumams ir Jūsų laiškams, kad nebūtų prabilta apie tai, kas svarbiausia. Ir kam šitai, visiškai nesuprantu, ir šiaip, ir taip spėlioju. Kurių galų, jeigu jau atėjo noras kovoti su Jumis žūtbūtinai, nekloti visko iki galo? Visuomenė (ne inteligentija vien, o visa rusų visuomenė) pastaraisiais metais priešiškai nusista-

čiusi laikraščiui „Novoje vremia" < . . . > . Visuomenė gretino „Novoje vremia" su kitais jai nesimpatiškais vyriau-sybiniais organais, ji murmėjo, piktinosi, priešiškas nusi-statymas stiprėjo, buvo kuriamos legendos,— ir sniego

gniužulas išaugo į tikrą griūtį, kuri pradėjo riedėti ir riedės vis didėdama. Ir štai kaltinimo punktuose nė žodžio nėra pasakyta apie tą „griūtį", nors už ją būtent ir norėta Jus teisti, ir mane nemaloniai jaudina toksai nenuoširdumas" .

i?* 499

Kaltinimo „pusiau tiesą" jis pavadino čia nenuoširdumu. Bet teikė tam žodžiui, suprantama, ne kasdieninę prasmę. Pati „garbės teismo" idėja — šalyje, kur „nėra spaudos laisvės ir sąžinės laisvės",— atrodė jam dabar beviltiškai spekuliatyvi, ir Avilovai, kurią prašė pranešti jam smulkmenas, Čechovas parašė: „O, kad jūs žinotumėte, meldžiamoji, kaip nesiderina su mano sąmoningumu, su mano kaip literato orumu tasai dalykas — garbės teismas! Argi mes turime teisti? Juk tai dera žandarams, policininkams, valdininkams, specialiai tam likimo skirtiems.

Mes privalome rašyti ir tik rašyti. O kovoti, piktintis, teisti reikia tiktai plunksna".

* * *

„Aš, matyt, jau ne žmogus, o slankus inkstas. Spręski-

te patys: liepos 20-ąją buvau išvykęs į Kaukazą, iš ten į

Krymą, rugpjūčio pradžioje grįžau į Maskvą, trečiadienį

vėl išvažiuoju į Krymą, kur pasiliksiu tikriausiai visam rudeniui ir netgi žiemai. M a s k v o j e šlykštus, niūrus oras, ir šalta, ir drėgna, aš nesveikuoju, reikia skubiai išvažiuoti, nors išvažiuoti visai nesinori. Kiek aš taip klajosiu, kada stosiu į savo vėžes ir vėl pasidarysiu sėslus žmogus — žino vien tik Alachas",— rašė Čechovas Menšikovui, rugpjū-

čio pabaigoje važiuodamas į Jaltą.

Jis neparašė Menšikovui, kad važiavo į Kaukazą pasi-

matyti su Dailės teatro aktore Kniper, ta pačia, kuri pjesėje

„Caras Fiodoras" vaidino Iriną (ir jis j u o k a u d a m a s tada rašė Suvorinui: „Jeigu būčiau pasilikęs Maskvoje, tai bū-

čiau įsimylėjęs tą Iriną"); ta pačia, kurią jis aplankė atvykęs į Maskvą beveik tuoj pat. Ir į Krymą jis grįžo su ja, ir į Maskvą jie važiavo kartu...

Kiek kartų ir Čechovas, ir Olga Leonardovna prisimin-

davo paskui savo kelionę per Ai Petri į Bachčisarajų. Kiek kartų rudenį, kai kalnus galima buvo tik nuspėti esant už rūko marškos, jis prisimindavo Kokozos slėnį, orą, prisigėrusį pušų kvapo, ir pokalbius, ir tylėjimą...

Namas pagaliau buvo pastatytas. Dar kaukšėjo staliai

kabinete ir v a l g o m a j a m e ; dar neįtvertos buvo durys, ir jis turėjo durų kiaurymes užsmaigstyti laikraščiais, kad 500

galėtų pasislėpti nuo smalsių žvilgsnių; dar nebuvo už-

tverta tvora, ant kurios paskui kabaros mergelės prašytojos, bet namas jau stovėjo. Ir sodas buvo užveistas puikus.

Rugsėjo mėnesį atvažiavo motina ir sesuo. Maša ne-

atpažino sklypo. Kai pavasarį Antonas Pavlovičius buvo atsivežęs ją čia, jai tada sugėlė širdį. Seni, išsikraipę vynuogienojai, aptverti žiogrių tvorele, du nuskurdę medeliai, už žiogrių — totorių kapinės... Tiesa, vaizdas buvo gražus — visa Jalta, j ū r o s horizontas; matyti, kaip prie molo priplaukia garlaiviai... Bet ji tada vis tiek nepajėgė

nuslėpti nusivylimo.

Dabar čia stovėjo namas, baltas, lengvas. Jam nebuvo

būdingas joks s t i l i u s — n e i bizantiškasis, nei maurų, nei modernistinis. Tiesiog buvo patogus ir gražus namas. Platūs langai, terasos, balkonai — viskas buvo nesimetriška, bet nuostabiai grakštų. O Jaltos, j ū r o s vaizdas tarsi priklausė namui, buvo jo dalis. O sodas buvo šeimininko pasididžiavimas ir aistra. Čechovui padėjo du turkai ryškiai raudonomis feskomis — j i e rovė senus vynuogienojus, lygino žemę, kasė duobes. Bet sodino viską jis pats. Gražiomis dienomis valandų valandas triūsė sode, grėbstė nukri-tusius lapus, karpė krūmus, ravėjo gėlių lysves. Jį visada lydėjo du šunys ir prijaukinta gervė, vaikščiojanti jam iš paskos. Čia, sode, niekas netrukdė galvoti, nebent tik pradėję rietis Tuzikas ir Kaštonas, pavadintas taip Kaštonės garbei, nepaprastai kvailas ir nenuovokus šuo, amžinai įsiveliantis į kokias nors istorijas.

Maša netrukus išvažiavo į Maskvą: prasidėjo mokslo

metai. O Čechovas su motina pasiliko. Vieną Jaltos vakarą jis atsivertė užrašų knygutę, ir ten atsirado įrašas: gyvenimas atrodo didis, milžiniškas, o tūnai ant žemės lopinėlio".

Taip, Jaltoje buvo viskas, „išskyrus gyvenimą". Bet, kai jis taip rašė — čia juokais, čia rimtai,— pats žinojo, kad yra neteisus. Čia irgi buvo ne mažiau nei kurioje kitoje vietoje bėdų, žmogiškųjų tragedijų, kovos, savų neiš-

spręstų klausimų. \

Jalta su savo žydru dangumi ir jūra buvo tada ne tik

einantis į madą kurortas. Alkani, beveik elgetos džiovininkai suvažiuodavo čia iš visų Rusijos kampų. Mokytojai, 501

smulkūs tarnautojai, zemstvos gydytojai, studentai... Juos buvo nesunku atpažinti iš karštligiško akių blizgėjimo, nesveiko raudonio, liesumo. Jie glausdavosi varganuose

pensionuose, privačiuose butuose, kur išsinuomodavo

kambarį ar kampą, netinkamą gyventi.

Vienoje gatvėje, stačiai kylančioje aukštyn Polikurovo kalva, netoli nuo turgaus, tokiame k a m b a r y j e anksčiau gyveno Nadsonas. Ligūstas, visų apleistas poetas, kurį

neseniai skaitė visa Rusija. Jis čia ir mirė.

Dabar Jaltoje merdėjo talentingas kompozitorius Kali-

nikovas...

Jaltos labdarybės draugijos chroniškų ligonių prie-

glaudoje gulėjo M a s k v o s poetas Jepifanovas. Čechovas pažinojo jį dar nuo devintojo dešimtmečio iš žurnalo „Razvlečenije", kur keletą kartų spausdino savo „smulkmenė-

les". Jepifanovas atvažiavo čia iš Maskvos už Čechovo atsiųstus pinigus.

Dvi dienas prieš jo mirtį Čechovas apsilankė pas jį.

Kimiu balsu, dusdamas, Jepifanovas paprašė atnešti obuo-lių pastilės ir, kai Čechovas atnešė, pagyvėjo ir prašvokš-

tė skaudama gerkle: „Štaiji!" „ T a r s i t ė v i š k i e t ę p a m a t ę s " , —

pasakė vėliau Čechovas.

Žiemą Čechovas gavo laišką iš Jaransko — revoliucio-

nierių ištrėmimo vietos. Tremtinys I. Mošinskis prašė

Antoną Pavlovičių padėti Įsikurti Jaltoje tremtį atbuvusiam draugui, chemikui ir poetui Leonidui Radinui. Čechovas, perskaitęs laišką, kur buvo aprašyta Radino būklė, pasakė: „Kol atvažiuos, nusikankins. Nežmoniška iš gydytojų pusės siųsti tokioje beviltiškoje, būklėje ligonį

mirti". Atsakė telegrama: jei ligonio būklė sunki — neva-

žiuoti. Bet Radiną vis tiek atgabeno, ir po trijų dienų jis mirė. Viešbutis ir karstadirbys pateikė sąskaitas, ir visi mirusiojo rankraščiai buvo parduoti kaip vyniojimo popierius.

Radinas buvo M e n d e l e j e v o mokinys ir rengėsi imtis mokslinio darbo. Metai prieš areštą spėjo išleisti chemijos veikalą — populiariai išdėstytus jos pagrindus. O Ta-gankos kalėjime parašė dainą „Drąsiai, draugai, koja

kojon..."

Lapkričio viduryje Čechovas parengė atsišaukimą dėl

502

lėšų rinkimo atvykusių džiovininkų sanatorijai statyti.

Atspausdintas Jaltos spaustuvėje, jis buvo išsiuntinė-

tas į kitus miestus. Jį išsivežė Marija Pavlovna, kad būtų

išspausdintas laikraštyje „Kurjer". Čechovas pasiuntė

atsišaukimą Gorkiui į Nižnij Novgorodą, ir Gorkis išspausdino jį laikraštyje „Nižegorodskij listok" kartu su gauto Čechovo laiško ištrauka — ta pačia, kur pasakojama apie Jepifanovą. Brolis Michailas, gyvenantis Jaroslavlyje, perdavė atsišaukimą į laikraštį „Severnyj k r a j " , Miroliubovas patalpino savajame leidinyje „Zurnal dlia vsech", Tara-chovskis — laikraštyje „Priazovskij kraj"...

„Mane čia nuvargina ligoniai, siunčiami iš visų pusių,—

su bacilomis, su kavernomis, pažaliavusiais veidais, ta-

čiau be grašio kišenėje. Tenka kovoti su tuo košmaru,

imtis visokių fokusų..." — rašė Čechovas, siuntinėdamas atsišaukimo lapelius. „Matyti jų veidus, kai jie prašo, ir matyti varganas jų antklodes, kai jie miršta,— tai sunku.

Mes nusprendėme statyti sanatoriją, aš sukūriau atsišaukimą, sukūriau, nes nerandu kitokios priemonės". „Jeigu Jūs žinotumėte, kaip gyvena tie vargšai džiovininkai, kuriuos čionai išmeta Rusija, norėdama jų atsikratyti, jeigu Jūs žinotumėte,— tai tikras siaubas!"

Iš Jaltos kasdien iškeliaudavo po keliasdešimt atsi-

šaukimo egzempliorių. Porą metų Čechovas atkakliai siuntinėjo juos, pridėdamas prie laiškų, dalydamas visiems ir kiekvienam. Lėšos buvo renkamos po kruopelytę, po

kapeiką, bet už jas pagaliau buvo nupirktas vasarnamis ir atidaryta sanatorija „Jauzliar".

Čechovas rašė savo korespondentams apie atsišaukimą,

bet neužsiminė, kiek daug yra padėjęs žmonėms pats —

už kiek sumokėjęs tais metais ir vėliau, kokiai daugybei siuntęs pinigų atvažiuoti į Krymą, kiek įkurdinęs butuose...

Tai pasidarė žinoma praėjus daugeliui metų po jo mirties.

Ir kas tik nerašė jam, neprašė patarimo, pagalbos... Ir kiek iš tų, kuriems Čechovas vienaip ar kitaip padėjo, pergy-veno jį. Jis, pasaulinio garso rašytojas, mirtinai sergantis žmogus, kuriam jau kiekviena diena buvo aukso kainos,

pats pristygstantis pinigų, neatsakydavo tada, atrodo, nė

vienam... Ar daug kas ne žodžiais, o iš tikrųjų sugeba štai taip, be nereikalingų žodžių, be p o z o s , diena po dienos pa-503

dėti žmonėms, argi ne daugeliui — net turinčių genijaus ar talento žymę — metams bėgant, atrofuojasi skausmas

dėl kitų sielvarto, užuojauta dėl kitų nelaimės!.. Ar nebuvo toji tyli, konkreti „asmenybės egzistavimo praktika"

veiksmingesnė už dešimtis puslapių moralizavimų ir pa-

mokslavimų...

Pats Čechovas kasdien jautėsi vis blogiau ir blogiau.

Vis dažniau karščiuodavo vakarais, ir kosulys, kamuojantis, sausas, p u r t y d a v o kūną. Vis liūdniau darydavosi širdyje, ir vis mažiau belikdavo tikėjimo, kad „po kokių

poros trejeto metų" jam bus galima persikelti į šiaurę.

Ypač negera būdavo vakarop. Rytą ir dieną jis pap-

rastai dirbdavo, rašydavo laiškus, o į vakarą labai pavargdavo.

Dieve mano, kaip norėjosi į Maskvą... Čechovas pri-

simindavo tramvajų, neseniai paleistą nuo Strastnajos

aikštės Butyrkų link, ir kaip maskviečiai lydėdavo akimis jį tarsi stebuklą; prisimindavo net asfaltą, kurį darbininkai virė vasarą po jo buto langais Degtiarno skersgatvy-je,— Maskva tais metais pradėjo asfaltuoti gatves.

O ant stalo gulėjo pradėto apsakymo rankraštis.

Ir su kokiu pasitenkinimu jis rašė: „Namie, Maskvoje,

viskas jau buvo žiemiška, kūrenosi krosnys, o rytais, kai vaikai ruošdavosi į gimnaziją ir gerdavo arbatą, būdavo tamsu, ir auklė trumpam uždegdavo šviesą. Jau prasidėjo šalčiai. Kai krinta pirmas sniegas, kai pirmą dieną va-

žiuoji rogėmis, miela matyti baltą žemę, baltus stogus, lengva kvėpuoti, gera, ir tuosyk prisimena j a u n y s t ė s metai. Nuo šarmos pabalusios senos liepos ir beržai atrodo jaukūs, jie artimesni širdžiai už kiparisus ir palmes ir šalia jų jau nesinori galvoti apie kalnus ir jūrą".

Kiek sykių, atsitraukęs nuo lango, jis žiūrėdavo į laikrodį ir skaičiuodavo: štai dabar Dailės teatre prasideda trečias veiksmas... Ir tarsi tikrovėje matydavo visa tai...

Išsipuošusi publika, jaudinimasis aktorių kambariuose, paskutinis skambutis, tyla ištuštėjusiame fojė... O pasi-baigus spektakliui, vežikai ties durimis; skirstosi ir va-

žiuoja žiūrovai, dalijasi įspūdžiais...

Vieną tokį v a k a r ą — spalio 26-ąją— buvo „Dėdės Vanios" premjera. Scenoje vyko paprasta ir baisi savo kas-504

dieniškumu drama. Visą gyvenimą triūsė dėdė Vania Ii

Sonia dėl profesoriaus Serebriakovo", ir staiga vieną kaitą dėdė Vania pamatė, kad jo dievaitis menkysta, kad tar-navimas jam ir jo garbinimas — savęs apgavimas... Sta-

bas nuvainikuotas, tačiau gyvenimas teka po senovei. Vis taip pat kaukši skaitytuvai, ir dėdė Vania vis taip pat už-

rašinėja: „Vasario antrą dieną dvidešimt svarų aliejaus...

Grikinių kruopų..." Anksčiau skambėjusi tų skaičių muzika nutilo, bet skaičiai liko, kaip liko ir tuščiai praėjusio gyvenimo drama.

Kitą dieną į Jaltą atėjo pirmoji telegrama: „Iškvieti-

mų labai daug po pirmo veiksmo paskui vis daugiau pasibaigus be galo po trečio į pranešimą kad tavęs teatre nėra publika prašo pasiųsti tau telegramą visi tvirtai tave ap-kabinant Nemirovičius-Dančenka Jekaterina Nemiro-

vič-Dančenko Aleksejevas Aleksejeva Kniper Artiomas

Višnevskis Kalužskis Samarova Rajevskaja ir kiti ir kiti".

Po dienos kitos ėmė eiti laikraščiai su recenzijomis.

Tarp eilučių jis vis dėlto jautė, kad buvo kažkoks

suglumimas salėje ir kad pirmuoju spektakliu nelabai

patenkinti ir patys aktoriai. Laikraščio „Kurjer" kroniki-ninkas, labai palankus teatrui, taip pat probėgšmais užsiminė apie „nusivylimo momentą".

Tiktai atėjus Nemirovičiaus laiškui, jis visiškai nusiramino: „Man, senai teatro žiurkei, nekyla abejonių, kad tavo pjesė — didelis reiškinys mūsų teatro gyvenime ir kad ji duos daug puikių įplaukų, bet mes taip įsiaudrino-me, laukdami furoro ir keldami sau neįgyvendinamus reikalavimus, kad tas neįstengimas įgyvendinti gadina mums nuotaiką". Paskui jam parašė daktaras Kurkinas:. . . . mes buvome beveik nepaliaujamo, trunkančio visą vakarą

triumfo liudininkai... aš pasiryžęs tvirtinti, kad paskutinė

„Dėdės Vanios" scena — viena iš stipriausių ir išraiškingiausių vietų mūsų dramaturgijoje".

Per antrą vaidinimą viskas susiklostė į savo vietas.

Visi pagavo toną, ir Nemirovičius pavymui pirmajam

laiškui telegrafavo: „Teatras pilnutėlis. Pjesės klausomasi ir suprantama ji nuostabiai. Aktoriai vaidina dabar puikiai. Geresnio sutikimo negalima nė norėti. Šiandien aš visiškai patenkintas".

505

Ir atsakydamas į Kniper nusiskundimą, kad per pirmą

vaidinimą ji niekaip negalėjo pataikyti į toną ir vaidino primestą, svetimą jai personažą, Čechovas dabar jau ramiai parašė: „Pjesė nebenauja, ji jau paseno, daug j o j e visokių neapsižiūrėjimų; jeigu daugiau kaip pusė atlikėjų

vis niekaip nepagaudavo tikro tono, tai, suprantama, kalta pjesė. Tai viena. O antra — visam laikui reikia nustoti rūpintis dėl pasisekimo ar nepasisekimo. Tegul tai Jūsų

neliečia. Jums tereikia dirbti palengva, diena po dienos, patyliukais, būti pasirengusiai klaidoms, kurių neįmanoma išvengti, nesėkmėms, žodžiu, varyti aktoriškąją savo liniją, o kiek kartų iškvietė publika, tegul skaičiuoja kiti. Rašyti arba vaidinti suvokiant, kad darai ne taip, kaip reikia,— šitai taip įprasta, o pradedantiems — taip naudinga!"

Vieną spektaklį Dailės teatre aplankė didysis kuni-

gaikštis Sergejus Aleksandrovičius, didžioji kunigaikš-

tienė ir Sinodo o b e r p r o k u r o r a s Pobedonoscevas. Kai po poros dienų Nemirovičiui ir Stanislavskiui teko važiuoti vizito pas didįjį "kunigaikštį — derėjo „padėkoti už apsilankymą" — išaiškėjo, kad rūmuose jau dvi dienos per pietus, vakarienę ir geriant arbatą kalbama tik apie „Dė-

dę Vanią". Vienas iš adjutantų nepaprastai nustebęs paklausė Nemirovičių: „Kas per pjesė „Dėdė Vania", kad didysis kunigaikštis ir didžioji kunigaikštienė apie nieką daugiau ir nekalba?" O Pobedonoscevas pasakė, kad buvo sukrėstas...

Įdomu, ką galvojo tie „pasaulio galiūnai", žiūrėdami į mažą „Ermitažo" salės Karetnyj Riado gatvėje sceną, kur vaikštinėjo, šnekučiavo, samprotavo pjesės herojai, paprasti žmonės, Romanovų giminės „ištikimi valdiniai"?..

Ką sužinojo tą vakarą didysis kunigaikštis, didžioji

kunigaikštienė ir Sinodo o b e r p r o k u r o r a s apie tų žmonių

mintis, kurios, jeigu būtų suprastos, būtų turėjusios sukelti jų širdyse sąmyšį ir nerimą? Imperatoriškųjų tea-trų direktorius Teliakovskis, žiūrėjęs tą vakarą „Dėdę Vanią", užrašė dienoraštyje: „Tokių pjesių pasirodymas —

didelis blogis teatrui. Jeigu jas dar galima rašyti,— tai neduok dieve statyti mūsų ir be to nervingame ir netvirtų pamatų amžiuje... Tokiomis pjesėmis teatras pub-

06

liką ne auklėja, o tvirkina, nes prie daugybės neišspręstų

ir-opių klausimų priduria, dar naujų... mūsų tėvai turėjo auklėjimo parengtus,- galbūt ir kvailus, bet konkrečius atsakymus... turėdamas tuos gatavus atsakymus, žmogus

buvo ramus, ir jo valia buvo niekuo nesudrumsta..." O paskui, pačioje pabaigoje, abejodamas pridūrė: „Gal tai iš tikrųjų šiuolaikinė Rusija,— na, tada reikalai prasti, tokia padėtis turi nuvesti į katastrofą". '*

Taip, gatavų atsakymų pasauliui jau nepakako.

* * *

Spalio pabaigoje, šaltą lietingą dieną, Čechovas pa-

siuntė Golcevui didelį apsakymą „Ponia su šuniuku". Jalta apsakyme aprašyta taip, kad tasai, kuris bent kartą ten buvo, mato viską — ir jūrą, ir molą, kur žmonės susirenka pasitikti garlaivio, ir plūduriuojančias kavines, ir minią krantinėje... Bet Jaltoje buvo ne vien tai. Ne tiktai paskalos, ne tik nereikalingi pokalbiai ir nuobodulys. Kitokią Jaltą išvydo kartą apsakymo herojus ketu-

riasdešimtmetis maskvietis Gurovas: „Jalta vos matėsi

pro rytmečio rūką, ant kalnų viršūnių sustingę stovėjo balti debesys. Medžių lapai nejudėjo, čirpė cikados, ir vienodas duslus jūros gaudesys, atklystantis iš apačios, bylojo apie ramybę, amžinąjį poilsį, kuris laukia mūsų.

Šitaip apačioje gaudė, kai čia dar nebuvo nei Jaltos,

nei Oreandos, gaudžia dabar ir gaus taip pat abejingai ir dusliai, kai mūsų nebebus. Ir šitame pastovume, visiška-me abejingume kiekvieno iš mūsų gyvenimui ir mirčiai

galbūt slypi mūsų amžino išganymo, nepaliaujamo gyvas-

ties j u d ė j i m o žemėje, nepaliaujamo tobulėjimo laidas.

Sėdėdamas šalia jaunos moters, kuri švintant atrodė tokia graži, nurimęs ir apžavėtas šito pasakiško reginio —

jūros, kalnų, debesų, dangaus platybės, Gurovas mąstė, kaip iš tikrųjų šiame pasaulyje, jeigu įsigilinsi, viskas gražu, viskas, išskyrus tai, ką mes galvojame ir darome, kai pamirštame aukštuosius būties tikslus, savo žmogiš-

kąjį orumą".

Prieš ketvertą metų Čechovas štai šitaip žiūrėjo į pa-

vasarišką Jaltą nuo Darsano viršūnės ir taip stipriai, 507

t a i p d ž i a u g s m i n g a i j a u t ė s a v o r y š į s u p a s a u l i u , „su t u o , k a s b u v o t a d a , k a i n e b u v o J a l t o s , i r s u t u o , k a s b u s , k a i n e b u s n i e k o i š g y v e n a n č i ų d a b a r . . . "

K a i a p s a k y m a s p a s i r o d ė ž u r n a l e , G o r k i s p a r a š ė j a m :

„ Ž i n o t e , k ą J ū s d a r o t e ? Ž u d o t e r e a l i z m ą . I r n u ž u d y s i t e j į

g r e i t a i — m i r t i n a i , i l g a m . T o j i f o r m a a t g y v e n o s a v o a m -

ž i ų — f a k t a s ! T o l i a u u ž J u s — n i e k a s n e g a l i eiti t u o k e -

liu, n i e k a s n e g a l i r a š y t i t a i p p a p r a s t a i a p i e t o k i u s p a p -

r a s t u s d a l y k u s . . . r e a l i z m ą J ū s p r i b a i g s i t e . A š dėl t o n e -

p a p r a s t a i d ž i a u g i u o s i . G a n a j a u ! . . I š t i e s ų — a t ė j o m e t a s , k a i r e i k i a k o n o r s h e r o j i š k a : v i s i n o r i , k a d b ū t ų j a u d i -

n a m a , r y š k u , k a s n o r s t o k i o , s u p r a n t a t e , k a d n e b ū t ų p a -

n a š u į g y v e n i m ą , o b ū t ų a u k š č i a u u ž j į , g e r i a u , g r a ž i a u . . . "

T a i p , Č e c h o v a s ž i n o j o , k a d „ a t ė j o m e t a s , k a i r e i k i a k o n o r s h e r o j i š k a " . I r p a t s k a l b ė j o S u v o r i n u i p r i e š k e -

l e t ą m e t ų : „ į g r i s o s u g i ž i m a s " . T a č i a u a r g i j i s g a l ė j o s u t i k t i s u s a v o j a u n o p l u n k s n o s b e n d r o k a t e g o r i š k u t e i g i n i u , k a d r e i k i a p r a d ė t i t r u p u t į „ g r a ž i n t i g y v e n i m ą " ?

O r e c e n z i j o s e v ė l b u v o r a š o m a , k a d Č e c h o v a s v a i z -

d u o j a „ b e v i l t i š k ą , g ė d i n g a i s k a u s m i n g ą m a ž ų ž m o n e l i ų

d r a m ą " , k a d tai n e p a r a š y t o r o m a n o s k y r i a i , k u r y r a t i k p r a -

d ž i a i r n ė r a p a b a i g o s , i r k a d Č e c h o v a s ž i ū r i į ž m o n i ų g y -

v e n i m ą i š k o s m i n i ų a u k š t u m ų : „Už k i e k v i e n o t i k r o v ė s k o n f l i k t o , u ž k i e k v i e n o s g y v e n i m i š k o s i o s d r a m o s . . . t a r s i m a t y t i i r o n i š k a s p a v e i k s l a s p a s l a p t i n g o i r n e s u p r a n t a m o l i k i m o , p i k t a i b e s i š a i p a n č i o i š ž m o n i ų p a s t a n g ų i r i š s k a i -

č i a v i m ų i r d a r a n č i o s u j a i s n e t i k ė č i a u s i u s e k s p e r i m e n t u s " , k a d Č e c h o v o v a i z d u o j a m a s g y v e n i m a s „ s m u l k u s i r n e į d o -

m u s " . . . K i e k d a u g l a i k o p r i r e i k s ž m o n ė m s — j a u n e j o a m ž i n i n k a m s ! — k a d s u p r a s t ų , j o g g y v a s t r a g i š k a i p r i e š t a -

r i n g i p a s a u l i o i r a s m e n y b ė s v y s t y m o s i j a u t i m a s — " g y -

v e n i m o a p s k r i t a i i r a t s k i r o l i k i m o — n e t u r i n i e k o b e n d r o s u l i ū d e s i u i r p e s i m i z m u , dėl k u r i ų i š i n e r c i j o s d a r i l g a i j a m b u s p r i e k a i š t a u j a m a .

O T o l s t o j u s , p e r s k a i t ę s a p s a k / m ą , u ž r a š ė d i e n o r a š t y -

j e (tą rytą, k a i r a š ė d i e n o r a š t y j e j i s l a u k ė a t v y k s t a n t į

s v e č i u s G o r k i o ) : „ M e n a s : ( m u z i k a ) p o e z i j a — Č e c h o v a s , t a p y b a , y p a č ( p o e z i j a ) , m u z i k a ( č i g o n ų ) l e i d ž i a s u v o k t i , k a d k a ž k a s g r a ž u , p o e t i š k a , g e r a t a m e , i š k u r tai s k l i n d a .

O t e n n i e k o n ė r a " .

551

T o l s t o j a u s t y r i n ė t o j a i t ą „ n i e k o " i š š i f r u o j a k a i p „ n ė -

r a s ą v o k ų , k u r i o s b ū t ų a r t i m o s T o l s t o j a u s t a i s y k l ė m s " .

P o šio į r a š o e i n a į r a š a s a p i e Č e c h o v o a p s a k y m ą : „ S k a i -

č i a u Č e c h o v o „ P o n i ą s u š u n i u k u " . Tai v i s N y č ė . Ž m o n ė s , n e s u f o r m a v ę sau a i š k i o s p a s a u l ė ž i ū r o s , s k i r i a n č i o s g ė r į

i r b l o g į , a n k s č i a u d r o v ė d a v o s i , i e š k o d a v o , o d a b a r , g a l -

v o d a m i , k a d j i e a n a p u s g ė r i o i r b l o g i o , l i e k a š i o j e p u s ė j e , t.y. b e v e i k g y v u l i a i " . T o l s t o j u s r e i k a l a v o , k a d Č e c h o v a s s p r ę s t ų t u o s k l a u s i m u s , k u r i u o s p a t s k ė l ė „ K r e i c e r i o so-n a t o j e " , o i š s p r ę s t i v i s t i e k n e p a j ė g ė ( r e i k i a , „ k a d s u s i t u o -

k i a n t d u o t o i š t i k i m y b ė s p a ž a d o s u l a u ž y m a s b ū t ų v i e š o -

s i o s n u o m o n ė s b a u d ž i a m a s b e n t j a u t a i p , k a i p j i b a u d ž i a u ž p i n i g i n i ų į s i p a r e i g o j i m ų n e t e s ė j i m ą i r a p g a u l ę p r e -

k y b o j e . . . " ) . T a č i a u šie k l a u s i m a i n e b u v o s p r e n d ž i a m i t a i p , k a i p n o r ė j o s i g e n i a l i a j a m T o l s t o j u i . I r Č e c h o v a s p a r a š ė

a p i e tai „ P o n i ą s u š u n i u k u " , o p a t s T o l s t o j u s d a r a n k s -

č i a u — „ A n ą K a r e n i n ą " .

B u v o d a r n u o m o n ė , k u r i o s Č e c h o v a s t a i p i r n e s u ž i n o j o .

L e i k i n a s , p e r s k a i t ę s t a d a „ P o n i ą s u š u n i u k u " , m a t y t , su-t r i k o : „ N e d i d e l i s tas a p s a k y m a s , m a n o n u o m o n e , v i s a i s i l p -

n a s . Č e c h o v i š k o j a m e n ė r a n i e k o . . . V e i k s m a s J a l t o j e . Pa-s a k o j a m a , k a i p v i e n a s j a u p a g y v e n ę s m a s k v i e t i s l o v e l a -

s a s a t v y k ę s ė m ė s u k t i g a l v ą j a u n u t e i , n e s e n i a i i š t e k ė j u s i a i m o t e r i a i , i r k u r i a t s i d a v ė j a m v i s i š k a i b e k o v o s . B e n e J a l t o s d o r o v ė s s i l p n u m ą j i s n o r ė j o p a r o d y t i , a r ką!"

T a i p b u v o s u t i k t a s n a u j a s Č e c h o v o a p s a k y m a s . A p s a -

k y m a s a p i e t ą d i d ž i a u s i ą d v a s i n į p a k i l i m ą , k o k į gali p a -

t i r t i ž m o g u s , k a i , i š k i l ę s v i r š k a s d i e n i š k o g y v e n i m o b r u z -

d e s i o , j a u č i a s a v o r y š į s u p a s a u l i u , g a m t a , ž m o n i j a — s u p a č i u s a v i m i . A p s a k y m a s a p i e m e i l ę , k u r i g e r i a u s i o m i s s a v o a k i m i r k o m i s g r ą ž i n a ž m o g u i t ą j a u t i m ą .

...O d i e n o s b ė g o . P o r u d e n s a t ė j o ž i e m a . K a l n a i se-n i a i j a u b u v o a p k l o t i s n i e g u , d a ž n a i l y d a v o , o k i l u s a u d -

r a i , b a n g o s u ž l i e d a v o k r a n t i n ę , t a d k r a u t u v ė s t o k i o m i s d i e n o m i s v i s a i n e b ū d a v o a t i d a r o m o s . K r a n t i n ė , k u r i a v a i -

k š č i o j o „ p o n i a s u š u n i u k u " i r G u r o v a s , i š t u š t ė j o .

„ K o k i a n u o b o d y b ė , k o k i a n a š t a g u l t i 9 v a i . v a k a r o , g u l t i p i k t a m , s u v o k i a n t , k a d eiti n ė r a k u r , p a k a l b ė t i n ė r a s u k u o , i r d i r b t i n ė r a k o , n e s v i s t i e k n e p a m a t y s i i r n e i š g i r s i s a v o d a r b o , — r a š ė j i s M a r i j a i P a v l o v n a i . — P i a -

509

ninas ir aš — du daiktai namuose, stumdantys savo egzistavimą, be garso ir nustebę, kam čia mus pastatė, kai nėra kam mumis groti".

„Aš Jaltoje, tremtyje, gal ir puikioje, bet vis tiek tremtyje. Gyvenimas slenka n u o b o d ž i a i " , — r a š ė universiteto laikų bičiuliui profesoriui Rosolimui. Ir Kniper, kurios laiš-

kai kartais ateidavo — o jis laukė jų su vis didesniu ir didesniu, jau neslepiamu nekantrumu,— jis rašė: aš

nirštu... ir pavydžiu tai žiurkei, kuri gyvena po grindimis Jūsų teatre".

Vis dėlto jis dirbo. Lėtai, sunkiai, bet dirbo. Trukdė

daug kas — kosulys, temperatūra, pažįstamų Jaltoje vizitai, telefono skambučiai. Bet gal labiausiai trukdė tarpais atsirandantis nepasitikėjimas savimi, kai atrodydavo, kad jis rašo „kažką ne tai". Ir jis prisimindavo kartais karštas, nesantūrias savo entuziazmu Gorkio laiško eilutes, kad reikia truputį „gražinti gyvenimą". O rašė jis tuo metu apsakymą, kuris vadinosi „Dauboje", ir kai pirmosiomis naujųjų metų dienomis pasiuntė sveikinimą į Maskvą, į Merzliakovo skersgatvį, kur gyveno Kniper, tarp kitko prane-

šė: „Žurnalo „Zizn" vasario mėnesio n u m e r y j e bus mano apysaka — labai baisi. Daug veikėjų, yra ir peizažas. Yra pusmėnulis, yra paukštis didysis baublys, kuris rėkia kaž-

kur toli: bū-bū! bū-bū! — kaip karvė uždaryta tvarte. Visko yra".

AŠTUNTAS SKYRIUS

Paskutinėmis senųjų metų dienomis, atrodo, visi laik-

raščiai ginčijosi, ar laikyti naujuosius, 1900-uosius, paskutiniais XIX šimtmečio metais ar pirmaisiais XX šimt-

mečio.

Bet šiaip ar taip — paskutiniai ar pirmieji — jie prasi-dėjo. Vėl skrido naujametiniai sveikinimai ir laimės link ė j i m a i — naujos laimės. Vienas iš laiškų, iškeliavusių

tomis dienomis iš namų Autkoje, buvo adresuotas Olgai

Leonardovnai Kniper:

„Sveika gyva, mieloji aktore! Jūs pykstate, kad aš taip ilgai Jums nerašiau? Rašydavau Jums dažnai, bet Jūs

510

negaudavote mano laiškų, nes juos pasičiupdavo pašte

vienas bendras mūsų pažįstamas.

Sveikinu Jus su naujais metais, su nauja laime. Linkiu Jums iš tiesų laimės ir lenkiuosi Jums iki žemės... Mes gyvename nieko sau < . . . > ir Jus prisimename labai daž-

nai. Maša papasakos Jums, kai sugrįš į Maskvą, papasa-

kos, kaip mes leidome šventes".

Bet šventės baigėsi. Praėjo pakili nuotaika, kažko

laukimas. Išvažiavo Maša, jai baigėsi Kalėdų atostogos, išvažiavo — iš paskos — Levitanas, svečiavęsis pas Čechovus ir sutikęs kartu Naujuosius metus... Jų prisiminimui liko mažytis peizažėlis, kurį Levitanas kartą šnekučiuodamas nuškicavo ant Mašos atnešto kartono gabalo,— mė-

nesiena per šienapjūtę. „Pieva, kupetos, tolumoje miškas, virš visko viešpatauja mėnulis",— rašė Čechovas tame pačiame laiške Olgai Leonardovnai. Peizažėlį įstatė židinio įdubon, ir dabar, sėdėdamas už stalo, Čechovas matydavo jį priešais save.

Ejo sausis. Dieną būdavo visai šilta. Tiktai prie jūros pasidarydavo žvarbu, ir tada jis prisimindavo, kad pagal k a l e n d o r i ų — ž i e m a ir M a s k v o j e šalčiai.

Vakarais, užlipęs į savo kabinetą, Čechovas ilgai

žvelgdavo pro langą, pro netikėtai nuo kalnų atšliaužusias sutemas įsižiūrėdamas į tolumą. Jis matydavo, arba tik nuspėdavo, kur įprastinis j ū r o s trikampis, Učan Su slėnis...

O už viso to jam prieš akis iškildavo Maskva — baltuoja apsnigti stogai, auksu švyti cerkvių kupolai, j u o d u o j a krautuvių iškabos, sankryžose — laužai, ir trypčiodami, šokčiodami šildosi policininkai... Skrieja švariu švelniu sniegu rogės, kažkur skuba žmonės... Į „Dėdę Vanią"

Dailės teatre buvo atėjęs neseniai Tolstojus, ir tarp aktorių

kilo vos ne panika... Jam rašė apie tai ir Olga Leonardovna, ir Saninas. Jis taip aiškiai įsivaizdavo, kaip žiūri į sceną Tolstojus, kaip nekantriai raukia antakius, ir žvilgsnis darosi veriamas, rūstus. Jis žinojo, kad Tolstojus nemėgsta jo pjesių...

„Ermitaže" buvo pažymimas žurnalo „Russkaja mysl"

dvidešimtmetis. Maša aprašė tą vakarą ir tai, kaip susi-daužiant „už Čechovą" apipylė šampanu jai naują suknelę...

511

Dailės teatre — nauja premjera. Hauptmano „Vieniši

žmonės". Čechovas labai mėgo šią pjesę ir iš viso laikė

Hauptmaną puikiu dramaturgu. Kol vyko repeticijos,

Čechovui rašė Mejerholdas ir Kniper, tarėsi, kaip vaidinti.

.....Nereikia pabrėžti nervingumo, kad neuropatologinė

natūra neužgožtų, nepavergtų to, kas svarbiau: vienišumo, to vienišumo, kurį patiria tiktai aukšto išsivystymo, be to, sveikos (aukščiausia prasme) b ū t y b ė s " , — p a r a š ė jis tada Mejerholdui kaip apie kažką labai asmeniška.

Ir štai pjesė jau eina. O jis tik skaito recenzijas ir laukia laiškų... Užsimerkęs mato teatrą, linksmus veidus, Kniper...

O apačioje vis taip pat šniokščia jūra, ir bangos ritasi viena po kitos, dūžta į krantinę. Tamsoje rodosi, kad ir kalnai nusileido žemiau...

Tokiais vakarais nesisekdavo dirbti, skaityti. Suleržickis, atvykęs į Jaltą pailsėti ir pasigydyti, rašė savo jaunai žmonai: „Čechovas miršta iš vienatvės". Ir Gorkis tai pajuto. Ir Buninas. Bet kuo jie galėjo jam padėti?

Tokiais vakarais jis paprastai atsakinėdavo į laiškus.

Dabar jie atstodavo pulsuojantį gyvenimą — pokalbius,

bendravimą, galimybę eiti, kur nori, matyti, ką nori...

Visi ryšiai, kuriuos jis brangino, buvo palaikomi daugiausia laiškais.

Jis mielai rašydavo Gorkiui ir su malonumu skaitydavo

jo laiškus. Jų susirašinėjimas išsyk įėjo į vėžes. Kažkas traukė Čechovą prie jauno rašytojo, bet, suprantama, ne

„egzotiška" biografija, sukūrusi jo vardui nepaprastumo aureolę. Jį tikriausiai būtų atstūmęs kokio nors kito žmogaus per kraštus besiveržiantis entuziazmas, svetimas

Čechovui ir paprastai verčiantis suklusti. Bet jis jautė

Dievo duotą Gorkio talentą, dar nesusifermentavusį jaunatvišką nuoširdumo, atvirumo poreikį. O argi ne jis

geriausiai žino, kas tai yra...

Čechovas tada rašė: „Man ne viskas patinka, ką jis

rašo, bet yra dalykų, kurie labai labai patinka, ir man nekyla abejonių, jog Gorkis yra iš tos tešlos, iš kurios lipdomi menininkai. Jis tikras".

Tiktai bene užvis nekantriausiai jis laukdavo tą rudenį

ir žiemą Kniper laiškų. Iš tono, kuris iškart nusistovėjo 512

jiems susirašinėjant, jau tada buvo galima pajusti kažką rimta. Buvo čia ir įprasto j u o k a v i m o , kaip anksčiau laiš-

kuose Likai, bet buvo ir kažkas kita... Gal jutimas vidinio ryšio, kuris atsiranda tarp žmonių neeilinių ir rimtai atsidavusių savo darbui. Galvodamas apie tai, jis džiaugė-

si, kažko laukė ir kažko tikėjosi.

Per savo gimtadienį, sausio septynioliktąją, jis jautėsi ypač blogai. O čia dar motina sunegalavo... Ir kai atėjo žinia, kad jis išrinktas garbės akademiku pagal neseniai įsivestą Mokslų akademijoje grožinės literatūros katego-riją, džiaugsmo nepajuto. Jau vėlai, atsakinėdamas į

sveikinimus, jis j u o k a v o : „Akademiko vardu džiaugiuosi, nes malonu jausti, jog man dabar pavydi Sigma. Bet dar labiau džiaugsiuosi, kai prarasiu tą vardą po kokio nors nesusipratimo. O nesusipratimas įvyks neišvengiamai..."

Tas p a j u o k a v i m a s iš tikrųjų netrukus tapo realybe.

Jaltoje tą žiemą gyveno nedaug kas. Dažniausiai jis

matydavosi su rašytoju ir gydytoju Jelpatjevskiu ir akademiku Kondakovu. Jelpatjevskis statydinosi Jaltoje

namą. Čechovas vadino jo vasarnamį, iškilusį virš miesto, Vologdos gubernija. Jelpatjevskis buvo žvalus, veiklus, bet kokiu oru vaikščiodavo su vasariniu paltu. Užtat

Kondakovas, susisupstęs į sunkius „profesoriškus" kailinius, beveik nuolatos niurzgėdavo. Klausydamasis, kaip jiedu ginčijasi, o ginčydavosi jie karštai, Čechovas tiktai šypsodavosi ir galvodavo ką nors sava. Jis žinojo, kad Jelpatjevskis laiko jį tolimu nuo visuomeninio gyvenimo.

O Čechovą pastaruoju metu vis labiau erzindavo „liberalios" šnekos. Šnekos prie arbatos, per pietus, didelėse kompanijose, varginančios monotoniškumu, nedalykiškos

ir tik keliančios apatiją. Pašneka, patriukšmauja — ir išsiskirsto. Jo veidas tokiomis valandėlėmis darydavosi išvargęs, nuobodžiaujantis, ir atsakinėdavo jis lakoniškai, nenoromis...

Vargu ar jis galvojo tada, koks bus realus jo įnašas

į kovą dėl laisvės. Sunku pasverti literatūros įtaką socia-liniams p e r t v a r k y m a m s , bet jeigu ji keičia žmones, nustatančius žemėje vienokią ar kitokią tvarką, vadinasi, keičia ir pačią tvarką.

Jelpatjevskis buvo „kairysis", Kondakovas — „dešiny-513

sis". Studentų byloje nukentėjo Jelpatjevskio sūnus. O

Kondakovas, kaip universiteto profesorius, piktinosi

neramumais ir manė, kad studentai paprasčiausiai „nenori mokytis". Jiedu ginčydavosi, pykdavosi, išsiskirdavo ir vėl susieidavo.

Sunku buvo susieti draugėn tai, kas vyksta. „Jūs klau-

siate, kodėl laikraštis „Severnyj kurjer" turi pasisekimą?

Todėl, kad mūsų visuomenė pervargusi, nuo neapykantos

ji pažliūga kaip žolė pelkėje, ir jai norisi gaivumo, lais-vumo, lengvumo, mirtinai norisi",— rašė Čechovas viename naujametiniame laiške.

O istorija skynėsi kelią per netikėtus, iš pirmo žvilgsnio atsitiktinius susikryžiavimus. Žurnalo „Zizn" pirmajame numeryje, kur tarp kitos medžiagos — Vasilijaus

Stefaniko apsakymų apie valstiečių buitį, filosofo idealisto I. Lapšino straipsnio „Apie psichologinį metafizinių

iliuzijų tyrinėjimą", N. Garino kalėdinio apsakymo, Barancevičiaus naujo romano ir t. t.— pasirodė Čechovo

apysaka „Dauboje", toji pati, kur yra visko ir net „paukštis didysis baublys", buvo išspausdintas taip pat VI. Iljino straipsnis „Kapitalizmas žemės ūkyje"...

Ar atkreipė tada kas nors į tai dėmesį? O gal liko

ateičiai — gretinant atsitiktinumus, traukti iš jų „neišvengiamybės šaknį", istorijos kelią.

Čechovas gavo gausybę laiškų. Rašė Miroliubovas

(„Dėl pernelyg smarkaus susijaudinimo kokius tris kartus nutraukiau skaitymą..."), Gorbunovas-Posadovas. Keletą kartų rašė Gorkis: „Žinote — „ D a u b o j e " — n u o s t a b i a i puikiai pavyko. Tai bus vienas geriausių Jūsų kūrinių.

Ir Jūs vis geriau rašote, vis stipriau, vis gražiau. Kaip sau norite,— nepasakyti Jums to — n e g a l i u " . Kitame laiš-

ke pranešė, kaip patiko apysaka Tolstojui. O paskui atsiuntė laišką, į kurį buvo įdėta iškarpa iš laikraščio „Nižegorodskij listok" su jo straipsniu apie Čechovo apysaką.

Gorkis rašė: „Čechovo apsakymuose nėra nieko, ko ne-

būtų tikrovėje. Baisi jo talento jėga yra būtent tai, kad jis niekada nieko neprigalvoja pats, nevaizduoja to, „ko nėra pasaulyje", tačiau kas galbūt ir gera, galbūt ir pageidautina. Jis niekada negražina žmonių..." Ir truputį

toliau: „Labiausiai ir dažniausiai žmoguje kovoja du vienas 514

kitą n e i g i a n t y s siekiai: siekimas būti geresniam ir siekimas geriau gyventi... Čechovas supranta šią žmogaus priešybę kaip niekas kitas ir kaip niekas kitas moka paprasta ir akinamai aiškia forma šiuo pagrindu kurti tragikomedi-jas. Jis nepasako nieko nauja, bet tai, ką jis sako, jam pavyksta stulbinančiai įtikinamai ir paprastai, siaubingai paprastai ir aiškiai ir yra nenuginčijamai tikra. Priekaiš-

tauta, kad jam trūksta pasaulėžiūros. Absurdiškas priekaištas!.. Čechovo k ū r y b o j e yra kai kas daugiau negu pasaulėžiūra,— jis suformavo savo požiūrį į gyvenimą

ir tokiu būdu iškilo aukščiau jo... Kiekvienas naujas Čechovo apsakymas vis sustiprina vieną labai vertingą ir reikalingą mums gaidą — žvalumo ir gyvenimo meilės

gaidą... Naujoje apysakoje, tragiškoje, siaubingai niūrioje, toji gaida skamba stipriau negu anksčiau..."

Kritika taip pat daug rašė apie šią apysaką. Tiesa,

kai kas kalbėjo, kad Čechovas sutrikęs dėl savo herojų

tamsios, blausios egzistencijos. Tačiau net Bureninas šį

sykį turėjo pripažinti, kad apysakoje — „kaip saulė ma-

žame vandens lašelyje" — atsispindi rusų gyvenimas „su p a g r i n d i n e dorovine jo sankloda".

Buvo kalbama ir apie tai, kad „Sodžiaus žmonės" ir

„Dauboje" iš esmės kaip mokslinės disertacijos apie tuos sunkiai suvokiamus procesus, kurie vyksta Rusijos kaime dviejų šimtmečių sandūroje.

Apysaka prasideda niūriu paveikslu, tasai peizažas

nepanašus į įprastinius kaimo gamtos aprašymus: „Ukleje-vo kaimas buvo dauboje, ir nuo plento ir iš geležinkelio stoties tegalėjai matyti tik cerkvės varpinę ir kartūno fabrikų kaminus. Kai praeiviai klausdavo, koks čia kaimas, jiems žmonės sakydavo:

— Ogi tas, kur djačiokas per šermenis visus ikrus

suvalgė.

Jame niekad nesiliaudavo siautęs drugys ir net vasarą

būdavo klampus purvynas, ypač palei tvoras, ant kurių

svyrėjo seni gluosniai, skleisdami platų pavėsį. Cia visada dvokė fabrikų atmatomis ir acto rūgštimi, vartojama kartūno gamyboje. Fabrikai — trys kartūno ir vienas

odos — buvo ne pačiame kaime, o pakrašty ir nuošaliau.

Tai b u v o nedideli f a b r i k a i , ir v i s u o s e j u o s e dirbo kokie 515

keturi šimtai darbininkų, ne daugiau. Nuo odos fabriko vanduo upelyje dažnai pasmirsdavo; atmatos užkrėsdavo

pievą, kaimo gyventojų galvijai sirgdavo juodlige, ir

fabriką buvo įsakyta uždaryti. Jis buvo formaliai uždarytas, bet dirbo slaptai, susitarus su pristavu ir apskrities gydytoju, kuriems savininkas mokėdavo po dešimti rublių

kas mėnuo... Visame-kaime buvo tik du padorūs mūriniai namai su skardos stogais; viename buvo valsčiaus valdyba, antrame, dviaukštyje, kaip tik priešais cerkvę, gyveno Cybulkinas, Grigorijus Petrovas, Jepifanės miestietis".

Istorikai, ekonomistai, sociologai daug ką būtų galėję pasisemti iš tų be galo šykščių ir tikslių kaip ataskaita eilučių. Bet apysaka — ne disertacija, ir parašyta ji ne apie kaimo ekonomiką, ne apie tai, kaip kaimas patenka į neišvengiamą kapitalizacijos procesą. Toji apysaka —

apie žmones, kurių gyvenimus, charakterius nepastebimai keičia tie procesai. Ir, ko gero, būtent taip — iš tų likimų

ir charakterių — ryškiausiai jaučiama tikroji jų prasmė.

Kad ir kaip įtikinėtų skaičiai, statistiniai apskaičiavimai ir lentelės, eilutės apie tai, kaip telefono aparate, kuris buvo pastatytas valsčiaus valdyboje, įsiveisė blakės ir prūsokai ir valsčiaus viršaitis, kuris buvo mažai raštingas ir dokumentuose kiekvieną žodį rašydavo didžiąja raide, pasakė tada: „Taip, dabar mums be telefono bus sunkoka",— šios eilutės byloja iškalbingiau už visokias lenteles ir skaičius apie tų procesų „žmogiškąsias pasekmes". Skai-

čiai turi vienareikšmę prasmę, žmonių likimai visada

daugiareikšmiai.

Reikia mokėti perprasti statistinius apskaičiavimus

ir lenteles, bet reikia mokėti perprasti ir žmonių likimus.

Ateičiai tas taip pat būtina. Apysaka „Dauboje" buvo kaip tik tokia apysaka, kurią reikia įdėmiai skaityti dėl ateities.

•k "k "k

Pavasaris prasidėjo staiga. Krantinėje buvo pardavinė-

j a m o s gėlės. Mischore kažkas matė jau skrendančias žąsis. O Čechovo sode pražydo kamelija — reiškinys

516

vasario mėnesį toks neįprastas, kad jis patraukė į paštą ir davė telegramą į Maskvą aktorei Kniper, kad „pavasaris čiulba paukščiai mano sode pražydo kamelija".

Ir taip pat staiga sugrįžo žiema — pasnigo, plentas

virto neišbrendama pliurzalyne, tarsi tai būtų Melichove, sunkūs žemi debesys šliaužė kalnų šlaitais, į granito krantinę daužėsi jūra, ir baltų putų tumulai tiško virš muitinės stogo. Tuo metu jis ir pasijuto blogai. Altšuleris, kuris dabar pasidarė nuolatiniu jo g y d y t o j u A - Čechovas jau pats jį kviesdavosi, skambindavo ir, paversdamas viską juokais, prašydavo pasiimti „stetoskopiuką" ir „laringo-skopiuką", kad galėtų „krustelti",— nustatė didelį nusilpimą.

Ištisas savaites Čechovas dabar neišeidavo iš namų.

„Nė viena žiema nebuvo man tokia ilga kaip šita, ir laikas tiktai tįsta, o neslenka, ir dabar aš suprantu, kaip kvailai padariau, palikdamas Maskvą. Aš atpratau nuo šiaurės ir nepripratau prie pietų, ir nieko dabar mano padėtyje nesugalvosi, nebent tik į užsienį",— rašė jis vieną iš tokių dienų. „Čia, palaimintoje Jaltoje, be laiškų galima nustipti".

Žiema slinko jam belaukiant Dailės teatro. Kam pirmam

atėjo tokia puiki mintis — važiuoti į Jaltą parodyti Čechovui jo pjeses,— jau užsimiršo, bet mintis iš tiesų buvo puiki.

...Jalta nusivarė nuo kojų. Bilietai buvo pardavinėjami Sinanio k r a u t u v ė j e ir išparduoti į visus keturis spektaklius — vos ne per vieną dieną, nors kainos buvo aukštes-nės už įprastines. Mieste buvo išklijuotos afišos, bet neapsieita be nesusipratimų. Ispravnikas, atliekantis cenzoriaus funkcijas, išbraukė iš anonso „Vienišus žmones" —

sąraše leistų vaidinti pjesių jis šios pjesės nerado.

Su kokiu nekantrumu Čechovas laukė „dailininkų"!

Laukė ir jau kvietė pažįstamus. Gorkiui, pavyzdžiui, pa-rašė: „Būtinai atvažiuokite. Jums reikia labiau suartėti su šiuo teatru ir įsižiūrėti, kad parašytumėte pjesę. O šit jeigu Jūs būtumėt repeticijose, tai dar labiau perprastu-mėt".

Ar jis laukė Kniper, pats sau to neprisipažindamas?..

O gal tiek pat troško pamatyti spektaklius — juk jis ne-517

matė nei savo pjesių, nei „Vienišų žmonių", kuriuos buvo neseniai perskaitęs, ir „Carą Fiodorą" žiūrėjo tik repeticijose. Ir kaip norėjosi pasimatyti su visais.

Laiškuose aktorei Kniper jis j u o k a v o : „Dėkoju už linkėjimus mano vedybų proga. Aš pranešiau savo su-

žadėtinei apie Jūsų ketinimus atvykti į Jaltą, kad galėčiau ją truputėlį apgaudinėti. Ji į tai man atsakė, girdi, kai

„toji negera moteris" atvyksianti į Jaltą, jinai nepaleisian-ti manęs iš savo glėbio. Aš pareiškiau, kad būti glėbyje taip ilgai karštu m e t u — n e h i g i e n i š k a " . Ir pro įprastinius jo j u o k u s matyti džiaugsmas, nekantravimas, laukimas...

Taip, jis ilgėjosi teatro su nekantrumu ir pamažėl galvojo apie naują pjesę. Jau seniai buvo sugalvojęs pavadinimą „Trys seserys". Seniai žinojo ir siužetą, bet dirbti nesisekė.

Gal trukdė šaltis, kuriuo skundėsi — net kabinete buvo tik dvylika laipsnių, o gal buvo sunku perteikti gyvenimo absurdiškumą, kurį jis kartais j a u s d a v o pastaraisiais metais,— absurdiškumą, kuris darkė jo herojų likimus. Leisti pajusti, kokia nepramušama siena neretai atitveriamas

žmogaus gyvenimas nuo savo paties esmės ir kaip ne-

lengva būna prasimušti pro visas jo beprasmybes, smulkmenas ir inerciją iki paties savęs...

Bet tada, pavasarį, nebuvo dar nieko, tik atskiri apmatai, gulintys ant stalo, ir planas galvoje. Ir jis vaikščiojo po kabinetą nuo durų iki lango ir nuo lango iki durų ir galvojo — galvojo apie Maskvą, apie savo gyvenimą, apie savo sodą, apie knygas, kurias skaitė, mintyse kalbėjosi su kuo nors, staiga pradėdavo kreipti į kažką viltis...

Apie pjesę kaip tokią galvojo mažiausiai. Bet kažkur užsi-slėpusi ji laukė savo valandos, ir mintys ne apieją, teisybę pasakius, buvo kaip tik mintys apie ją.

* * *

Štai pagaliau atėjo Velykų savaitė, kurią, kaip skelbė

mieste priklijuotos afišos, į Jaltą turėjo atvykti Dailės teatras. Tas pats teatras, kuris per paskutinius du sezonus sujudino Maskvą. Tas pats, kurio šlovė jau pasklido po visus miestus.

518

Teatras visa savo sudėtimi —• su butaforija, dekoraci-

jomis, darbininkais, grimuotojais ir net aktorių šeimomis — atvyko į Sevastopolį Maskvos traukiniu.

Krymas pasitiko maskviečius lediniu vėju, viešbutyje

kūrenosi krosnys, bet vis tiek buvo šalta. Vėjas draskė

nuo stulpų afišas, o teatras, kuriame turėjo būti vaidinama, nuo žiemos stovėjo užkaltas. Kai buvo nuplėšti skydai, atidarytos durys, trenkė drėgme ir pelėsiais.

Čia pirmą Velykų dieną ir prasidėjo gastrolės.

Čechovas atplaukė į Sevastopolį iš vakaro. Kai leidosi trapu, nematę jo nuo rudens maskviečiai nustebo, kad jis toks pasikeitęs — smarkiai sublogęs, pablyškęs ir kosulys smarkesnis negu anksčiau.

Fotografas mėgėjas Tichomirovas nufotografavo jį

garlaivyje ant tiltelio, o paskui fotografavo visur, kur tik galėjo, gaudė jį čia vieną, čia su aktorių grupe ir visiems labai įkyrėjo. Bet fotografijos išliko... Vienoje iš jų Čechovas, išlipęs iš garlaivio, kartu su Nemirovičium ir Mejerholdu eina Grafskajos aikštės link linksmas, šypsantis. O iš šono, tolėliau, dama su lietsargiu ir ponas su lazdele žiūri į garsųjį rašytoją. Ir tik baltas arklys užpaka-liniame plane ramiausiai žiautaroja šieną... (To fotogra-favimo Čechovas n e p a m i r š o — „ T r i j o s e seseryse" pa-poručikis Fedotikas taip pat visą laiką fotografuoja ir taip pat visiems įgrysta.)

Pirmiausia Sevastopolyje buvo vaidinamas „Dėdė

Vania".

Teatre, kaip prisiminta paskui, buvo „klaikus šaltis".

Artistų apsirengimo kambarius šiek tiek šildė žibalinės lempos, bet vėjas kaipmat gairino šilumą. Grimavosi visi viename kambarėlyje. Aktorės, vaidinančios spektaklyje,— joms teko puikuotis muslino suknelėmis,— lakstė

pasišildyti į gretimą viešbutį.

Aštuntą valandą vakaro, ranka paskambinus varpeliu,

buvo pranešta, kad prasideda pirmasis spektaklis.

Čechovas sėdėjo vienintelėje ložėje, gilumoje, už

Nemirovičiaus ir jo žmonos nugarų, ir autoriaus figūra, vos įžiūrima prietemoje, jaudino aktorius.

Pirmas veiksmas buvo sutiktas gana šaltai —• ar gal tik taip pasirodė. Bet į spektaklio pabaigą pasidarė aišku, 519

kad pasisekė. Iš ložės, kur sėdėjo autorius, pasirodydavo

„žygūnai" ir šnibždom pranešinėjo, kad Čechovas plojęs; jam, matyt, patinką.

Kai nusileido uždanga, salė ilgai reikalavo į sceną

autoriaus. Čechovui teko pasirodyti. Jis labai drovėjosi —

tai buvo gerai matyti ir iš scenos, ir iš salės.

Uždangą leido specialiai lėtai, publika tiesiog „griau-dėjo". Čechovas jautėsi kaip po šalto dušo ir tik tyliai kartojo: „Juk jie mane užmuš".

Apie spektaklį jis pasakė: „Klausykite, tai puiku. Pas jus juk talentingi ir inteligentiški žmonės".

Į teatrą jis ateidavo kasdien. Per repeticijų pertraukas aktoriai rinkdavosi aikštelėje priešais teatro pastatą pasi-

šildyti saulutėje. Toje aikštelėje jis kartą, tarsi tarp kitko, ir pasakė Stanislavskiui apie Astrovą: „Jis švilpauja. Tai dėdė Vania zyzia, o jis juk švilpauja".

„Reikia būti specialistui, kad įvertintum juvelyrišką

tų pastabų subtilumą",— rašė daug vėliau Stanislavskis.

Čechovas buvo linksmas tomis dienomis, j u o k a v o su Kniper ir Andrejevą, net Jaltą keiksnojo žvaliai (šita jūra žiemą juoda kaip rašalas), su malonumu mokė teatro

stalių, kaip „pateikti" svirplį. Bet vis tiek buvo jaučiama, kad jis čia kankinasi...

Po „Dėdės Vanios" ėjo „Vieniši žmonės" ir „Heda Gabler". „Vieniši žmonės" padarė Čechovui stiprų įspūdį, apie Hedą Gabler" jis pasakė, kad Ibsenas „joks dramaturgas" .

Paskiausiai ėjo „Žuvėdra".

Bet orai staigiai pasikeitė, j ū r o j e prasidėjo audros, ir Čechovas pasijuto visiškai blogai, išvažiavo į Jaltą.

„Žuvėdra", kaip paskui jam pasakojo, ėjo baisiomis sąlygomis. Nina ir Treplevas prisipažino mylį neramiai aidint garlaivių ūkimui ir staugiant sirenai, vėjas plaikstė

aktorių drabužius, o prie kiekvienos dekoracijos stovėjo po darbininką, kad dekoracija nuo vėjo gūsio neduok

dieve nenuvirstų į publiką. Bet „Žuvėdra" turėjo didžiulį

pasisekimą, vos ne didesnį kaip visi kiti spektakliai.

...Į Jaltą jie atvažiavo balandžio keturioliktosios vakare. Rytojaus dieną — kas pėsčias, kas vežiko puska-

riete — nuvyko pas Čechovą. Atvažiavo Gorkis, Buninas, 520

Maminas-Sibiriakas, Jelpatjevskis, Staniukovičius, Rachmaninovas, Siedinąs, atrodo, visi, kurie buvo tada Jaltoje...

Baltas Čechovo vasarnamis, toks tylus paprastomis

dienomis, pasikeitė. Kas nors atvažiuodavo, kas nors iš-

važiuodavo, baigdavosi vieni pusryčiai, buvo nešami kiti.

Viename kampe vyko literatūrinis ginčas — buvo kalba-

ma apie prozos ir poezijos nuosmukį naujojo šimtmečio iš-

vakarėse. Kitame kažką pasakojo Buninas — visi kvatojo, o Čechovas juokėsi iki ašarų, garsiau už visus ir kažkodėl vadino Buniną „markizu Bukišonu". Dalijosi prisiminimais apie savo klajoklišką gyvenimą Gorkis, ir iš jo figūros, tarsenos, iš to, kaip jis mostagavo susijaudinimo valandė-

lę, iš šypsenos ir tragiškos išraiškos, kartais atsirandan-

čios jo veide, tarsi smelkėsi dar neprabudusi jėga. Kaip tik tada, Jaltoje, Gorkis įsismaginęs papasakojo siužetą tos pjesės, kurią norėjo parašyti — n a k v y n ė s namai, tvankybė, gultai. Ilga nuobodi žiema. Žmonės netekę

kantrybės, kamuoja vienas kitą, kiekvienas stengiasi

pasirodyti prieš kitus, kas jis per žmogus... Sode aktoriai mėtė akmenis — kuris toliau.

Buvo pavasaris, jaunystė, trykštanti per kraštus,—

jaunas teatras, jauna literatūra... Visiems norėjosi, kad tos dienos ir tas nepaprastas pakilimas neišblėstų.

Ir pats Čechovas buvo pagyvėjęs ne mažiau už kitus.

Tik retkarčiais išeidavo nuvargęs, ir kas nors su nerimu žvelgdavo jam iš paskos.

...Prie miesto teatro kasos nuo pat ryto būriavosi žmo-nės — išsipuošusios sostinės damos, kuklūs provincijos tarnautojai iš kokio nors Riažsko ar Beliovo, nepripažinti literatai, džiovininkai... Tiesiog čia kildavo ginčai dėl šiuolaikinio teatro, dėl „naujų formų", dėl nesuprantamų

„dekadentų", dėl to, kas bus ateityje...

Praėjo pirmas vaidinimas. Vėl didžiulis pasisekimas.

Nors tragiškiausiose vietose buvo girdėti iš miesto sodo tranki polka, tai n e t r u k d ė klausytis, jaudintis, galvoti.

Minia prie kasos, minia prie teatro po spektaklio,

ginčai miesto sode dėl naujų meno krypčių ir papras-

čiausiai dėl gyvenimo — visa tai audrino Jaltą.

Paskutinis s p e k t a k l i s — antrą kartą „Žuvėdra". Kas dėjosi tą v a k a r ą teatre! Publikos džiūgavimas virto net 521

siautėjimu, į sceną iš visų pusių lėkė gėlės — žibuoklės, pakalnutės, alyvos, raktažolės. Kartu su gėlėmis skriejo popieriaus lapeliai su kažkieno greitosiomis sukurtomis eilėmis:

Šlovė mūsų meno žmonėms įžymiesiems,

Nemirtingų herojų kilniesiems kūrėjams.

Drąsiai ištiesę sparnus laisvės vėjams,

Kylat virš žemės niekingos į šviesą.

Vaidyba žavia jūs pažadinat širdis,

Nešat jūs džiaugsmą, jūs nešate gėrį.

Mene naują erą pasauliui atvėrei,

Te jūsų kovingus žodžius visi girdi.

Pagaliau, kai gėlių atsargos išseko, pradėjo skrieti

kepurės, pirštinės. „Per keturiolika buvimo Jaltoje metų

nebeprisimenu tokių triukšmingų ovacijų aktorių adre-

su",— kalbėjo paskui vienas iš senbuvių.

Pasibaigus ketvirtam veiksmui, Čechovui buvo sureng-

tos grandiozinės ovacijos, kažkas iš publikos įteikė jam adresą — j a m e šimtas aštuoniasdešimt penki parašai. Tarp pasirašiusiųjų buvo Gorkis, Vasnecovas, Rachmaninovas, Sredinas, Jelpatjevskis...

Išvykimo dieną Jaltos gyventoja F. Tatarinova su-

rengė pas save atsisveikinimo pusryčius. Namas, kuriame ji gyveno, buvo plokščiu stogu, ant jo ir buvo padengtas stalas. Buvo labai karšta diena, tolumoje žėrėjo jūra, čia, ant stogo, susirinko visa naujojo teatro trupė...

Taip baigėsi teatro lankymasis Kryme.

Aktoriai išvyko į Maskvą, išsiveždami prisiminimus

apie sėkmę, naujus planus, sumanymus...

O Čechovui liko prisiminimui suolelis ir sūpuoklės

iš „Dėdės Vanios".

* * *

Vėl prasidėjo vieniši vakarai. Vėl jis vaikščiojo iš

kampo į kampą, nuo stalo prie lango, nuo lango prie durų, žiūrinėjo fotografijas, žvelgė į Levitano peizažą židinio įduboje ir kitą, ant sienos, nišoje virš sofos, kur buvo pavaizduota Istros upė. Jis mėgdavo sakyti, kad tai upė, 522

kurioje kadaise maudęsis Velykų savaitę Jaltoje buvo

Dailės teatras, nuo kurio aš... niekaip negaliu atsipeikėti, juk po ilgos, ramios ir nuobodžios žiemos tekdavo eiti miegoti 3—4 valandą ryto ir pietauti kasdien didelėje

k o m p a n i j o j e — ir šitaip daugiau kaip dvi savaites",—

rašė jis vieną iš tokių dienų, nežinodamas, kada vėl pamatys maskviečius.

...Tą vasarą Čechovas daug važinėjo. Maskva, paskui

vėl Jalta, paskui Gruzinų Karo kelias, Tiflisas, Mccheta, Batumis... Gyvenvietės, vienuolynai, cerkvės, nepažįstama buitis, svetima kultūra, nauji žmonės... Keliavo su didele kompanija — Kniper, su kuria susitiko traukinyje Tiflisas—Batumis, Gorkis, dailininkas Vasnecovas, Aleksinas.

Naujos pažintys, naujos mintys...

O paskui vėl — Jalta.

Čia ir atėjo žinia apie Levitano mirtį, sukrėtusi jį iki sielos gelmių.

Jis prisiminė, kaip prieš Naujuosius metus gavo staiga telegramą: „Šiandien lauk garsaus akademiko" (Levitaną pagaliau išrinko į Dailės akademiją). O paskui Maša pasakojo, kaip ji ėjo pasivaikščioti su Levitanu į kalnus, ir jis, dusdamas nuo nedidelės įkalnės, liūdnai kartojo:

„Kaip, Maša, baisu mirti ir kaip skauda širdį..."

Vietinėje Dziubos fotoateljė Čechovas pamatė ant

sienos r e k l a m ą — d i d e l į Levitano portretą. Savo bendra-keleiviui žurnalistui Pervuchinui jis tarė: „Paprašykite Dziubą: jam jis nereikalingas. O man portretas labai labai brangus. Tegul atiduoda jį man".

Netrukus į Jaltą atvažiavo Kniper. O kai išvažiavo,

jis pasiuntė jai pirmą laišką, kreipdamasis „tu".

Čechovas važiavo palydėti Olgos Leonardovnos. Sevas-

topolyje, išvykus Maskvos traukiniui, jis pasiliko nakvoti.

Rytą nusprendė važiuoti į Balaklavą — galbūt norėdamas atitolinti grįžimą į Jaltą, į dabar ištuštėjusius savo namus.

Ilgai važiavo ilgu daugiaviečiu vežimu. Nuo šv. Jurgio vienuolyno prasidėjo saulės išdeginta pelynų prižėlusi stepė. Bet vienoje vietoje kelias stačiai kilo į kalną ir nuo ten atsivėrė pasakiškas vaizdas — prieš akis buvo miestas, jūra, Chersoneso švyturys...

523

Balaklavoje jis pavaikščiojo gatvelėmis, pasigrožėjo

Įlanka, apdainuota dar Homero, p e r n a k v o j o mažyčiame viešbutėlyje ir garlaiviu „Tavel" išvyko į Jaltą.

...Visas likusias vasaros savaites — o buvo jau rugpjū-

tis — jis įtemptai rašė pjesę. „Pjesę aš kuriu, jau parašiau daug, bet kol nesu Maskvoje, spręsti apie ją negaliu.

Galbūt man išeina ne pjesė, o nuobodus Krymo nieka-

las",— informavo jis tomis dienomis. Ir kitame laiške taip pat apie pjesę: „Rašau ne pjesę, o kažkokią raizgalynę".

Darbas iš tiesų ėjo pamažu. Laiškuose skundėsi, kad

trukdą svečiai: „Pjesė tūno galvoje, jau susiklostė, išsi-lygino ir prašosi ant popieriaus, bet vos sėdu prie stalo, tuoj atsidaro durys ir įšliaužia koks nors snukis". Sakydavo, kad per tai jau kelintą kartą reikia pradėti viską iš pradžių.

Bet ar jis šaltakraujiškai vaizdavo liūdną ir žiaurią

savo beprasmiškumu trijų seserų ir jų brolio Andrejaus istorij ą?

Juokinga būtų tapatinti seserų Prozorovų išgyvenimus

su jo paties mauduliu. „Aš jaučiu, kaip čia aš ne gyvenu, o snūduriuoju arba bliūkštu, vis bliūkštu be sustojimo, kaip oro balionas",— prisipažino jis tomis būtent dienomis, ir vis dėlto kaip tik apie tai — kaip baisu „ne gyventi, o snūduriuoti" — r a š ė jis savo pjesę. Ar dėl ligos, ar dėl banalybių, kurios kaip dumblas įsiurbia žmogų, ar dėl tūkstančių atsitiktinumų... Argi taip svarbu dėl ko?

Sušildydavo ir pradžiugindavo jį, ko gero, tik Olgos

Leonardovnos laiškai, ir jis prašydavo ją rašyti dažniau:

.....tavo laiškai džiugina mane kiekvieną kartą ir kelia man nuotaiką, km i beveik kasdien būna sausa ir išdžiū-

vusi kaip Krymo žemė". „Man norisi ne rašyti, o kalbėtis su tavimi, kalbėtis, net tylėti, bet tik su tavim". „Man vis atrodo, kad atsidarys durys ir įeisi tu. Bet tu neįeini, tu dabar repeticijose arba Merzliakovo skersgatvyje, toli nuo Jaltos ir nuo manęs" Po tavo išvažiavimo pasidarė

čia visai bjauru. Be tavęs aš pasikarsiu".

Vieną tokią dieną, kai jie abu buvo išsiskyrimo nu-

kamuoti, jis parašė jai žodžius, kuriuos ji prisiminė visą gyvenimą: „Jeigu mes dabar ne kartu, tai kalti dėl to ne 524

aš ir ne tu, o velnias, pridėjęs į mane bacilų, o į tave meno meilės".

Taip, susidarė situacija, iš kurios, atrodė, nėra išeities — bent jau išeities be aukų. Kai tą rudenį, o paskui žiemą Nicoje, ir paskui jau sugrįžęs į Jaltą, ir kitais metais, ir iki savo dienų pabaigos jis ilgėsis artimo žmogaus, ar prisimins savo paties žodžius, pasakytus gerokai prieš susipažįstant su ta, kuri taps jo žmona: „Gerai, aš vedu.

Bet mano sąlygos: viskas turi likti, kaip buvo iki šiol, tai yra ji privalo gyventi Maskvoje, o aš kaime (jis tada gyveno Melichove), ir aš pas ją važinėsiu. O laimės, kuri trunka diena po dienos, nuo ryto iki ryto — aš neatlaiky-siu. Aš pažadu būti puikus vyras, bet duokite man tokią žmoną, kuri kaip mėnulis pasirodytų mano danguje ne

kasdien".

...Ėjo į pabaigą dar viena jo gyvenimo vasara. Paskuti-nioji XIX šimtmečio vasara.

Prozorovų svetainėje nebuvo minimi Kiuri, Bekerelis,

nebuvo kalbama apie streikus, valstiečių maištus, apie kitus amžiaus pabaigos įvykius...

Prozorovų svetainėje, mažame provincijos mieste, kaip

Permė, Tambovas arba Penza, tiktai nedrąsiai visi svajojo apie kitokį gyvenimą. Svajojo — ir labai kamavosi. Trijų

seserų namuose visi žinojo kainą savo nesusiklosčiusių

gyvenimų, savo ilgėjimosi Maskvos, kurioje nebūtų Na-

tašos su rausva suknele ir žaliu diržu, su Bobiku, Sofočka ir Protopopovu; Maskvos, kurioje išsipildytų viltys, o darbas atneštų laimę ir žmogus neprarastų savęs; Maskvos, kuri buvo visiškai artima ir vis tiek nepasiekiama, nes svarbiausia buvo ne Maskva kaipo tokia. Ir norėjosi tuose namuose tik viena — ko norėjo tikriausiai ir tada, ir anksčiau, ir vėliau visi žmonės: „Arba žinoti, dėl ko gyveni, arba viskas niekai, šuniui šėkas". Čia ir slypėjo klausimo esmė. Tik buvo svarbu, kad neišnyktų ji gausybėje frazių, tariamų scenoje, kad nepasimestų kaleidoskope įvykių, kurių buvo kupinos tos dienos. Klausimas, kuris kaip plona gija visais laikais jungė žmones, įvykius, epochas. Jungė praeitį su ateitimi!

525

* * *

Maskvoje Čechovas atsidūrė tik spalio pabaigoje.

Po Jaltos atrodė, kad M a s k v o j e visi kažkur skuba. Ir jis taip pat, nors buvo blogas oras, visą laiką skubėjo ir buvo nepaprastai įjaudrintas.

Susidūręs kartą Karetnyj Riado gatvėje su sena savo

pažįstama Savrova, jis žvaliai pasakė, spausdamas jai

ranką:

•— Antai visi kosi, skundžiasi, o aš nieko, klesčiu.

O ji, kaip prisiminė vėliau, „žiūrėjo į jį išpūtusi akis ir negalėjo suprasti įvykusios permainos". Prieš ją vėl, kaip prieš daugelį metų, stovėjo „jaunas, žvalus žmogus, lanksčių judesių ir švytinčiomis akimis, kažko sujaudintas ir sužavėtas. Jis buvo laimingas. Ir dėl to negalėjo būti jokių abejonių".

Šavrova buvo girdėjusi kažką iš bendrų pažįstamų apie

„Čechovo romaną su Dailės teatro aktore Kniper" ir, pasi-

žiūrėjusi į „Ermitažo" pusę, a t s i d u s o — j i suprato, kodėl toks susijaudinęs ir laimingas senas jos pažįstamas. Jie atsisveikino ir išsiskyrė — pajaunėjęs Čechovas spindin-

čiomis akimis ir ji, kadaise beviltiškai jį įsimylėjusi...

Atvažiavęs į Maskvą, vos ne rytojaus dieną jis buvo

jau teatre ir skaitė aktoriams „Tris seseris". Bet kai baigė, stojo tyla... Jie taip laukė pjesės, taip skubino Čechovą, įtikinėdami jį ir save, kad be naujos Čechovo pjesės negali būti pilnaverčio sezono. Ir štai dabar, kai pjesė yra, pasirodo, kad tai kažkas keista — ne pjesė, o kažkokios užuominos. Apie tai buvo kalbama negarsiai, su nuostaba, bijant užgauti autorių, o sau — atimti viltį. Bet jis suprato viską.

Suprato ir sutriko. Jis prisiminė tikriausiai ir trumpas rudens dienas, kai taip skubėjo baigti pjesę. Prisiminė

abejones — ar supras, ar priims? Ir retas pasitenkinimo valandėles, kai jis taip buvo patenkintas savimi. Bet juk buvo tos valandėlės! Buvo!

...Po ilgų ir varginančių „nieko neveikimo" dienų (Čechovas taip vadino tas tuščias valandas, kai darbas nesisekė) jis staiga parašė Veršinino ir Mašos atsisveikinimo sceną, kaip, t r a m d y d a m a raudą, ji visą laiką kartojo tą 526

pačią eilėraščio eilutę: „Prie jūros... ąžuolas karšinčius...", o paskui staiga tarė: „Nevykęs gyvenimas... nieko man

dabar nebereikia..." Jis padėjo tada į šalį plunksną ir, atrodo, net užsimerkė, beveik fiziškai pajutęs tuštumą, susi-dariusią tame jo išgalvotame ir tokiame dabar realiame gyvenime.

Tada tarsi kažkas pratrūko. Iš visų pusių jį užplūdo

žmonių balsai, kažkokia muzika, daugybė garsų ir veidų.

Jis tiktai skubėjo, bijodamas, kad nespės užrašyti žodžių, plaukiančių savaime, ir įsidėmėti melodijos. Tą dieną jis baigė rašyti ketvirto veiksmo pabaigą, kur viskas susipynė, susimaišė — ir šūvis, paklojęs Tuzenbachą, ir pulko maršo garsai, kuriems aidint žygiavo iš miesto Veršinino pulkas, ir iš Mašos gyvenimo nykstanti viltis, ir beviltiš-

kas nuovargis absurdiškuose Čebutykino žodžiuose „Ta

ra ra bumbija... Į stogą pumpija...", ir nenužudytas nesu-gniuždytas tikėjimas žmogumi ir gėriu.

Kai jis baigė ir perskaitė visa tai, net nusijuokė. Taip aiškiai, taip ryškiai — tarsi scenoje — pamatė, kaip Kuly-ginas neša Mašos talmą ir Andrejus stumia vežimėlį, kaip, skaitydamas laikraštį, niūniuoja savo „Tara... ra... bumbija" Čebutykinas, kaip vaikšto po Prozorovų namus lyg šeimininkė Nataša: „Vadinasi, rytoj čia aš jau viena. Pirmiausia liepsiu iškirsti tą eglių alėją, paskui štai šitą klevą..." Ir virš viso to žodžiai, kuriuose buvo tiek reikalingos jam vilties: „...dar mirksnis, ir mes sužinosim, dėl ko gyvenam, dėl ko kenčiam..."

Net paskui, kai teatre buvo rastas „raktas" užuo-

minoms, kai atsivėrė didžiulis šios nuostabios pjesės turinys ir po truputį, nuo pokalbio prie pokalbio, vis labiau įsitraukė į savo vaidmenis aktoriai, Čechovas rašė Komisarževskajai: „Pjesė išėjo nuobodi, slogi, nepatogi..." Jis buvo labai pažeidžiamas. Ir savimeilis. Nuoskauda dėl

nesupratimo tūnojo jame metų metus. Jis žinojo tą savo silpnybę dar nuo „Ivanovo" laikų. Nors niekada, atrodo, nedavė pajusti jos kitiems.

Po keleto mėnesių, kai visu tempu vyks repeticijos,

jis gaus Stanislavskio laišką: „Jūsų pjesė, kurią aš su kiekviena repeticija vis labiau ir labiau įsimyliu, tokia vientisa..."

527

Ir pjesė pasidarys vos ne labiausiai repertuarinė...

Bet tai vėliau. O kol kas, ruošdamasis į Nicą, jis įsi-dėjo į lagaminą ir rankraštį — pasiėmė du paskutinius

veiksmus pataisyti...

...Per aną apsilankymą M a s k v o j e Čechovas susipažino su dailininku Serovu. Diagilevas, žurnalo „Mir iskusstva"

leidėjas, pavedė Serovui pratęsti derybas su Čechovu dėl prisiminimų apie Levitaną. Buvo numatoma išleisti specialų numerį, skirtą dailininkui. Bet Čechovas parašė Diagi-levui: „Jūs norite, kad pasakyčiau keletą žodžių apie Levitaną, bet man norisi pasakyti ne keletą žodžių, o daug. Aš neskubu, nes apie Levitaną parašyti niekada ne vėlu. O dabar aš nesveikuoju..." (Tų atsiminimų Čechovas taip ir ne-spėjo parašyti.)

Serovas padarė tada keletą eskizų pieštuku ir akvare-

le, bet Čechovo portretas jam nesisekė.

Jau po rašytojo mirties Serovas perdavė savo akvarelę

dailininkui Uljanovui, kuris taip pat tapė ir nebaigė Čechovo portreto. Pamatęs Uljanovo darbą, Serovas susimąstė

ir tarė:

— Čechovas neperprantamas! Jame buvo kažkas ne-

paaiškinamai švelnu!

* * *

Vagonas linguoja iš vienos pusės į kitą, pro plyšį tarp

užuolaidų šmėkščioja stočių žiburiai, o širdyje — kad ir kas ten būtų — lengva ir laisva, toks malonus jausmas, kuris savaime atsiranda tolygiai dunksint ratams. Sį kartą jis išvažiuoja ir kasdien su nekantrumu lauks iš Rusijos laiškų — laiškų apie viską. Apie Maskvą, apie teatrą, apie meilę, apie ateitį... Traukinys buvo jau kažkur prie Brest-Litovsko, o jis dar gyveno atsisveikinimo stotyje prisiminimais. Prisiminė ir Olgos Leonardovnos ašaras, ir šypseną Suleržickio, išlydėjusi© jį kartu su ja.

Laiškai iš Maskvos, iš Merzliakovo skersgatvio, pra-

dėjo eiti labai greitai. Jis godžiai juos skaitydavo: aš bijojau svajoti, t. y. išsakyti svajonę, bet man vaidenasi, kad iš mūsų jausmo auga kažkas gera, tvirta, ir kai aš tuo 528

tikiu, tai man pasidaro nuostabiai erdvu ir šilta sieloje, norisi ir gyventi, ir dirbti, ir neužkliūna buities smulkmenos, ir neklausinėji savęs, kam gyveni..." „Kiekvieną sykį, kai einu arba važiuoju Dmitrovka ir pro Viešpaties kančių

vienuolyną, prisimenu, kaip ten važiavau su tavimi,

vežiau tave namo, ir kaip mums buvo gera važiuoti. Man be tavęs tuščia..."

Jis vėl apsigyveno Pension Russe, ir nors žmonės buvo kiti, atrodė, kad niekas čia nepasikeitė.

Oras buvo nuostabus, rami jūra, vasariškai apsirengusi publika. Jo k a m b a r y j e iki galo atidaryti langai Ir siela, atrodo, taip pat atlapa",— rašė jis į Maskvą. Buvo keista skaityti apie Maskvos šalčius, apie tai, kaip į šerkšną stingsta iš burnos kvapas, nuo šalčio skauda akis, dantis...

Beje, taip pat keista buvo skaityti apie Bethoveno koncertus, kuriuos aprašinėjo Olga Leonardovna, apie pažįstamus maskviečius, apie teatrą, kur vyko „Seserų" repeticijos. Čia visa tai atrodė nerealu.

Olga Leonardovna repeticijas aprašinėdavo smulkiai.

„Šiandien buvo šauni „Trijų seserų" repeticija — pradeda ryškėti tonai — Soliono, Čebutykino, Natašos, Irinos, ma-no... Aš suradau sau eiseną, kalbu žemu krūtininiu balsu, žinai, būna tokių aristokračių, gracingai atžarių... Rytoj nagrinėsim antrąjį veiksmą, 23-iąją norime padaryti pirmą generalinę, juodraštinę. Lilina laiminga dėl savo vaidmens, žada būti droviai familiari. Ne visai aiškiai girdžiu Tuzenbachą, Olgą ir Veršininą—Sudbininą. Na, tas dar bus..."

„Nusižymėjome vakar antrojo veiksmo gaires sėdėdami

prie stalo, šiandien tą darysim scenoje, štai dabar einu į

teatrą". „Šiandien mes išsinagrinėjome antrąjį veiksmą.

Rytoj pervarysim jį su Konst. Serg. Man atrodo, bus labai Įdomus. Savo pridėjo, suprantama,— Mašos su Veršininu

scenoje krebžda pelės, ūkia krosnis,— na, tai pagal autoriaus remarkas, sakysim. Tuzenbachas apkabina Andrejų, dainuoja „Ak jūs vartai, mano vartai", visi šoka — ir Irina, ir Čebutykinas. Paskui, kai Tuzenbachas skambina valsą, Maša šoka iš pradžių viena, paskui ją pasičiumpa Fedotikas, bet jinai atstumia jį (jis nemoka), ir Irina šoka su Rode, ir štai į tokį triukšmą įeina Nataša".

Čechovas su nekantrumu skaitydavo laiškus, jaudul-

is. „Čechovas"

529

davosi, kad neturi galimybės matyti repeticijų. Jam atrodė, kad Stanislavskis vėl įsivažiuos su savo efektais ir pseudotiesa prislopins, užstos gyvenimo tiesą. Paskui jis apie tai pasakys Stanislavskiui — lyg juokais, lyg rimtai,—

jog kada nors parašysiąs pjesę, kuri prasidėsianti taip:

„Kaip nuostabu, kaip tylu! Negirdėti nei paukščių, nei šunų, nei gegučių, nei pelėdos, nei lakštingalos, nei laikrodžio, nei varpelių ir nė vieno žiogo".

...Jis sėdėjo savo k a m b a r y j e , užlietame saulės šviesos, taisė paskutinius „Trijų seserų" veiksmus — trečiame pakeitė kai ką, ketvirtame „padarė didelių permainų". Ir rašė

Kniper, ir vėl prašė ją: „...rašyk man, kaip vyksta repeticijos, kas ir kaip, viską rašyk".

Apie tai, kaip eina repeticijos, jam pranešinėjo ne tik Olga Leonardovna. Ateidavo Stanislavskio laiškai, atsiuntė laišką ir Tichomirovas.

Čechovas skubėjo perspėti dėl klaidų, pasufleruoti teisingą toną: „Sprendžiant iš laiškų, jūs visi paistote klaikias nesąmones. Trečiame veiksme triukšmas... Kodėl triukš-

mas?.. Jeigu sugadinsite trečią veiksmą, tai pjesė žuvusi, ir mane senatvėje nušvilps... Jeigu pjesė patirs nesėkmę, tai aš važiuosiu į Monte Karlą ir prasilošiu gatavai".

O Tichomirovui smulkiai atsakė į jo klausimus: „1) Iri-na nežino, kad Tuzenbachas ryžtasi dvikovai, bet nujau-

čia, kad vakar įvyko kažkas negera ir tai gali turėti svarbių ir, be to, blogų pasekmių. O kai moteris nujaučia, tai ji sako: „Aš žinojau, aš žinojau". 2) Čebutykinas dainuoja tiktai žodžius: „Gal paimsit šitą vyšnią iš manęs". Tai žo-džiai iš operetės, kuri kadaise ėjo Ermitaže... 3) Iš-tikrųjų

Solionas galvoja, kad jis panašus į Lermontovą; bet jis, suprantama, nepanašus... Panašumas su Lermontovu didžiulis, bet tik vieno Soliono nuomone".

Čechovas vėl dažnai matydavosi su Kovalevskiu, va-

žinėdavo pas jį į Boljo, vėl jiedu vaikštinėdavo kartu ir vėl daug kalbėdavosi. Apie ką? Apie Rusiją, nuo kurios abu dabar buvo atplėšti, apie jos ateitį. Prie jų prisijung-davo dabar kijevietis profesorius Korotnevas, simpatiškas ir protingas žmogus, iš specialybės zoologas ir, be to, didelis tapybos mėgėjas, ypač Levitano, ir tai buvo itin malonu Čechovui. Abu jie susidomėję klausydavosi Čechovo, o

530

Kovalevskis kartais stebėdavosi jo sugebėjimu iš mažo

konkretaus dalyko perprasti pačios proceso esmės pasi-

reiškimą,'ir kai Čechovas samprotaudavo apie savo pa-

stebėtus dalykus, jis rasdavo savo paties — mokslininko, istoriko, sociologo — minčių patvirtinimą.

Kartą Čechovas pasakė Kovalevskiui, kad norėtų pa-

rašyti apsakymą arba apysaką apie kaimo mokytoją,

vieną iš nelaimingiausių, jo nuomone, žmonių Rusijoje.

„Aš pažįstu,— pridūrė jis,— iki menkiausių smulkmenų

30—40 mano apylinkės mokytojų likimus..."

Nelengva buvo išprovokuoti Čechovą ilgesniam po-

kalbiui, kad susidarytum vaizdą apie jo pažiūras. Bet su Kovalevskiu tokie pokalbiai užsimegzdavo dažniau negu

su kitais. Ir jis, istorikas ir sociologas, susidomėjęs klausydavosi rašytojo, kuris negarsiai ir įsitikinęs kalbėdavo apie tai, kad kaime neišvengiamai išnyks ne tik bajorai dvarininkai, bet ir jų žemes supirkusieji buožės razno-

čincai.

„Vyšnių sodo" idėja tada dar nebuvo gimusi...

...Ir vis dėlto, nors švietė saulė ir oras buvo puikus, dirbti nesisekė.

Jis skundėsi tuo laiškuose, ir kartais probėgšmais

prasitardavo apie pasikartojantį kraujoplūdį.

Liga progresavo, ir Čechovas geriau negu kas nors kitas tai žinojo ir žiūrėjo į tai kaip į neišvengiamybę.

Kartu su Kovalevskiu Čechovas ruošėsi važiuoti į Al-

žyrą. Ir vėl toji kelionė iširo. Vietoj Afrikos jie išvažiavo į Italiją. Traukinyje, kažkur tarp Florencijos ir Romos, naktį, kai abiejų neėmė miegas ir nakties tyla bei ritmin-gas ratų bilsčiojimas nuteikė atvirumui, Čechovas staiga pasakė Kovalevskiui, kad jau negalįs galvoti apie didelį

darbą, nes žinąs, jog gyventi jam liko visai mažai...

DEVINTAS SKYRIUS

1901-ieji, pirmieji naujo šimtmečio metai, Rusijoje

buvo sutinkami su ypatinga nuotaika. „Nauji metai, naujas šimtmetis. Nuo vaikystės svajojau apie šį XX amžių",—

užrašė iš vakaro savo dienoraštyje j a u n a s poetas Briuso-18

531

vas. O po Naujųjų metų sutikimo Gorkis rašė vienam savo pažįstamam: „Naująjį šimtmetį sutikau puikiai, didelėje gyvos dvasios, sveiko kūno, žvaliai nusiteikusių žmonių

kompanijoje. Jie — rimta garantija, kad naujasis šimt-

metis iš tikrųjų bus dvasinio atgimimo šimtmečiu... daug žus žmonių, bet dar daugiau jų pagimdys žemė,— ir galų

gale — nugalės grožis, teisingumas, nugalės geriausieji žmogaus siekiai". Taip, dienoraščiuose, laiškuose, naujametiniuose tostuose, mintyse apie gyvenimą ir ateitį

skambėjo tomis dienomis viltis. Viltis, kad XX amžius

bus maloningesnis žmogui.

Naujųjų metų, naujo šimtmečio išvakarėse buvo susu-

muojami rezultatai, daromos prognozės, ir viltį dažnai nustelbdavo liūdesys ir sutrikimas prieš nežinią. Vienas laikraštis burnojo, kad šimtmetis, prasidėjęs Karamzinu, baigiasi Gorkiu, kitame — žinomas publicistas pranašavo, kad ateinantis šimtmetis gresia žmonijai „masių pergale",

„minios psichologijos" pergale prieš „asmenybę".

Iliustruotų žurnalų puslapiai mirgėjo tomis dienomis

piešiniais — automobiliai, oro balionai su sparnais... Taip šimtmečių sandūroje buvo įsivaizduojama ateities technika. Bet upėmis ir okeanais seniai jau plaukiojo didžiuliai ratu varomi garlaiviai, tarškėjo bevielio telegrafo siųstuvai. Jaudino savo paslaptimi nespalvoto kinematog-rafo judantys vaizdai. Iš miesto gatvių tramvajai stūmė

lauk arklinius tramvajus ir vežikų puskarietes. Juodavo nuo fabrikų kaminų sniegas. Atradimas keitė atradimą,

įvykis — įvykį, atsirado naujų ligų ir skiepai nuo senų, didėjo knygų tiražai, daugėjo laikraščių ir žurnalų...

Laikas bėgo, ragindamas pats save.

Ir kažkur, kol kas dar toli nuo Rusijos, jau liepsnojo karų gaisrai — Kinijoje, Transvalyje, Mažojoje Azijoje, Balkanuose.

Vienas prancūzų žurnalistas niūriai j u o k a v o , palydėdamas XIX amžių: „...visi pavargo. Šokti daugiau nepajėgia ir iš apmaudo pradeda išdarinėti ekscentriškus šuolius ir saltomortale..." O sielose kaupėsi neaiškus „alsumas, ieškantis išeities" — taip parašys paskui Peterburgo universiteto teisės fakulteto studentas Aleksandras Blokas.

Rusijos imperijos abiejų sostinių gatvės buvo tomis

dienomis ryškiai iliuminuotos, vitrinos lūžo nuo prekių, kad būtų pademonstruota gerovė, su kokia Rusija atėjo

prie tos amžių ribos, ir, sveikindami naująjį šimtmetį, par-kuose ir skveruose griaudėjo dūdų orkestrai...

...Čechovas sutiko Naujuosius metus toli nuo namų, ir

savo naujametiniuose sveikinimuose apie naująjį šimtmetį

neužsiminė nė karto. Jo kaimynas prie naujametinio stalo tą šventinę naktį buvo atsitiktinis pažįstamas maskvietis kriminalistikos profesorius M. Duchovskojus.

O sausio pabaigoje jis vėl buvo kelionėje, jau pakeliui į Rusiją.

...Tuo metu, kai jie su Kovalevskiu ir profesoriumi Mo-destovu apžiūrinėjo Romoje Koliziejaus griuvėsius, Maskvoje vyko „Trijų seserų" premjera.

Telegramos apie sėkmę, pasiųstos dėl viso pikto į Al-

žyrą, kur jis ketino vykti, bet taip ir nenuvyko, ir į Neapolį, Čechovo nepasiekė, nes jis tuo metu buvo Romoje. Atrodo, niekas iš aplinkinių nepastebėjo, kaip jis jaudinosi tomis dienomis po premjeros, kol Romos pašte buvo gautos telegramos. Negaudamas žinių, jis rašė Olgai Leonardovnai: „Manau, kad dėl to kalta mano pjesė, kuri patyrė ne-sėkmę" .

Nemirovičiaus telegramoje, kuri vijosi jį tris paras,

buvo daug entuziastingų žodžių, bet Čechovas, vis dar

netikintis sėkme, atkreipė dėmesį tik į frazę: „antrasis veiksmas pasirodė ilgas".

Tarp kitko, jis būtų galėjęs paskui pasiteisindamas sakyti, jog intuicija jo neapvylė — pirmojo vaidinimo pasisekimas buvo nevisiškas. Rytą po p r e m j e r o s laikraščiai stebėtinai vieningai rašė, kad Čechovas „regresuoja",—

tai esą „nežinia kas", jis pats save „apvagia", pjesė prikai-

šiota visokių beprasmybių, ir autorius skelbiąs joje „nesuderinamas idėjas". Tiesa, vėliau, kai pjesė per vienerius metus „užgrobė", atrodo, visas Rusijos teatrų scenas, o dramaturgijos cenzūra dėl viso pikto turėjo neleisti jos vaidinti liaudies teatruose (buvo ir tokia cenzūros draudimo forma), tie patys kritikai, kurie p r e m j e r o s dienomis ieškojo pjesėje „beprasmybių", buvo priversti pripažinti ją esant

„kovingą".

O M a s k v o j e apie nieką kita ir nebuvo kalbama, kaip apie „dailininkų" spektaklį.

533

Galima įsivaizduoti, kaip skambėjo tada frazė, tariama apytamsėje salėje vienos iš seserų, Mašos Prozorovos,

kaip gaudė ją pritilę žiūrovai: „Arba žinoti, dėl ko gyveni, arba viskas niekai, šuniui šėkas". Neatsitiktinai Kniper rašė apie pirmuosius spektaklius: „Seserys" praėjo su dideliu pasisekimu, ir pjesė, ir atlikimas sukėlė sensaciją...

Tas, kuris ją suprato, tas neišsineša slogučio širdyje, o kas nesuprato — skundžiasi beprotiškai slegiančiu Įspūdžiu...

Su kokiu pasitenkinimu aš vaidinu MašąL Kažkaip sup-

ratau, kokia aš aktorė, išsiaiškinau pati sau save".

Čechovas smulkmenas apie p r e m j e r ą sužinojo tik Jaltoje, kai ten pradėjo eiti neužtikę jo užsienyje laiškai.

Į Jaltą jis sugrįžo vasario mėnesį. Važiavo traukiniu.

Odesoje muitinės valdininkas, apžiūrinėdamas jo daiktus, atsainiai plėšė paketus, į kuriuos jis rūpestingai buvo susidėliojęs prieš išvažiuodamas laiškus. Toks buvo pirmas įspūdis, patirtas tėvynėje. (Po keleto metų, grįždamas iš už-

sienio, jaunas rusų poetas Aleksandras Blokas parašys

beveik tą pat: „Visur lyja, visur yra medinė cerkvė, tele-grafistas ir žandaras... muitinėje apvogs, Rusijos viduryje pakars arba pasodins į kalėjimą, įžeis, cenzūra nepraleis to, ką aš parašiau".)

Jaltoje buvo apsiniaukę. Debesys šliaužė virš miesto,

visų nuotaika buvo vangi, ir miestas, regis, dar giliau nugrimzdęs į smulkius vaidus ir kasdieninius rūpesčius.

Laikraščius Čechovas skaitė godžiai ir — „su pasi-

šlykštėjimu" .

Sausio mėnesį buvo paskelbtas liaudies švietimo mi-

nisterijos pranešimas, kad į kareivius atiduoti šimtas aštuoniasdešimt trys Kijevo universiteto studentai už „riaušių

kėlimą".

„Laikinos atidavimo taisyklės" — kaip priemonė už-

kirsti kelią studentų riaušėms — buvo išleistos prieš pusantrų metų po n e r a m u m ų Peterburge. Dabar jos įsigaliojo.

Ir nelegaliame marksistiniame laikraštyje „Iskra" netrukus pasirodė V. Lenino straipsnis „Atidavimas 183 studentų

į kareivius" su pranašiška fraze: „Feldfebelį paskirti į Vol-terus! — ši formulė nė kiek nepaseno. Atvirkščiai, XX am-

žiui yra lemta išvysti tikrą jos įgyvendinimą..."

Taip, nauji metai Rusijai prasidėjo neramiai. Orkestrai, 534

griaudėję naujametinėmis dienomis, negalėjo nustelbti

visuotinio nerimo, o ištaigingos vitrinos — nuslėpti negandų masto. Vėl, kaip prieš dešimtį metų, badas vijo valstie-

čius iš kaimų, bet dabar jiems priešais iš miesto taip pat ėjo alkani žmonės. Rusija, ką tik įstojusi į kapitalizmo kelią, p e r g y v e n o p r a m o n ė s krizę. Valdžia draudė rašyti apie tai, draudė organizuoti bet kokią paramą badaujantiesiems. Bet užtat griaudėjo orkestrai ir nuo prekių lūžo vitrinos.

Kovo 4-ąją Peterburge aikštėje priešais Kazanės soborą policininkai ir kazokai, vadovaujami paties miesto viršininko Kleigelso, susidorojo su studentų demonstracijos dalyviais ir su tais peterburgiečiais, kurie bent žodžiu iš-

drįso užstoti mušamuosius... Netrukus po to pasklido žinia, kad uždaryta Rašytojų sąjunga, ėmusi ginti demonstran-tus... Mieste prasidėjo masinės kratos ir areštai. Tarp suimtųjų buvo rašytojų, visuomenės veikėjų.

Pasikėsinimas į švietimo ministrą Bogolepovą, pas-

kui — į patį Pobedonoscevą... Vidaus reikalų ministro aplinkraštis gubernatoriams, kaip numatyti ir slopinti „bruzdėjimus"... Tolstojaus atskyrimas nuo cerkvės...

Tai sužinoję, žmonės užplūdo aikštes. Į Sinodą pasipylė

laiškai su prašymu ekskomunikuoti. Kilnojamojoje paro-

doje Peterburge priešais Repino portretą „Tolstojus mel-džiasi" lankytojai sukėlė ovacijas ir pasiuntė Tolstojui telegramą, po kuria buvo trys šimtai devyniasdešimt aš-

tuoni parašai. Paveikslas iš parodos, suprantama, buvo tuoj pat pašalintas.

Suvorinas, kurio laikraštis buvo jau beviltiškai susi-

kompromitavęs, kaip tik tomis dienomis įrašė savo sąsiu-vinyje: „Du carai pas mus: Nikolajus II ir Levas Tolstojus.

Katras iš jų galingesnis? Nikolajus II nieko negali padaryti Tolstojui, negali išjudinti jo sosto, o Tolstojus, be abejo, išjudins Nikolajaus ir jo dinastijos sostą... Pamėgintų kas paliesti Tolstojų. Visas pasaulis ims rėkti, o mūsų admini-stracija pabruks uodegą... Nauji laikai ateina, ir jie parodys, ką gali".

Dailės teatras gastroliavo Peterburge. Ir Olga Leonar-

dovna, pranešinėjanti Čechovui, su kokiu pasisekimu einančios jo pjesės, rašė taip pat apie Peterburgo įvykius, 535

apie kalbas, gandus, nuotaikas: „Čia baisios studentų riau-

šės, vėl kazokai, bizūnai, užmuštieji, sužeistieji, sužvėrėjusieji, viskas, kaip ir turi būti... Visuomenės nuotaikos baisios. M a s k v o j e taip pat kraujo praliejimas, sako, dar didesnis n e i čia".

Spektakliuose Peterburgo jaunimas uoliai pabrėždavo

savo požiūrį į Maskvos teatrą. Mejerholdas rašė Čecho-

vui: „Tuo metu, kai aikštėje ir cerkvėje tą jaunimą bešir-diškai, ciniškai čaižo bizūnais ir kardais, teatre jis gali atvirai reikšti savo protestą policijos savivalei, nusitver-damas iš „Stokmano" frazes, neturinčias nieko bendra su pjesės idėja, ir pašėlusiai joms plodamas: „Ar teisinga, kad kvailiai valdo žmones apsišvietusius", „kai eini ginti tiesos ir laisvės, nedera vilktis geriausio kostiumo" —

štai kokios Stokmano frazės sukelia demonstracijas".

O iš Nižnio ėjo Gorkio laiškai: „Kasdien įtemptai lauki ko nors nauja, kasdien girdi neįtikėtinas šnekas ir prane-

šimus, nervai visą laiką smarkiai įtempti, ir kasdien matai kokį dešimt, ir net daugiau žmonių, tokių pat susijaudinusių kaip ir tu pats". Jis smulkiai aprašinėjo įvykius Peterburge, kurių liudininku pats buvo, pranešinėjo Čechovui apie areštus, trėmimus iš Peterburgo: „To paties laukiama Kijeve, Jekaterinoslave, Charkove, Rygoje ir Riazanėje, kur publika kartu su išsiųstaisiais Studentais surengė skandalą per pamaldas už Pobedonoscevą. Pas mus taip pat

galimos riaušės. Čia iki 70 studiozų iš kitų miestų, pusalkanių, muštų, įaudrintų ir audrinančių publiką. Labai pra-

šau Jus, brangusis Antonai Pavlovičiau, parinkite pinigė-

lių badaujantiems studentams, nes čia šaltiniai senka".

Nors vyriausybė ėmėsi griežtų priemonių, pakilios nuo-

taikos plito. „Kuo blogiau, tuo geriau" — dabar atėjo kaip tik toks momentas.

....Aš mažai, beveik nieko nežinau... bet nujaučiu labai daug ką",— rašė tomis dienomis Gorkiui Čechovas.

O kovo mėnesį uždarė žurnalą „Zizn", išspausdinusį

„Dainą apie Audros paukštį", areštavo Posė, balandžio mėnesį areštavo ir patį G o r k į — j į apkaltino, kad įsigijęs mimeografą atsišaukimams spausdinti, dalyvavęs Nižnij

Novgorodo revoliuciniame būrelyje, parašęs vyriausybės pranešimo dėl kovo 4 demonstracijos paneigimą...

Gegužės 7-ąją Peterburge kaip atsakas į gegužinės su-

eigos dalyvių atleidimus prasidėjo grandiozinis darbininkų streikas — garsusis Obuchovo gynimas, pasibaigęs darbininkų susidūrimu su policija. Odesos ir Kijevo universitetuose netrukus įsiplieskė studentų riaušės, o Maskvoje, Charkove, Jekaterinoslave studentus palaikė darbininkai.

1902 metais streikų judėjime dalyvavo jau apie de-

vyniasdešimt tūkstančių žmonių. Masinės politinės demonstracijos ir streikai apėmė tada Rostovą prie Dono, Sormovą, Batumį... O 1903 metais Rusijos pietuose įvyko visuotinis darbininkų streikas, kuriame dalyvavo du šimtai t ū k s t a n č i ų d a r b i n i n k ų . Jo šūkiai buvo „Salin p a t v a l -

dystę!", „Tegyvuoja demokratinė respublika!" Tai buvo pirmas tarptautiniame darbininkų j u d ė j i m e masinis politinis streikas.

O šimtas penkiasdešimt tūkstančių Charkovo ir Polta-

vos sričių valstiečių tuo pačiu metu reikalavo išdalyti d v a r i n i n k ų žemes. Maišto dalyviai ištisai buvo ž v ė r i š k a i plakami...

Stai ko nepajėgė užtrenkti tie naujametiniai orkestrai...

* * *

Kasdien Autkoje lankydavosi Buninas. Kai nebūdavo

Čechovo, jis net gyvendavo jo vasarnamyje, linksmindavo Jevgeniją Jakovlevną, žiūrėdavo, kaip ji dėsto pasjansą, laukdama Antošos. Dabar jis persikėlė į viešbutį, bet vis tiek kasdien lankydavosi Autkoje.

Su Buninu Čechovas jausdavosi lengvai ir paprastai,

nors j i e buvo skirtingi ž m o n ė s ir apie daug ką galvojo skirtingai. Su Buninu buvo lengva kalbėtis, lengva — tylėti.

Paprastai jiedu sėdėdavo kabinete, vartydami laikraščius: Čechovas prie stalo, Buninas — ant sofos, jei katras aptikdavo ką juokinga — skaitydavo garsiai. Straipsnių apie Buniną autoriai įžiūrėdavo „čechoviškas jo nuotaikas".

Čechovas skaitė ir guodė Buniną: „Ak, kaip kvaila! Ak, kaip kvaila! Ir man prikaišiodavo „turgeneviškas gaidas".

Aš į jus panašus kaip kurtas į skaliką. Jūs, pavyzdžiui, daugiau linkęs į kontrastus nei aš, štai jūs rašote: „jūra kvepia arbūzu"... Tai nuostabu, bet aš taip nebūčiau pasakęs".

537

Retsykiais jie eidavo pasivaikščioti. Kartą vakare, grįž-

dami namo, žengė pro balkoną, už kurio užuolaidų buvo

girdėti balsai, ir Čechovas staiga garsiai tarė: „O ar girdėjote? Koks siaubas! Buniną užmušė! Autkoje, pas vieną totorę!" Ir kai Buninas nustebęs stabtelėjo, Čechovas su-

šnibždėjo: „Tylėkite! Rytoj visa Jalta kalbės apie Bunino nužudymą". Tai buvo ankstesnysis Čechovas, mistifikacijų, juokų mėgėjas.

Ir kai Buninas išvažiavo, Čechovas pasijuto labai vie-

nišas.

...Kasdien iš ryto į Čechovų vasarnamį ateidavo Kūpri-

nąs, jaunuolis su įstrižomis, totoriškomis akimis. Jis nuomojo kambarį čia pat, Autkoje, name, kur buvo daug vaikų

ir amžinas triukšmas. Čechovas įkalbėjo jaunąjį rašytoją dirbti pas jį. Kūprinąs tada gyveno labai skurdžiai. Honoraras, kurio jis laukė iš Odesos laikraščio, vėlavo, ir jis varžydavosi pasilikti pas Čechovus pietų. Bet Čechovas matė jį „kiaurai" ir, kai šis pradėdavo lementi, kad šeimininkė jo laukianti pietų, Čechovas ryžtingai nutraukdavo:

„Nieko, palauks, o kol kas sėskitės be kalbų prie stalo.

Kai aš buvau j a u n a s ir sveikas, be vargo suvalgydavau po dvejus pietus, o jūs, tikiuosi, susidorosite ir su trejais".

Apsakymas, kurį rašė tomis dienomis Kūprinąs — tai

buvo apsakymas „Cirke", vienas iš geriausių Kūprino apsakymų,— Čechovui labai patiko. Jis teikė autoriui mediciniškus patarimus — į kokius jo herojaus, atleto, ligos simptomus reikia atkreipti dėmesį. Kartą net perskaitė

Kuprinui visą paskaitą apie širdies ligas. „Aš supratau tada, kad jeigu Čechovas nebūtų toks nuostabus rašytojas, jis būtų puikus gydytojas",— kalbėjo paskui Kūprinąs.

Lėtai — atrodo, taip lėtai jis dar niekad nebuvo dir-

b ę s — Čechovas rašė „Archijerejų", sumanytą dievaižin kada. Būdavo, rankraštis guli ant stalo, o jis vaikščioja iš kampo į kampą arba gulasi ant sofos nišoje, kartais stovi prie lango, žiūri žemyn, paskui lipa į sodą, karpo krūmus, apžiūrinėja medžius ir vėl kopia į savo kambarį. Sėda prie stalo. Parašo žodį, pusę frazės, užbraukia, vėl parašo ir vėl ilgam — kartais savaitei — palieka darbą.

Kaip jam buvo sunku dėl to nebūdingo lėtumo ir kiek

kartų, skaitydamas tą patį Buniną, arba Gorkį, arba Kūpriną ir rasdamas jų k ū r y b o j e „begalybę trūkumų", staiga pajusdavo, kad „paseno", kad dabar rašyti reikia kažkaip kitaip, kažkam kitam, „griežtam ir doram".

Jau rudenį, kai Dailės teatre ėjo Ostrovskio „Snieguo-

lė" ir teatras patyrė nesėkmę, jis gavo Mejerholdo laišką:

„Tikriausiai, esant „dabartinei suirutei", ant viso mūsų gyvenimo sandaros griuvėsių — per maža raginimo siekti

vien grožio..."

Kaip tik tai jautė ir jis pats. Kartą pasakė Olgai Leonardovnai: „Aš, suprantama, rašau, tačiau be jokio noro.

Mane, atrodo, nuvargino „Trys seserys" arba paprasčiausiai nusibodo rašyti, pasenau. Man reikėtų nerašyti kokį

penketą metų, penketą metų pakeliauti, o paskui grįžti ir prisėsti".

Tokiomis dienomis, kaip skęstantis šiaudelio, jis griebdavosi Kniper laiškų. Tie laiškai buvo pilni gyvybės. Net liūdesys, net nepasitenkinimas savimi („aš jaučiu, kad aš jokia aktorė") — v i s k a s juose buvo rezultatas jaunystės, entuziazmo, stipraus gyvenimo pilnatvės — viso to, ką jis pats taip brangino žmonėse.

Kaip negerai, kad meilė sušvito tada, kai jėgos jau ėjo į pabaigą. Ir kaip sunkiai klostėsi toji meilė. „Gyvenimas priešokiais",— vadino ją Olga Leonardovna. Atvažiavimai, išvažiavimai, atsisveikinimai stotyse, laiškų laukimas... Jaudinimasis, dešimteriopai padidintas atstumo, nerimas, nuolatinis sąžinės graužimas („aš privalau mesti sceną")... Bet kas žino, gal ir nereikėjo jiems kitokios meilės, gal kitokia meilė nebūtų buvusi tokia, ir svarbiausia buvo išsaugoti savyje tą jausmą, kad esi kupinas — darbo, bendrų minčių, net liūdesio, net svajonių apie susitikimą, negu užpildyti gvvenimą buitimi, kuriai taip sunku atsispirti.

Jiems tikriausiai kartais atrodydavo — kaip atrodyda-

vo Gurovui ir Anai Sergejevnai,— kad sprendimas tuoj

tuoj bus rastas. Bet rasti jį, nepaaukojant ko nors svarbaus, kas yra galbūt svarbiausia jų santykiuose, buvo negalima.

539

* * *

Jalta darėsi vis garsesnis kurortas. Čia žmonės atva-

žiuodavo jau ne tik gydytis, bet ir poilsiauti. Kartą atva-

žiavo Konis, aplankė Čechovą ir ilgai pasakojo jam apie savuosius liudininkų psichologijos stebėjimus. Stebėjimų

jis iš tiesų turėjo sukaupęs gausybę ir žiūrėjo į juos kaip tikras rašytojas (vienas advokatas, dalyvavęs kartu su juo procese, pasakė, kad jo kalbos — tai išsamūs romanai,

kuriuose pavaizduoti teisiamojo jausmai ir mintys). Čechovas labai gerbė KonĮ, nepaprastai dorą, reto žavesio, aštraus proto žmogų. Bet praėjo mėnuo, Konis išvažiavo į

Maskvą...

Paskui šmėkštelėjo Lavrovas ir Nemirovičius. Paskui

pasirodė Posė. Čechovas susitikdavo su juo kasdien. Dieną jie vaikštinėdavo krantine, v a k a r e Posė atvažiuodavo į

Autką. Jis sėsdavo prie rašomojo stalo, o Čechovas — ant sofos, nišos prieblandoje. Ir prasidėdavo pokalbis. Kalbė-

davosi apie literatūrą, apie žurnalą „Zizn", apie visuomenės nuotaikas, neramumus, apie tai, apie ką susitikę kalbė-

davosi tada visi literatai. Tarpais nutildavo, paskendę kiekvienas savo mintyse. Čechovas pareikšdavo kartais neti-kėčiausių dalykų. Sykį, pavyzdžiui, pasakė, kad nematąs didelio skirtumo tarp „Novoje vremia" krypties ir kai kurių vadinamųjų „liberaliųjų" laikraščių.

Iš tų susitikimų Jaltoje Posė išsivežė įsitikinimą, jog negali sakyti, kad Čechovas politiniuose nesutarimuose nesusigaudo, jis tik nenori susigaudyti, nes „gyvenimo pagerėjimo laukia iš to, kas glūdi giliau už tuos nesutarimus". Ir niekaip negalėjo nuspręsti, teisus ar neteisus Čechovas.

Kartą ėmė kalbėtis apie meilę. Ir Čechovas staiga pasa-kė, jog netiesa, kad meilė metams bėgant praeina. Tikroji ne praeina, o tik laikui bėgant ateina. Ne išsyk, o pamažu suvoki suartėjimo su mylima moterimi džiaugsmą. „Tai

kaip su geru senu vynu. Reikia prie jo priprasti, reikia ilgai ji gerti, kad suprastum, koks jis puikus",— baigė jis ir nutilo. O Posė, gerai įsidėmėjusiam tuos žodžius, palyginimas su vynu pasirodė keistas.

540

Gegužės pradžioje Čechovas buvo jau Maskvoje. Išėjęs

iš viešbučio — dabar apsistojo „Drezdene", Tverės gatvėje, šalia Skobelevo aikštės,— jis iškart pasinėrė į daugiabalsį didelio miesto triukšmą. Pats gyvenimo tempas nuteikė jį dalykiškai. Ir jis išsyk atliko daugybę reikal ų — parašė Marksui, susitiko su savo pažįstama iš Nicos laikų Vasiljevą, kuri norėjo paaukoti lėšų ligoninės statybai, ir tos ligoninės reikalu — su gydytoju Členovu, pasikalbėjo apie radį, kurį neseniai buvo atradęs prancūzas Kiuri su žmona lenke Marija Kiuri-Sklodovska, apie to

fantastinio atradimo ateitį ir apie tai, kad jo pasekmes net sunku numatyti, apie naują Mečnikovo knygą, kurią

tuo metu skaitė Čechovas, apie tai, kad Rusijoje būtinas tikras mokslinis gydytojų tobulinimosi institutas.

„Rusija — revoliucijos išvakarėse",— su įsitikinimu pasakė tada Čechovas.

Členovas vėliau rašė, kad jam išliko apie Čechovą pri-

siminimai kaip apie „nepaprastai jautrų visuomeninį ir politinį v e i k ė j ą — su tvirtomis ir aiškiomis pažiūromis, kurių jis visada laikydavosi".

Jis buvo teatre Ibseno „Laukinės anties" repeticijoje, pasimatė su Mažojo teatro aktore Sadovskaja, kuri prašė

pjesės benefisui, susitiko su gydytoju Dolgopolovu, apsidžiaugė iš jo sužinojęs, kad Gorkis paleistas iš kalėjimo, kuris jam buvo pakeistas namų areštu; pasikalbėjo su Bal-montu ir su jaunu poetu lietuviu Baltrušaičiu...

Bet svarbiausia, apsilankė pas profesorių Surovskį,

ir šis liepė jam nedelsiant važiuoti gydytis kumysu į Ufos guberniją. „Tenai, gerdamas kumysą ir gyvendamas baisiai nuobodžiai ir nepatogiai, turėsiu išbūti du mėnesius. Tiesiog nežinau, ką man daryti, kaip pasielgti. Važiuoti vienam nuobodu, gydytis ten kumysu nuobodu, o vežtis kartu ką nors būtų egoistiška ir todėl nemalonu. Vesčiau, bet neturiu su savim dokumentų, viskas Jaltoje, stalčiuje",—

baigė jis tą laišką seseriai kaip paprastai juokais.

Bet gegužės 25-ąją, Čechovo išvykimo gydytis kumysu

dieną, jiedu su Olga Leonardovna iš tiesų susituokė. Jiems šis klausimas buvo išspręstas seniai, suprantama, iki vizito pas Surovskį. Ir nors Čechovas žinojo, kad sutuoktuvės nieko nepakeis jų gyvenime, jų meilėje, nebent tik pritils 541

apkalbos ir šnekos, kurios kažkodėl itin jaudino Olgą Leonardovną, jie dar žiemą buvo nutarę „įteisinti" savo meilę.

Jis siaubingai bijojo sutuoktuvių procedūros — žvakių, šampano, kurį reikia laikyti rankoje ir dar „nežinia kam šypsotis", ir žmonių cerkvėje. Todėl Pliuščichoje Vozdvi-

žensko skersgatvyje Kryžiaus išaukštinimo cerkvėje da-

lyvavo tik keturi būtini liudininkai.

Po sutuoktuvių jie vis dėlto trumpam užsuko pas Olgos

Leonardovnos motiną. Iš ten — į stotį.

Kiek anksčiau prieš sutuoktuves jis nusifotografavo

Petrovkoje Opitco ateljė, kuri buvo laikoma geriausia

Maskvoje. Nors ir retušuota, fotografija atskleidė viską —

ligą, mirties nuojautą... Jis nemėgo Brazo portreto, nors Levitanas laikė jį nusisekusiu, bet tai, ką Brazas tik pajuto, dabar negalėjo nuslėpti net retušas.

* * *

Kelias į Aksionovą, kur buvo sanatorija, ėjo per Nižnį.

Pakeliui Olga Leonardovna ir Čechovas užsuko pas Gorkį, esantį namų arešte. Čechovas, beje, perdavė jam pinigus, surinktus Kryme ir Maskvoje studentams, pašalintiems

už „neramumus". Koridoriuje ant kėdės sėdėjo policininkas. Sėdėdavo jis dieną naktį, su kardu rankose. O Gorkio šeimoje buvo kaip tik laukiama gimstant antrojo kūdikio.

...Liūdna buvo toji vestuvinė kelionė į džiovininkų

sanatoriją. Prieplaukoje kvailu pavadinimu Pjanyj Bor

jie turėjo persėsti į Ufos garlaivį. Kol laukė garlaivio, Čechovas parašė laišką Gorkiui: aš velniai žino kur, Pjanyj Bore, ir tupėsiu čia iki 5 valandos ryto... Sėdžiu prieplaukoje, minioje, greta atsikrenkšdamas spjaudo ant

grindų džiovininkas, lyja... Sėdėti čia, Pjanyj Bore,— o, tai siaubas, tai panašu į mano kelionę per Sibirą... O kas bus naktį!"

O Jaltoje tuo metu motina ir Maša pratinosi prie min-

ties apie jų Antošos vedybas. Praėjus trims dienoms po telegramos: „Mieloji mama, laiminkite, tuokiuosi. Viskas liks po senovei. Išvažiuoju į kumyso gydyklas",— Maša rašė jam: „Vaikštau ir vis galvoju, galvoju be paliovos...

Taip man klaiku, kad tu staiga vedęs!., privertei galvoti ir apie tave, ir apie save, ir apie būsimus mūsų santykius su Olia. O jei staiga jie pasikeis į blogąją pusę, kaip aš to bijau. Aš jaučiuosi vienišesnė negu kada nors... aš labai liūdžiu, nuotaika bloga, valgyti nieko negaliu. Matyti noriu tik jus ir nieko daugiau..."

Paskui atėjo jos telegrama: „Maldauju, parašykite".

Jis tuoj pat atsakė: „Sveikas. Be reikalo jaudiniesi. Viskas lieka-po senovei". Pavymui telegramai pasiuntė laišką: šis mano poelgis nė kiek nepakeis mano gyvenimo...

Motina tikriausiai kalba jau dievai žino ką, bet pasakyk jai, jog pasikeitimų nebus tikrai jokių, viskas liks po senovei... ir tau mano jausmai liks kaip buvę šilti ir geri, kokie buvo ligi šiol".

Aksionove jie p r a g y v e n o mėnesį, o liepos pradžioje buvo jau Jaltoje.

Kai Olga Leonardovna su Marija Pavlovna kartą išva-

žiavo į Gurzufą, jis išsiėmė iš stalčiaus švarų popieriaus lapą ir be pataisymų parašė tai, ką, matyt, seniai buvo apgalvojęs:

„Marijai Pavlovnai Čechovai.

Mieloji Maša, testamentu palieku tau iki gyvos galvos

savo vasarnamį Jaltoje, pinigus ir pajamas iš dramos kūri-nių, o savo žmonai Olgai Leonardovnai — vasarnamį Gur-

zufe ir penkis tūkstančius rublių. Nekilnojamąjį turtą, jeigu panorėsi, galėsi parduoti. Išmokėk broliui Aleksandrui tris tūkstančius, Ivanui — penkis tūkstančius ir Michailui — tris tūkstančius. Aleksejui Dolženkai — vieną tūkstantį ir Jelenai Čechovai (Liolei), jeigu ji ištekės,—

vieną tūkstantį rublių. Po tavo mirties ir po motinos mirties viskas, kas liks, išskyrus pajamas iš pjesių, atiteks Taganrogo miesto valdybai liaudies švietimo reikalams, o pajamos iš p j e s i ų — broliui Ivanui, o po jo, Ivano, mirties —

Taganrogo miesto valdybai tiems patiems liaudies švieti-mo reikalams. Aš pažadėjau Melichovo kaimo valstiečiams šimtą rublių — mokesčiui už plentą; pažadėjau taip pat Gavriilui Aleksėjevičiui Charčenkai (Charkovas, Moska-liovka, nuosavas namas) mokėti už vyresniosios jo duk-

ters gimnaziją iki tol, kol ji bus atleista nuo mokesčio už 543

mokslą. Padėk neturtingiesiems. Saugok motiną. Gyvenki-te taikiai.

1901 metų rugpjūčio 3 d. Antonas Čechovas".

* * *

Olga Leonardovna išvažiavo į Maskvą. Jis palydėjo

ją iki Sevastopolio, pastovėjo perone, kol traukinys dingo iš akių, p e r n a k v o j o viešbutyje, pasiuntė Olgai Leonardovnai laišką su Kišto viešbučio antspaudu — ir grįžo į Jaltą.

„Viskas bus kaip anksčiau",— rašė jis iš Aksionovo Mašai. Taip ir buvo. Vėl pas jį lankydavosi jaltiečiai —

gimnazijos viršininkė Varvara Konstantinovna, klasių damos ir šiaip damos, Sofja Pavlovna Bonjė, gera negraži moteris, padedanti j a m labdarybės draugijos reikaluose, vėl jis skundėsi svečių antplūdžiu (.....aš jau vos neėmiau bliauti iš nevilties") ir laukė laiškų.

Iš kelionės Olga Leonardovna pasiuntė jam keturis

laiškus. Iš Lozovajos, Charkovo, Kursko; paskutinį pasiuntė jau iš stoties Maskvoje: „Įsivaizdavau, kaip mudu su tavim gyventume žiemą Jaltoje, ieškojau ir radau sau už-

siėmimų. Taip tikriausiai ir bus kitais metais".

Ar tikėjo jis tuo?..

Laiškai iš Maskvos ateidavo dažnai. Olga Leonardovna

ieškojo buto, jaudinosi: „Pamatysi, kaip bus j a u k u ir ge-ra..." Bet daugiausia ji rašė apie teatrą, apie savo gyvenimą, kaip jinai ilgisi jo: „...man vis norisi rašyti tau... apie kažką gera, platu, dailu, į ką nekaišiotų nosies žmonės ir nesusmulkintų to. Aš kažkaip miglotai reiškiu mintis, bet tu privalai suprasti ir nesijuokti iš manęs"; „Aš gyvenu tuo, kad laukiu, laukiu... Kol kas neturiu namų, nėra lizdo, vis kažkaip lyg ant ratų... Kaip aš pasidarau bejėgė, kaip man skaudu ir liūdna pagalvojus, kad mes ne kartu. Dieve, kodėl viskas taip nesuderinama gyvenime?"

„Vakar buvo toks puikus saulėlydis, tokios nuostabios

spalvos ir varpai tavo mėgstami skambino! Ir visa tai kartu taip jaudino mane, norėjosi erdvėn, išsprūsti iš tų rėmų, į kuriuos mes įsprausti. Aš netikęs žmogus. Kiti bent randa gražumo miesto gyvenime, jaučia tą grožį ir mėgaujasi.

544

O man greičiau negera darosi nuo miestiško gyvenimo,

aš lyg vengiu jo, juo gyvendama. Ir mane vis traukia, vis atrodo, tai netikras gyvenimas, ir ramini save mintimi, kad visada gali jį nutraukti, bet ar užteks jėgų — nežinia...

Atvažiuosi, imkim ir pasvajokim, bent mintyse pagyven-

sim kitu gyvenimu, nori?"

Aprašydama egzaminą teatro mokykloje, ji, tarp kitko,

pranešė, kad egzaminą — tarp kitų — laikė Lika Mizino-

va... Lika jau seniai nerašė jam, susirašinėjimas savaime nutrūko, tik Maša kartais papasakodavo ką nors. Atrodo, pernai Maša rašė jam, kad buvo nusivedusi Liką per jo

gimtadienį į „Žuvėdrą": „Ji verkė teatre, tikriausiai prieš ją išsivyniojo visas kamuolys prisiminimų..." Paskui rašė, kad buvo su Lika „Trijose seseryse", ir jau po jo vedybų

viename laiške šmėkštelėjo frazė: „Likos gaila".

Kartą, jau seniai, prieš trejetą metų, Lika atsiuntė jam iš Paryžiaus savo fotografiją. Antroje pusėje buvo eilės: Dienos gal mano bus ramios, gal nykios,

Mirsiu gal greit, bet viena žinau,—

Kol leis man jėgos, mirtis kol patykos,

Mintys ir dainos, ir svajos taip tykios

Skirtos bus tau!

Tai buvo eilutės iš Čaikovskio romanso, parašyto pagal Apuchtino žodžius, Lika jį dažnai dainuodavo pas Čechovus Melichove. O po eilėmis ji parašė: „Aš būčiau galėjusi parašyti tai prieš aštuonerius metus, o rašau dabar ir para-

šysiu po 10 metų". Ir, tikriausiai bijodama pasirodyti sen-timentali, pridūrė: „Tegul tas užrašas Jus sukompromituoja, aš dėl to džiaugsiuosi".

Bet po dešimties metų pakartoti tų žodžių Lika jau n e t u -

rėjo kam. Marija Pavlovna paskui prisiminė, kaip po Čechovo laidotuvių Lika atėjo pas juos, į butą Maskvoje, ir tylėdama prastovėjo prie lango kokias dvi valandas, ne-atsiliepdama į mėginimus ją prašnekinti. „Visa praeitis, kas išgyventa, tikriausiai iškilo jai prieš akis".

545

* * *

Tą rudenį už dešimties kilometrų nuo Autkos, Gaspro-

je, grafienės Paninos dvare, pilkoje škotiškoje pilyje su bokštais, matomoje iš toli nuo žemutinio kelio, gyveno Tolstojus. Jis atvažiavo čia po ligos, ir buvo šnekama, kad jį nustebino ir Krymas, kuriame seniai buvo lankęsis, ir Paninos rūmų prabanga.

Sugrįžęs Jalton, Čechovas netrukus nuvyko į Gasprą.

Prieš važiuodamas jis visą valandą vaidino Buninui, užsu-kusiam pas jį į svečius, spektaklį. Buninas sėdėjo kabinete, o Čechovas, išėjęs iš miegamojo, kur jis persirenginėjo, vis rodė Buninui į savo kelnes:

— Ne, šitos nepadoriai siauros. Pagalvos: stileiva!

Ir dingdavo miegamajame. Po kelių minučių išeidavo

su kitomis kelnėmis:

— O tos plačios kaip Juodoji jūra. Pagalvos: akiplėša...

Gasproje iš anksto sužinota, kad atvyks Čechovas,—

tada jau buvo telefonas. Ir „didžiųjų žmonių palydovas"

Sergejenka stebėdamasis užrašė dienoraštyje: „Sofja And-rėj evna pranešė laukianti Čechovo tokiu tonu, kaip apie įvykį". Savo kostiumu Čechovas taip pat nustebino Sergejenka, o ne Tolstojų: „Mano nuostabai, Čechovas įėjo kiek puošeiviškomis, madingomis siauromis kelnėmis ir

„su beveik kariškio familiarumu". Bet Levas Nikolajevi-

čius buvo taip „sužavėtas Čechovo", kad viskas jam atrodė

puiku, „mielai pritardavo jam ir jau avansu šypsodavosi, kai Čechovas susiruošdavo pažerti sąmojį".

Tą dieną, 1901 metų rugsėjo 11-ąją, Tolstojus ir Čechovas praleido kartu — nuo pietų iki vakaro. Ėjo žemyn siauru stačiu takeliu prie jūros, paskui sėdėjo plačioje Paninos vasarnamio terasoje, už kurios kaip siena kilo Ai Petri, daug kalbėjosi.

Šnekučiuojant buvo prisimintos Čechovo vedybos, visi

sveikino jį, gyrė Olgą L e o n a r d o v n ą — Tolstojus buvo susipažinęs su ja per „Dėdės Vanios" spektaklį Dailės teatre.

Visi pranašavo jiems laimingą gyvenimą, o Čechovas su-

mišęs atsakinėjo juokais.

Daug kalbėjo apie literatūrą. Tolstojus neseniai buvo

perskaitęs „Dauboje" ir labai gyrė apysaką, net citavo 546

kažką atmintinai. Kad apysaka Tolstojui patiko, Čechovas jau žinojo. Jis buvo gavęs Gorkio laišką, ir šis rašė, kad Tolstojaus laiške jam yra tokios eilutės: „Koks puikus Čechovo apsakymas žurnale „2izn". Aš nepaprastai džiaugiuosi". Ir, pateikdamas tuos žodžius, Gorkis toliau rašė:

„Aš taip ir įsivaizduoju senį — baksnoja pirštu į Lipos lopšinę ir galbūt su ašaromis akyse — labai galimas dalykas, kad su ašaromis, aš, būdamas pas jį, mačiau tai —

sako ką nors tokio gilaus ir mielo".

Tiktai kartą, atrodo, perbėgo šešėlis. Sergejenka pa-

klausė Čechovą, ar tiesa, kad šis rašąs naują pjesę. Ir Levas Nikolajevičius suraukė antakius: „Na, kam gi pjesės? Tegul Antonas Pavlovičius rašo tai, kuo jis labiausiai pajė-

gus".

Be užrašų savo dienoraštyje, Sergejenka tą dieną pa-

darė keletą nuotraukų. Stai Tolstojus ir Čechovas sėdi terasoje, ant žemos sofutės. Stai Tolstojus kažką pasakoja Čechovui, iš po baltos veltinės skrybėlės žvelgia į pašnekovą skvarbios akys... Tolstojus ir Čechovas prie arbatos stalo, dviese, kitoje n u o t r a u k o j e — kartu su Sofja Andrejevna. Tolstojus ir Čechovas, matyt, įsigilinę į pokalbį.

Už jų nugarų — viena iš Tolstojaus dukrų ir kažkas iš na-miškių...

Toji diena buvo nuostabi, nors Čechovas atvažiavo

beveik visai ligonis. Tolstojus taip pat buvo nesveikas.

Grįžęs namo į Autką, Čechovas parašė Gorkiui: aš

buvau pas Levą Nikolajevičių... jam Krymas baisiai patinka, žadina tiesiog vaikišką džiaugsmą, bet jo sveikata man nepatiko. Paseno labai, ir svarbiausia jo liga — tai senatvė, kuri jau užvaldė jį". O Tolstojus, kai jie pasiliko su Čechovu dviese, staiga tarė jam: „Aš jau visai leidžiuosi dabar į dugną. Dar praeitais metais buvau jaunesnis už jus, taip, taip, jaunesnis, o dabar į senelius jums tinku".

M a s k v o j e vyko „Trijų seserų" repeticijos — teatras ruošėsi naujam, jau trečiam sezonui. Ir Čechovas išvažiavo į Maskvą. Jis būdavo repeticijose, duodavo patarimų ir net mėgino surepetuoti gaisro sceną.

Rugsėjo 21-ąją jis buvo spektaklyje. Publika tuoj pat

pažino autorių, ir ovacijos tiesiog drebino nedidelę „Ermitažo" salę. Po ketvirto veiksmo Čechovą privertė išeiti į sceną.

547

Grįžęs namo, jis su aiškiu pasitenkinimu parašė Sredi-

nui: Trys seserys" eina puikiai, nuostabiai, eina daug geriau, negu parašyta pjesė..."

Jis išbuvo M a s k v o j e daugiau kaip mėnesį ir jau pradėjo ilgėtis jos dar neišvažiavęs, tik nujausdamas naują išsiskyrimą. Ir iškart nustojo jaustis čia kaip namie. Išsyk dingo noras dirbti, ir jis vėl atsiprašinėjo Miroliubovą, kuriam buvo prižadėjęs apsakymą: „Atleiskite, mielasis, aš nepasiunčiau Jums iki šiol apsakymo. Tai dėl to, kad nutraukiau darbą, o nutrauktą dalyką man visada yra

sunku užbaigti. Štai parvažiuosiu namo, pradėsiu iš naujo ir išsiųsiu, būkite ramus!"

„Štai parvažiuosiu namo..." Bet kur dabar buvo jo namai? Čia, Maskvoje, bute Spiridonovkos gatvėje, išnuo-

motame Olgos Leonardovnos, kur jis vis dėlto buvo sve-

čias, nors Olga Leonardovna iš visų jėgų stengėsi padaryti jaukų jo kabinetą ir visą butą? Ar Jaltoje, kur viskas buvo apgalvota jo paties, kur stovėjo įprasti daiktai?

Prieš išvažiuodamas jis parašė išsamų laišką Gorkiui

apie šio pjesę „Miesčionys", dar kartą pasižiūrėjo „Žuvėd-rą", apsilankė „Mikaelio Kramerio" repeticijose — ir iš-

važiavo į Jaltą. Ir visa tai išsyk tapo praeitimi.

Kas labiausiai kenkė jo sveikatai? Dažnos kelionės į

Maskvą, staigus klimato pasikeitimas, vienatvė, ilgėjimasis kito, ligos nevaržomo gyvenimo, ilgėjimasis žmonos?

Paskui, po jo mirties, pradės dėl to ginčytis gydytojai, artimieji, pažįstami ir net visai nepažįstami žmonės, kurie, pasak Olgos Leonardovnos, ir iš tikrųjų mėgsta „kai-

šioti savo nosį" į svetimą gyvenimą. Paskui pradės kaltinti Olgą Leonardovna, kad ji nemetusi teatro, kad nesukūrusi Čechovui jaukumo, ir dėl jos jis nenorėjęs gyventi Jaltoje, o tai juk taip buvę reikalinga jo sveikatai! Pradės ją kaltinti, atrodo, net tuo, kad ji pati buvusi sveika, jauna, ir jos gyvenimas pilnavertis, įtemptas... Paskui pradės ginčytis, stengdamiesi surasti visus „prieš" ją, pamiršdami tik viena,— kad jų abiejų gyvenimas buvo gyva, neišgalvota

jų likimo drama, ir toji drama, kaip kiekviena dviejų drama, nepavaldi trečiųjų asmenų teismui. Nėra svarstyklių, kuriomis būtų galima pasverti gyvenimą ir pasakyti, kas tada buvo reikalingiau — Maskva su jos šlapdriba ir bruz-548

dėsiu ar „šiltas kalėjimas Jalta", gyvenimas atskirai nuo žmonos ar suvokimas to, kad jis atėmė iš jos mėgstamą

profesiją.

...Lapkričio mėnesį į Jaltą atvažiavo Gorkis. Jam buvo leista gyventi Kryme, visur, išskyrus Jaltą. Kadangi Aut-ka buvo už miesto ribos, Čechovas priregistravo jį pas save. Į vasarnamį pradėjo lankytis pristavas. Jis pasirodydavo čia pats, čia skambindavo telefonu ir aiškindavosi, kur Gorkis. Po kurio laiko Gorkis persikėlė į Oleizą, bet dažnai ateidavo pas Čechovą. „Gorkis toks pat kaip ir bu-vęs, toks pat geras, net tarsi geresnis",— parašė jis tada Olgai Leonardovnai.

Kartą, žiūrėdamas pro langą į jūrą, Čechovas pasakė

Gorkiui:

„Mes įpratome gyventi viltimis, kad bus geras oras,

derlius, malonus romanas, viltimis praturtėti arba gauti policmeisterio vietą, o štai vilčių pasidaryti protingesniam tarp žmonių aš nepastebėjau. Galvojam: valdant naujam

carui, bus geriau, o po dviejų šimtų metų — dar geriau, ir niekas nesirūpina, kad tas geriau prasidėtų rytoj. Bendrai paėmus — gyvenimas kasdien darosi vis sudėtingesnis ir eina kažkur savaime, o žmonės — pastebimai kvailėja, ir vis daugiau jų lieka nuošalyje nuo gyvenimo".

...Gasproje gulėjo sunkiai sergantis Tolstojus, ir niekas negalėjo tikrai pasakyti, ar jis išgyvens. Ligą komplikavo plaučių uždegimas. Keletą k a r t ą būklė taip pablogėjo, kad buvo laukiama mirties.

Čechovas gavo Tolstojų gydžiusio Altšulerio žodį, jog

šis kasdien, grįždamas iš Gaspros, užsuks į Autką, ir jeigu jau dėl ko nors tai bus neįmanoma, tai praneš telefonu kuo smulkiausiai apie Levo Nikolajevičiaus būklę.

Tomis dienomis jis dažnai kartojo frazę, įsiminusią

daug kam: „Bėda, jeigu Levas Nikolajevičius mirs, mums, rusų literatams, be jo blogai bus". Ir dar: „Štai mirs Tolstojus, viskas velniop eis!"

Dar prieš metus, kai Tolstojus taip pat sunkiai sirgo, Čechovas pasakė Menšikovui, kaip bijo Tolstojaus mirties: „Jeigu jis numirtų, tai mano gyvenime atsirastų didelė tuštuma. Visų pirma, aš nė vieno žmogaus taip nemylė-

jau kaip jį; aš žmogus netikintis, bet iš visų tikėjimų laikau 549

artimiausią ir tinkamiausią sau būtent jo tikėjimą. Antra, kai literatūroje yra Tolstojus, tai lengva ir malonu būti literatu; net suvokti, jog nieko n e p a d a r e i ir nedarai, nėra taip baisu, nes Tolstojus daro už visus. Jo veikla yra pa-teisinimas tų lūkesčių ir vilčių, kurie dedami į literatūrą.

Trečia, Tolstojus stovi tvirtai, jo autoritetas didžiulis, ir kol jis gyvas, kiti skoniai literatūroje, visokios banalybės, įžūlybės ir verksmingumai, įvairios grubios, pagiežingos savimeilės bus toli ir giliai šešėlyje. Vien tik jo dorovinis autoritetas pajėgia laikyti šioje a u k š t u m o j e vadinamąsias literatūrines nuotaikas ir sroves. Be to, tai būtų banda be piemens arba košė, kurioje sunku būtų susigaudyti".

Iš Simferopolio inkognito a t v y k o v a l d i n i n k a s — j i s privalėjo Tolstojaus mirties atveju konfiskuoti jo rankraščius. Dalį rankraščių Suleržickis, atvykęs į Krymą 1902

metų pradžioje, slapčia p e r g a b e n o į Jaltą, o iš ten į Oleizą, pas Gorkį, ir paslėpė ten. Paninos dvaras buvo apsuptas šnipų, jie „šlaistėsi", kaip rašė vėliau Gorkis, po didžiulį

parką, o tasai pats Suleržickis vaikė juos, kaip vejamos iš daržo kiaulės.

Pagal asmeninį P o b e d o n o s c e v o n u r o d y m ą į Paninos namus turėjo prasismelkti šventikas ir, išėjęs iš tenai, paskelbti, kad grafas Tolstojus atgailavo prieš mirtį ir grįžo stačiatikių cerkvės prieglobstin. „Tasai baisus melas,—

rašė vėliau vienas iš artimų Tolstojaus draugų P. A. Bulan-

žė,— turėjo apskrieti visą Rusiją ir visą pasaulį ir padaryti tai, ko nepadarė per dešimtis metų nei rusų cenzūra, nei Levo Nikolajevičiaus raštų persekiojimai".

Į Gasprą susirinko tuo metu visa didžiulė Tolstojaus

šeima — vaikai, žentai, marčios. Smulkiais — mirties akivaizdoje — rūpesčiais gyveno namiškiai, įkyriai lindo

„nuoširdžiai užjaučiantys" lankytojai, kivirčijosi tarpusa-vyje gydytojai dėl „išskirtinės teisės gydyti" didįjį ligonį.

Nuo Tolstojaus slėpė net smulkius nemalonumus, ga-

linčius jį sujaudinti menkniekius. Slėpė laikraščio „Novoje vremia" numerius, kuriuose Levas Tolstojus jaunesnysis spausdino savo apsakymus, o Bureninas išjuokė juos, vadindamas jį „Tigru Tigrovičiumi Žindukliu", ir nurodinėjo tikslų jo adresą: „Prie Viešpaties atsimainymo Mulkių

gatvė Geltonas namas..."

550

„Akinamu buities dulkių sūkuriu" pavadins vėliau

Gorkis atmosferą Paninos namuose tomis dienomis, savai-tėmis, mėnesiais, kai į tą namą, užgniaužusi kvapą, žvelgė

visa Rusija.

Čechovas dažnai važinėdavo pas Tolstojų. Kai Tolsto-

jui buvo visiškai blogai. Ir kai šis ėmė sveikti. Važinėdavo vienas. Ir kartu su Gorkiu, Altšuleriu, Suleržickiu, paskui ilgai prisimindavo kiekvieną Tolstojaus frazę, kiekvieną jų susitikimo smulkmeną.

Kai pasidarė geriau, Tolstojus parašė Čertkovui: „Ma-

tau čia Čechovą, visišką bedievį, bet gerą". Kitą kartą už-

rašė dienoraštyje: „Džiaugiuosi, kad ir Gorkis, ir Čechovas man malonūs".

Kartą, kai Gorkis ir Čechovas, išbuvę pas Tolstojų visą dieną, išėjo iš jo, Čechovas nuvargęs tarė:

— Stai Gėtės kiekvienas žodis buvo užrašinėjamas,

o Tolstojaus mintys išsisklaido ore. Tai, mielasis, nepakenčiamai rusiška. Vėliau susiims už galvos, pradės rašyti atsiminimus — ir primeluos.

Atrodo, kaip tik po to Gorkis ir pradėjo užrašinėti pokalbius su Tolstojumi.

Jis užrašė tada, kaip Tolstojus, sėdėdamas terasoje,

pažvelgė į nueinantį takeliu Čechovą:

— Ak, koks mielas, puikus žmogus... Tiesiog — nuo-

stabus!

Kitą kartą Tolstojus paskambino Čechovui telefonu:

— Šiandien man tokia gera diena, taip džiugu sieloje,

kad man norisi, jog ir jums būtų džiugu. Ypač — jums! Jūs labai geras, labai!

Vis dėlto jų pasaulėžiūros skirtumas buvo stipriai jau-

čiamas pokalbiuose pačiomis įvairiausiomis temomis. Vyriausias Tolstojaus sūnus, Sergejus Lvovičius, kartais dalyvavęs tuose pokalbiuose, vėliau prisimindavo, kad Gasproje tada buvo kalbama apie daug k ą — a p i e literatūrą, apie žemės klausimą, opų Rusijos istorijoje, apie tuometinę padėtį... Ir Čechovas visada įdėmiai klausydavosi Tolstojaus, bet paprastai nesileisdavo į ginčus. Sergejus Lvovičius pavadino šitai taip: „Pagarbus, bet skeptiškas domė-

jimasis". Ir pridūrė toliau: „Jis < t ė v a s > p r o v o k u o d a v o ginčą, bet tai n e p a v y k d a v o ; Antonas Pavlovičius iššūkio 551

nepriimdavo. Man atrodo, kad mano tėvui norėjosi labiau suartėti su juo ir pajungti jį savo įtakai, bet jis jautė tylų

jo atkirtį ir kažkokia riba kliudė tolesniam jų suartėjimui".

Čechovas iš tikrųjų dažniausiai tylėdavo, kaip tylėdavo ir Jasnaja Polianoje, ir Chamovnikuose, ir Devičje Polės klinikoje... Tylėdavo, galvodavo, darydavo išvadas, svetimas Tolstojaus dogmoms.

Kai Tolstojus „pamokomu, pamokslaujamu tonu" pra-

dėdavo kalbėti apie Dievo meilę, vienintelį, dorovinį įstatymą, Čechovas pasijusdavo nejaukiai. Ir kartą jis pasakė

apie tai Miroliubovui: „Skaitau Tolstojaus žodžius apie Dievą, ir man atrodo, kad visa tai jis kalba iš seniokiškos neapykantos; negaliu skaityti jo pamokslų". O Tolstojus, Čechovui išėjus, su apgailestavimu sakydavo:

— Čechovas — nereligingas žmogus!

Vienam žurnalistui, aplankiusiam jį tada Jaltoje, Če-

chovas pasakė:

— Tolstojus — tai galbūt aukščiausioji filosofija, tai didžiausias altruizmas, bet gyvenime tai nepritaikoma.

Yra milijonai atvejų, kai į įžeidimus žmonės turi atsakyti įžeidimais, negali neatsakyti. Kova dėl šventų asmenybės teisių turi vykti visur, ir būtų amoralu, jeigu ji nevyktų.

— Bet k o v a — j u k tai kraujo upės,— paprieštaravo sumišęs žurnalistas.

Ir Čechovas atsakė į tai su tokiu įsitikinimu, kad, kaip prisiminė paskui jo pašnekovas, būtų galėjęs priversti tikėti savo žodžiais ką tik nori:

— Bet, atleiskite, kurgi nėra buvę to kraujo? Paimkite visą istoriją, argi nematote, kad ji visa aplieta krauju?

Tie karai, tie judėjimai... Ir per tą kraują žmonija eina gerėjimo kryptimi. Čia esama fatališko būtinumo. Kariau-jančios pusės ne taip lengvai atiduoda savo teises...

Taip nesiliovė jų ginčas su Tolstojumi. Ginčas, kurį

galėjo išspręsti tik istorija.

O po dvejų metų užgriuvo rusų—japonų karas, po jo —

pirmoji rusų revoliucija...

...Kartą, kai jiedu su Gorkiu atvažiavo į G a s p r ą — t a i buvo jau Tolstojui pasveikus,— kalba pakrypo apie Levo Sestovo knygą „Gėris Nyčės ir gr. Tolstojaus mokyme", kurią ką tik buvo perskaitęs Tolstojus, Čechovas buvo

552

skaitęs ją anksčiau, ir jinai jam nepatiko. Nyčės filosofiją jis kadaise pavadino „bravūriška". Sunki Sestovo samprotavimų kazuistika tuo labiau buvo jam svetima.

— O mane sudomino. Mandriai parašyta, o — nieko,

įdomu. Aš juk mėgstu cinikus, jeigu jie nuoširdūs,— netikėtai tarė atsakydamas Tolstojus.— Stai jis sako: „Tie-s a — nereikalinga", ir teisybė: kam jam tiesa! Vis tiek —

mirs.

Ir, matyt, pastebėjęs, kad jo žodžiai nesuprasti, pri-

dūrė, kandžiai šyptelėjęs:

— Jeigu žmogus išmoko galvoti, kad ir apie ką galvo-

t ų — jis visada galvoja apie savo mirtį. Šitaip visi filosofai. O — kokia gi tiesa, jeigu bus mirtis?

Tuos Tolstojaus samprotavimus Gorkis paskui taip pat

užrašė. Bet pati šneka apie Sėstovą užėjo tikriausiai dėl kažkokios asociacijos — iki tol buvo šnekama, atrodo,

apie mirtį.

Tolstojus ką tik buvo atsidūręs prie mirties ribos, ir kai ji tomis dienomis vos netapo jam realybe, išaiškėjo, kad jo nemirtingumo „anapus" koncepcija net jo paties neišgelbėjo nuo paprasto žmogiško siaubo prieš pabaigą, tą „svarbiausią" žmogaus egzistavimo dalyką. Tolstojaus baimę pastebėjo tada daugelis. Suleržickis. Gorkis. Čechovas. Pastebėjo ir daug kalbėdavosi apie tai, nes ji buvo visiems netikėta. Štai kaip gimė toji iš pirmo žvilgsnio nesuprantama asociacija.

Grįždamas paskui namo ir pasilikęs vienas, Čechovas,

galimas dalykas, taip pat galvojo apie mirtį. „Gyventi tam, kad mirtum, iš viso neįdomu, bet gyventi žinant, kad mirsi anksčiau laiko,— jau visiškai kvaila..." — pasakė jis kartą, žaisdamas termometru, Gorkiui ir užsikosėjo.

Su Buninu tą rudenį ir žiemą jis taip pat retkarčiais su-

šnekdavo apie tai. Sakydavo, jog nemirtingumas, gyve-

nimas po mirties kad ir kokia tai būtų forma — gryni paistalai:

— Tai prietarai. O visokie prietarai baisūs. Reikia

protauti aiškiai ir drąsiai.

O kartais, tarsi įtikinėdamas pats save, sakydavo, jog negali žmogus išnykti be pėdsako...

Bet jam, kuriam terminas buvo atmatuotas pagal šykš-

553

čiausią matą, nei tada, nei vėliau nepadėjo nemirtingumo

„šiapus" arba „anapus" koncepcijos.

Ir niekada niekas negalės parašyti apie jį frazės, pana-

šios į aną, Sestovo, kurią po pusryčių Paninos namų terasoje perskaitė tada Tolstojus: „Tolstojus, Dostojevskis, Nyčė negalėtų gyventi be atsakymo į savo klausimus, ir jiems bet kuris atsakymas buvo geriau negu nieko". Jam geriau buvo tik realybės tiesa.

* * *

Čechovas dažnai važinėdavo į Alupką, kur Voroncovų

rūmų Liūtų terasoje būdavo rengiami koncertai Bobrovo

vaikų džiovininkų sanatorijai remti, ir klausydavosi ten Šopeno, jo kūrinius skambindavo garsus pianistas S. Sa-muelsonas.

Bet baigdavosi muzika, ir grįždavo liūdesys ir vienat-

vės jausmas. Vieną tokią dieną iš Jaltos į Maskvą iškeliavo laiškas, apie kurį Čechovas nieko tada nežinojo. Mielasis, gerasis Suleris, kaip vadindavo Suleržickį bičiuliai ir pa-

žįstami, žmogus nepaprastai geras ir doras, parašė Olgai Leonardovnai:

„Olga Leonardovna, pas mus iš viso slogi nuotaika,

mūsų visų. Visiems liūdna, nejauku, o Antonas Pavlovi-

čius kamuojasi labiausiai. Vakar mes pas jį buvome, jis vėl ėmė po truputį spjaudyti kraujais.

Tą dieną, kai aš atvažiavau į Jaltą, suprantama, nakvojau pas jį, ir mes ilgai šnekučiavome. Tarp kitko, aš jam suteikiau vilties, kad Jūs tikriausiai netrukus atvažiuosite, bent kelioms dienoms.

Iš to, kaip jis įtikinėjo mane, kad Jūs negalite atvažiuoti, aš ypač aiškiai supratau, kaip šito labai trokšta.

Jeigu Jūs, Olga Leonardovna, galėtumėte padaryti taip, kad atvažiuotumėte bent dviem trim dienom, tai jau ir tas būtų labai gerai. Antonui Pavlovičiui tai tiesiog būtina.

Jis dūsta tarp savo keturių sienų ir, kaip stiprus žmogus, nesiskundžia, nesistengia sugraudinti kitų dėl savo padė-

ties, o nuo to jam dar sunkiau...

Atvažiuokite, Olga Leonardovna, atvažiuokite būtinai,

aš žinau, Antonas Pavlovičius slapčia nuo mūsų ir net nuo paties savęs jau laukia Jūsų.

554

Neužmirškite, kad jis ne tik Jūsų vyras, bet ir didis ra-

šytojas, pas kurį Jūs turite atvykti ne tik dėl tos priežasties, bet tiesiog kaip žmogus, galintis palaikyti jo žvalumą, vadinasi, ir sveikatą, kuri reikalinga visiems, visai rusų literatūrai, Rusijai.

Dailės teatras ne tik neturi trukdyti Jums išvykti, bet privalo komandiruoti Jus čia, nors ir labai trumpam. Aš nesakau čia, kad iš teatro pusės žiauru nesudaryti sąlygų

Jums atvykti pas ligotą liūdintį žmogų. Tai sąlygų klausimas. Bet kaip pas Čechovą, rašytoją, jie privalo Jus išsiųs-ti, jeigu tai iš tikrųjų „literatūrinis" teatras...

Galbūt Jūs barsite mane už tai, ką čia parašiau, bet Jūs žinote, kaip aš labai vertinu viską, apie ką kalbama šiame laiške. Aš labai myliu ir teatrą, ir Jus, ir labiausiai myliu Antoną Pavlovičių, o todėl tik ir išdrįsau taip parašyti, nesupraskite to blogai".

Laiškas iškeliavo, ir tą pačią dieną Čechovas taip pat išsiuntė į Maskvą laišką, kuriame buvo, tarp kitko, frazė:

„Man atrodo, kad tu neatvažiuosi".

O vasario 22-ąją atėjo telegrama, kad atvyksta Olga

Leonardovna.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Penkios dienos pralėkė, ir Olga Leonardovna vėl iš-

važiavo.

Bet šį kartą jie išsiskyrė neilgam. Atsisveikindami tą rytą kabinete, o paskui sode, prie vartų, kur jau stovėjo daugiavietis vežimas, jie kalbėjo apie tai, jog vasarą būtinai praleisią kartu ir važiuosią kur nors, galbūt į šiaurę, į

N o r v e g i j ą ar Špicbergeną, o greičiausiai — prie Volgos, kur išsinuomosią nedidelį namelį ir būsią visiškai vieni.

Olga Leonardovna kaip paprastai daug rašė iš kelionės.

Po Bijuk Lambato, nedidelės pašto stoties tarp Jaltos ir Aluštos, pradėję snigti, pasidarę šalta, bet buvę taip gražu, jog nesigailėjusi, kad važiuoja per Simferopolį... Traukinyje jos bendrakeleivė, provincijos dama iš Voronežo,

išsiėmusi visą šūsnį atvirukų su Čechovo, Tolstojaus ir Gorkio portretais... O ji pati skaičiusi „Ariadną" ir „Jony-555

čių" ir labai juokusis toje vietoje, kur aprašoma, kaip Katy-tis balzgina per klavišus... Ir d a r — j i nenorinti į Peterburgą ir jau skaičiuojanti dienas iki jų susitikimo... O dabar, užsimerkusi, matanti aiškiai, kaip jis sėdįs kabinete, ir bandanti atspėti jo mintis...

Traukinys ėjo, didindamas tarp jų atstumą. Šmėkščiojo

už langų stotys — Lozovaja, Charkovas, Brianskas... Iš-

lipo jos bendrakeleivė, įsėdo kiti... Pasidarė šalčiau. Laiš-

kai, paskubomis įmesti į stočių pašto dėžutes, darėsi vėl trumpesni. Priekyje buvo darbas. Įprastinis pilnas reikalų

gyvenimas. Pasidaręs įprastu išsiskyrimas.

Jaltoje tomis dienomis — kaip ir šiaurėje — taip pat

snigo ir pūtė vėjas Vienu žodžiu — tfu!"— kaip parašė

pavymui Olgai Leonardovnai Čechovas. Bet jo daugiau

jau nebeslėgė nei šlapi dribsniai, aplipdantys langus, nei vėjas, visiškai kaip žiemą stūgaujantis po Učan Su tarpu-kalnę, nei liūdnos prieblandoje jaunų sodinukų šakos.

Jo nuotaikoje kažkas staigiai pasikeitė.

Prieš akis — pavasaris, kad ir kas būtų, sužaliuos vėl pliki virbeliai, vieniši styrantys sode, ištirps sniegas, nurims vėjai, ir jiedu išvažiuos kur nors kartu, ilgam, ir baigsis tas nelemtas jų išsiskyrimas. Gal pavyks apgauti likimą, ir pasikartos ne tik pavasaris ir medžių žaluma, bet ir jaunystė, sveikata... Iš tiesų, o kodėl gi ne?

Su kažkokiu vaikišku džiaugsmu — vos ne girdamasis

tuo — j i s rašė žmonai, broliams, pažįstamiems, kad jaučią-

sis gerai, geriau nė nereikia, kad jis esąs beveik sveikas, jam norisi dirbti, ir jis būtinai rašysiąs ir pjesę, ir apsakymą. Ir tik vis prašė Olgą Leonardovną, kad pakeistų

teatre Brazo tapytą portretą, kurį padovanojo gydytojai —

Pirogovo suvažiavimo dalyviai,— tiesiog kokia nors gera fotografija, na kad ir Opitco...

Pagaliau buvo perrašytas ir išsiųstas Miroliubovui

„Archijerejus" — trumpa ir pernelyg įprasta istorija, kaip gyveno žmogus, o paskui mirė ir buvo užmirštas: „Po

mėnesio buvo paskirtas naujas vikariato archijerejus, o jo šventenybės Piotro jau niekas nebeprisiminė. Paskui ir visai pamiršo. Ir tiktai senutė mirusiojo motina, dabar gyvenanti pas žentą diakoną atkampiam apskrities mies-tuke, kai vakarėjant išeidavo pasitikti savo karvės ir prie 556

išganos susieidavo su kitomis moterimis, pradėdavo pa-

sakoti apie vaikus, apie anūkus, apie tai, kad ji turėjo sūnų archijerejų, ir kalbėdavo baugščiai, baimindamasi, kad ja nepatikės...

Ir iš tikro ja ne visi tikėjo".

„Archijerejų" Čechovas rašė kamuodamasis, jog kartais atrodydavo, kad jis iš viso jo neužbaigs. Niekas, be jo, nežinojo, kaip sunkiai atsiėjo tos mintys, sudėtos dabar į svetimą likimą, kaip sunkiai buvo išgyvenama svetima vienatvė, kaip tarsi apie savo skausmą rašė jis apie tai, kad archijerejaus motina su pagarbiu baikštumu žiūrėjo į savo pačios sūnų ir tyliu balsu sakė jam: „Tai ačiū jums", kaip skaudu buvo suvokti, kad ir po žmogaus mirties kitų

gyvenimas slenka taip pat kaip iki tol — taip pat sklinda virš miesto skardus džiaugsmingas skambesys, įaudrinda-mas pavasario orą, gieda paukščiai, skaisčiai šviečia'saulė, o gyvieji linksmi ir laimingi.

Ne, nerašė jis šio apsakymo „šaltu krauju". Ir pats

„šaltas k r a u j a s " — ar tai ne metafora? Be to, gerokai įgrisusi. Tegul pamėgina kas nors parašyti su „šaltu krauju" kad ir šitai: „Vakare vienuoliai giedojo darniai, su įkvėpimu, pamaldas laikė jaunas vienuolis šventikas juoda barzda; ir jo šventenybė, klausydamasis apie sužadėtinį, kuris ateis vidurnaktį, ir apie išpuoštą menę, jautė ne atgailą už nuodėmes, ne liūdnumą, o sielos ramybę, tylą ir mintimis nusikėlė toli į praeitį, į vaikystę ir jaunystę, kai irgi buvo giedama apie sužadėtinį ir apie menę, ir dabar toji praeitis iškilo prieš akis kaip gyva, nuostabi, džiaugsminga, kokia tikriausiai niekada ir nebuvo. Ir galbūt aname pasaulyje, aname gyvenime, su tokiais pat

jausmais mes prisiminsim tolimą praeitį, mūsų dabartinį

gyvenimą. Kas žino! Jo šventenybė sėdėjo altorinėje dalyje, čia buvo tamsu. Ašaros tekėjo per veidą. Jis galvojo apie tai, kad šit viską pasiekė, kas įmanoma jo padėties žmogui, jis tikėjo, tačiau vis dėlto ne viskas buvo aišku, kažko dar trūko, nesinorėjo mirti; ir vis rodėsi, kad jam stinga kažko paties svarbiausio, apie ką kadaise miglotai svajojo, ir dabar jaudina vis ta pati ateities viltis, kaip ir vaikystėje, ir akademijoje, ir užsieniuose".

„Ateities viltis", kuri teikia žmogui jėgų ir daro gyve-557

nimą prasmingą, viltis, kad pasikartos pavasaris, kad

mintys, abejonės, kančios tų, kurie neišgyvens iki jo, nepraeis be pėdsakų, kad kai kas liks iš jų ateičiai, padės išgyventi sielvartą, stipriau pajusti džiaugsmą ir galbūt taip pat įgyti galų gale „ateities viltį"...

Jis ilgai ieškojo savo herojaus veido. Kartą, eidamas

pro miesto fotoateljė, pamatė išstatytą reklamai nuotrauk ą — j o j e buvo žmogus su dvasiškio drabužiais, o su juo senutė tamsia paprasta suknele, kokias dėvi paprastos

miestietės. Paskui j a m pasakė, kad tai Tauridės vyskupas Michailas, dvasiškių gerbiamas kaip mokslinės vienuolijos įkūrėjas. Jis neseniai miręs, ir žmonės, pažinoję jį, kalbą apie jį kaip apie išsilavinusį ir neeilinį žmogų. Jo veidas, kartą pamačius, nedilo iš atminties. Čechovas nusipirko fotografiją ir paskui dažnai žiūrėdavo į ją, rodydavo pa-

žįstamiems. Kartą atėjo Gorkis ir taip pat negalėjo atitraukti akių nuo vyskupo veido ir tik kartojo: „Koks

žmogus, koks žmogus!"

Vietinės parapinės mokyklos mokytojas Ščiukinas,

drovus, varganai apsirengęs žmogus, atnešė Čechovui

velionio Michailo knygą „Evangelijos aiškinimai. Mintys apie kai kuriuos Evangelijos p a m o k y m u s ir įvykius".

Čechovas skaitydavo ją paprastai prieš užmigdamas. Paskui, užgesinęs lempą, ilgai dar mąstydavo apie to žmogaus likimą. O kai jau visai imdavo snūduriuoti ir mintys pradė-

davo pintis, staiga iškildavo kitas veidas — tėvo Sergijaus Petrovo, kuris, būdamas studentas filologas, ateidavo pas Čechovus Sadovo-Kudrinskajos gatvėje, gerdavo arbatą

ir rausdavo, jei kas nors kreipdavosi į jį su klausimu.

O gal studentu tose vizijose buvo jis pats, ir jam pačiam prieš akis buvo ilgas gyvenimas, ir negalėjai žinoti, kaip jis susiklostys, kaip negalima pasakyti, kas bus parašyta rytoj švariame lape, kuris guli ant stalo kabinete. Paskui ir tas veidas išnykdavo kažkur, ir likdavo tik silpna, viliojanti savo nežinomybe kažko viltis. Jau migdamas jis šypsodavosi, nes šmėkščiodavo nutrintas studentiškas

munduras, su kuriuo jis laikė paskutinius egzaminus, ir vos įžiūrima skylutė bate, kruopščiai užtepta rašalu...

Grąžindamas Ščiukinui knygą, Čechovas tada jam pa-

sakė kaip apie kažką, jam pačiam seniai nuspręsta: „Stai 558

puiki tema apsakymui. Archijerejus atlieka pamaldas di-dįjį ketvirtadienį. Jis serga. Cerkvė pilna žmonių. Giesmi-ninkai gieda. Archijerejus skaito evangeliją apie viešpaties kančias. Jis įsigilina į tai, ką skaito, širdį suspaudžia gailesys Kristui, žmonėms, pačiam sau. Jis staiga pajunta, kad jam sunku, kad jis gali greitai numirti, kad gali numirti tuojau. Ir tas j a u s m a s — ar balso garsais, ar bendra jausmo įtampa, ar kitais kokiais nematomais ir nesuprantamais būdais — persiduoda tiems, kurie su juo atlieka pamaldas, paskui tiems, kurie meldžiasi, vienam, kitam, visiems..."

Kartu su saule, kylančia vis aukščiau, ir migdolo medžio pumpurais, iškart, pačią pirmąją šiltesnę dieną išbrinku-siais, sušvito ir jam trumpam viltis, ir jis patikėjo, kad ir jo taip pat laukia ateitis. Tarsi Jis būtų sveikęs po ligos.

Bet ne tos, kuri ėdė diena po dienos jo plaučius, o tos, kuri darė jį bežodį, ir jis staiga pamiršdavo, kaip rašyti,— tada žodžiai nesirišdavo į frazes ir jis negirdėdavo nieko apgau-busioje jį iš visų pusių klaikiai mirtinoje tyloje. Gal jis iš tikrųjų įveikė tą nežinomą ligą, kuria suserga tik talentingi žmonės, o atsilaiko — genijai. Ir dabar pagaliau tvirtai žinojo, kad ir kas ateitų į literatūrą po jo, jis visada liks joje. Liks ilgam. Kad ir ką rašytų apie jį kritikai... Stai kad tik užtektų jėgų...

Ir vėl prasidėjo įprastiniai juokavimai. Ir jis jau nepy-ko ant syečių. Kai jam atnešdavo paskaityti eilinę pjesę, jis tik šūkčiodavo su dirbtiniu siaubu, j o g tai „prievarta-vimas". Ir stengdavosi paversti juokais nereikalingą Olgos Leonardovnos nerimą: „Tu... klausi, ar aš laikau tave protinga ne vien tik laiškuose... aš laikau tave kvailute, bet slepiu tai nuo visų".

Tomis dienomis, kai sprogo pumpurai ir ant neatsiga-

vusio dar persikų medžio šakų kalėsi žali, kaip nuplauti lapeliai, o priešais gonkas sužydo hiacintai, jis laukė

Olgos Leonardovnos atvykstant į Jaltą. Dabar tai buvo jam svarbiausia.

Ėjo 1902 metai. Laikai buvo nerimastingi. Taip manė

net pats Nikolajus II.

Beveik kasdien kas nors įvykdavo.

Kai Dailės teatras atvyko gastrolių į Peterburgą ir

aktoriai važiavo iš Nikolajaus stoties į viešbutį, jiems prie-559

šais Nevskiu špaleriais ėjo žandarai ir policininkai. Pa-

šnibždomis, apsidairant į šalis, buvo kalbama, kad laukiama „neramumų" — sukako įvykių prie Kazanės soboro metinės.

Visur vyko kratos, areštai. Ką tik buvo padaryta krata pas Leonidą Andrejevą, atimti Gorkio laiškai. Danilovo manufaktūroje, Maskvoje, darbininkai išvertė į upę audi-nius ir verpalus. Maskvos universitete buvo areštuoti ir užrakinti aktų salėje penki šimtai dvylika žmonių, naktį

policininkai išlaužė duris ir, bizūnais talžydami per nugaras, studentus kažkur išsivarė. Vieną jaunuolį, ėmusį giedoti koridoriuje „Marselietę", kruvinai sumušė. Čechovui parašė apie tai profesorius Altuchovas — visa tai įvyko jo akivaizdoje.

Kai kur vėl sujudo valstiečiai. Po visą šalį pasklido

žinia, kad sergantis Tolstojus kreipėsi iš Gaspros laišku į carą ir patvaldystę tiesiai pavadino atgyvenusia valdymo forma.

O Štutgarte, Dico leidykloje, buvo spausdinama knyga

„Ką daryti? Opūs mūsų judėjimo klausimai", ir jos autorius, N. Leninas5, rašė apie „tamsiąsias jėgas", kurių savivalėn pakliūva ir „studentas ir sektantas, valstietis, rašytojas".

Slaptoji policija dirbo „sąžiningai", arkliniuose tramvajuose, gatvėse, skveruose ir restoranuose buvo klausomasi pašnekesių, pašte buvo tikrinami laiškai, verbuojami į šnipus vis nauji ir nauji Romanovų giminei ištikimi valdiniai.

Ir, užsirakinęs nakčiai kabinete, rašė savo dienoraštyje senstantis Aleksejus Suvorinas: „Mes atsirėmėme į sieną, kurios kaktomis ir uolumu pramušti negalima. Revoliucinės nuotaikos plinta, ir kaip viskas baigsis — pasakyti sunku". Ir įpykęs ne kartą vadino Nikolajų II ir jo patarė-

jus „nemirtingais kvailiais", „didesnių už kuriuos įsivaizduoti ateityje sunku".

Suprantama, nėra nieko nuostabaus, jog tomis kovo

dienomis Nikolajui II atnešus iš leidinio „Pravitelstvenyj vestnik" iškirptą Mokslų akademijos pranešimą, kad 3 N. L e n i n a s — viena s iš V. Lenin o s l a p y v a r d ž i ų [vert. past.).

560

M. Gorkis išrinktas garbės akademiku (prie iškarpos,

kruopščiai užklijuotos ant atskiro lapo, buvo pridėta pa-

žyma iš policijos departamento, jog Gorkis yra tardomas), šis nusistebėjęs brūkštelėjo: „Nepaprastai originalu" —

ir tuoj pat padiktavo savo padėjėjui laišką, adresuotą liaudies švietimo ministrui Vanovskiui, kuriame išreiškė

nusistebėjimą tokiu keistu „garbingųjų išminčių" (taip jis pavadino Akademijos susirinkimą) sprendimu ir pareiškė

savo valią — anuliuoti rinkimus. Baigė tą laišką žodžiais:

„Tikiuosi tuo bent truputį prablaivyti Akademijos protus".

Kai pasidarė žinoma, kad Gorkio išrinkimas garbės

akademiku yra anuliuotas toje pačioje Akademijos Mar-

muro salėje, kur prieš savaitę buvo paskelbtas, Čechovas pradėjo gauti laiškus.

„Kokia prasmė atšaukti rezultatus tokių rinkimų, kurių

visa reikšmė išrinkimo į garbės narius faktas. O juk fakto sunaikinti negalima",— rašė jam Korolenka. Ir pridūrė

pabaigoje: „Apskritai — šlykštu".

Kijevo universiteto profesorius Korotnevas atsiuntė

ilgą ir liūdną laišką: „Nejaugi ir tas antausis visuomenės savimonei praeis be pasekmių ir bausmės? Nejaugi kiti

garbės akademikai neatsistatydins? Nuolankus jų tylė-

jimas bus sutiktas kaip pritarimas įvykdytai niekšybei".

Įvairiausiuose sluoksniuose buvo kalbama apie gėdingą

„pasažą" ir, kaip buvo galima suprasti, laukiama kokio nors rašytojų — garbės akademikų — sprendimo.

Tolesni įvykiai gerai žinomi.

Liepos mėnesį Korolenka, o rugpjūčio — Čechovas

atsisakė akademikų vardų. Čechovas pasiuntė laišką, kuriame su neįtikėtinu santūrumu rašė Mokslų akademijos

rusų kalbos ir literatūros skyriaus pirmininkui A. Veselovskiui: „Praėjusių metų gruodžio mėnesį aš gavau pra-nešimą, kad A. M. Peškovas išrinktas garbės akademiku.

A. M. Peškovas tada buvo Kryme, aš nedelsdamas susi-

tikau su juo, pirmasis pranešiau jam žinią apie išrinkimą ir pirmasis jį pasveikinau, paskui, neilgai trukus, laikraš-

čiuose buvo atspausdinta, kad dėl to, jog Peškovas patrauktas kvotai pagal 1035 str., rinkimai pripažįstami neteisėtais.

Tenai buvo tiksliai nurodyta, jog tai praneša Mokslų akademija, o kadangi aš esu garbės akademikas, tai tasai

19. „Čechovas"

561

pranešimas iš dalies pareina ir nuo manęs. Aš nuoširdžiai sveikinau, o dabar pats pripažinau rinkimus neteisėtais —

toks prieštaravimas mano sąmonėje netelpa, suderinti su juo savo sąžinės negalėjau. O susipažinus su 1035 str., man niekas nepaaiškėjo. Ir po ilgų apmąstymų aš galėjau priimti tik vieną sprendimą, be galo man sunkų ir skaudų, o būtent pagarbiai prašyti Jus tarpininkauti dėl mano atsi-sakymo garbės akademiko vardo". Taip išsipildė j u o k a i s tarta pranašystė: „Akademiko vardu džiaugiuosi. Bet dar labiau džiaugsiuosi, kai prarasiu tą vardą po kokio nors nesusipratimo. O nesusipratimas įvyks neišvengiamai..."

Dar vienas akademikas protestavo tada prieš Akademi-

jos nutarimą. Garsus matematikas A. M a r k o v a s norėjo paskelbti savo pareiškimą bendrame Akademijos susirin-kime, bet prezidentas neleido kalbėti. Tada Markovas;

padavė prezidento vardu prašymą atsistatydinti..,

Dailės teatras su pasisekimu vaidino Peterburge.

Triukšmingai, kaip ir Maskvoje, praėjo ankstesnės

Čechovo p j e s ė s — „Žuvėdra" ir „Dėdė Vania". Į spektaklį

„Trys seserys" ketino atsilankyti pats imperatorius su šeima, tam specialiai buvo išnuomota Michailo teatro salė

(gastrolės iki tol vyko Panajevo teatre). Spektaklio dieną net jo dalyviai negalėjo laisvai pakliūti į teatrą. Tarpdu-riuose stovėjo policininkai su sąrašu rankose ir tikrino įeinančiuosius, žymėdami paukščiuką prie pavardės.

Peterburge turėjo būti vaidinami ir „Miesčionys" —

jie specialiai buvo palikti gastrolėms. Pjesė buvo ilgai repetuojama, keičiami atlikėjai, ir vis niekaip nepataikyta į toną. Daugiausiai buvo ginčijamasi dėl Nilo vaidmens —

ar tai naujas tipas ir koks pasidarys ateityje?..

Premjeros visi laukė su nekantrumu ir baime. Ir staiga išaiškėjo, kad ji uždraudžiama. Teatro direkcijai buvo paaiškinta, kad vien tik Gorkio vardas gali dabar išprovokuoti „nepageidautiną" demonstraciją... nes demonstracijas sukeldavo beveik viskas. Kai Pirogovo suvažiavime buvo paskelbta Erismano sveikinimo telegrama (Rusijos

vyriausybė, atsidėkodama už viską, ką jis padarė rusų

mokslui, išbraukė jį iš Maskvos universiteto profesorių) salėje kilo toks triukšmas, kad, rodės, grius sienos.

562

Vis dėlto buvo leista generalinė repeticija, kurioje

ir turėjo būti nulemtas pirmos Gorkio pjesės likimas. Tą dieną į teatrą suvažiavo ministrai, cenzoriai, kritikai, visas

„valdantysis" Peterburgas. Kas kieno funkcijas tada vykdė — pasakyti sunku, bet cenzoriai, be abejo, buvo priekabūs kritikai, o kritikai — ne mažiau budrūs cenzoriai.

Teatras ir aikštė priešais jį knibždėjo policininkų. Jie stovėjo ir prie durų į salę, persirengę kapeldinerių unifor-momis. Priešais pastatą aikštėje j o d i n ė j o žandarai. . . . .Galima buvo pagalvoti,— rašė paskui Stanislavskis,— kad

ruoštasi ne generalinei repeticijai, o generaliniam mūšiui".

Visą savaitę prieš p r e m j e r ą sutrikę aktoriai kaip iš-

galėdami „lipdė" savo vaidmenis iš apgailėtinų gabalų, likusių po tos „cenzūros". Po savaitės pjesė buvo parodyta peterburgiečiams, o teisingiau pasakius — Peterburgo

policininkams, nes premjerosTaieną jų prisirinko geri trys ketvirtadaliai salės.

Taigi jokios demonstracijos per premjerą nebuvo, ir

aktorius kvietė taip pat ne per daug triukšmingai.

Gastrolės ėjo į pabaigą. Liko suvaidinti du ar tris spektaklius. Jau buvo žinoma išvažiavimo diena, užsakyti

bilietai, kad Olga Leonardovna spėtų M a s k v o j e pervažiuoti iš Nikolajaus stoties į Kursko. Ji Peterburge, o Čechovas Jaltoje skaičiavo likusias iki susitikimo dienas ir valandas.

Buvo jau išsiųsta į Peterburgą tikslus garlaivių tvarkaraš-

tis ir duoti paskutiniai nurodymai kelionei. Bet staiga po dviejų dienų pertraukos į Jaltą atėjo laiškas, parašytas nelygia ir neįskaitoma rašysena, pieštuku.

Olga Leonardovna rašė iš Klinikinio akušerijos insti-

tuto, kur jai ką tik buvo padaryta operacija. Išvažiuodama vasario mėnesį iš Jaltos ir paskui, jau Peterburge, ji taip ir nenumanė laukianti kūdikio. Tiktai klinikoje, kur ją išgabeno draugai, viskas pasidarė aišku. Ir dabar ji rašė

į Jaltą apsipildama ašaromis dėl neišsipildžiusios svajonės susilaukti Pamfilo. „Pamfilas", „Andriuša", „pusvokie-t i s " — t a i p juokais vadino jiedu su Čechovu kūdikį, apie kurį abu svajojo.

Ar reikia sakyti, kokia drama sukomplikavo nuo šiol ir šiaip nelengvą šeimyninį jų gyvenimą. Olga Leonardovna verkė ne tik tą pirmąją dieną, kai po operacijos rašė

19»

563

laišką į Jaltą. Ji verkė dar daugybę kartų, ir po mėnesio, ir po metų, ir po trejų, retkarčiais pradėdavo šneką apie tai, o dažniausiai tylėdavo. Ir kai ji žaisdavo su seserėčia arba ateidavo į svečius pas scenos d r a u g ą — š i s turėjo mažą linksmą sūnelį Vadimą,— ji tikėjosi — ir netikėjo,— kad anksčiau ar vėliau atsiras pasaulyje jos pačios „Andriuša"

arba „mergytė"... Apie tai jiedu kalbėjosi su Čechovu net trys dienos prieš jo mirtį. Ir tai buvo svarbiausias, slaptas jos skausmas, neišblėstantis ir metams bėgant...

Į Jaltą Olga Leonardovna atvažiavo visiška ligonė.

Iš garlaivio ją išnešė ant rankų, namie Autkoje ji negalėjo net užlipti į antrą aukštą... Pažįstami stengėsi netrukdyti Čechovams, kambariuose buvo neįprastai tylu ir tuščia.

Kai Olga Leonardovna miegodavo, jis eidavo į savo kabinetą, mėgindavo dirbti. O pjesę, kurią buvo sugalvojęs, vietomis jau „pradėjo matyti". Ir jau žinojo jos pavadinim ą — Ji pranešė kaip didelę paslaptį, laikydamas — Stanislavskio nuostabai — didžiuliu atradimu: „Vyšnių

sodas".

Laikraštyje „Novoje vremia", į kurį, uždarius leidinį

„Nedelia", Suvorinas galų gale prisiviliojo Menšikovą, štai jau metai reguliariai buvo spausdinami jo feljetonai

„Laiškai artimiesiems". Pats Menšikovas vadino savo

„kampą" laikraštyje — „nakvynės namais", tačiau vis vien nėjo iš jų ir, niekindamas laikraštį, brangino galimybę ten spausdinti ką sukūręs. Čechovui rašė, kad atsikratyti

„pragaištingo įpročio" spausdinti ką parašius sunku. O

Čechovas, skaitydamas feljetonus, tiktai gūžčiojo pe-

čiais — ką daro laikas su žmonėmis arba gal žmonės su

laiku... Juokais jis pasakė tada Olgai Leonardovnai, kad Menšikovas nuo to laiko, kai persikėlė į Carskoje Selo, pradėjo rašyti niekus. Bet esmė buvo ne naujas adresas.

Menšikovo likimas teikė peno apmąstymams ne mažiau

negu anksčiau jo straipsniai apie opius Rusijos gyvenimo klausimus. Iš „nakvynės namų", kur jis dabar gyveno, kartais p r a d ė d a v o dvelkti tokia judofobystė ir veidmai-niavimas, kad darydavosi nejauku. Čechovas staiga, visai, atrodo, ne vietoje, prisiminė, kaip bijojo Menšikovas Melichove persišaldyti ir net saulėtą dieną nenusiaudavo kaliošų ir, kai eidavo į mišką, pasiimdavo dėl viso pikto lietsargį ir aklinai užsisagstydavo savo juodą paltą, su kuriuo jis atrodė keistai ir paikai. Sunku buvo patikėti, kad jis buvęs jūrininkas ir net parašęs j ū r e i v y s t ė s vadovėlį. Ir kai dabar tekdavo skverbtis prie esmės per „raguo-tus silogizmus" (taip piktai pavadino vienas kritikas naują jo manierą), neįmanoma buvo patikėti, kad šitas Menšikovas draugavo j a u n y s t ė j e su revoliucionieriais, kad ne kartą

„Nedelia" per jį buvo gavusi cenzūros įspėjimų... Iš tikrųjų nežinomi tavo keliai, viešpatie... Kiek tokių mįslių

ir persimainymų matė jau Čechovas. Tada, devintajame

dešimtmetyje, Tichomirovas — iš pradžių leidinio „Na-

rodnaja volia" veikėjas, o paskui įnirtingas monarchistas, juodašimtiškojo laikraščio „Moskovskije vedomosti"

bendradarbis. Čechovas skaitė keistą jo knygą „Kodėl aš nustojau būti revoliucionieriumi" ir daug galvojo, kodėl įsitikinimai, už kuriuos dedamos galvos, pavirsta kartais savo priešingybe. Kadaise juk jis parašė apie tai apsakymą

„Nepažįstamo žmogaus pasakojimas"... Dabar štai — Men-

šikovas. Ko gero, jis, Čechovas, nebuvo toks jau nepa-

taisomas skeptikas, sakydamas gydytojui Orlovui, kad

budeliai taip pat išeina iš universiteto sienų. Tik štai įdomu būtų rasti „galus ir pradžias" — kada būtent „sąvokų painiava" pradeda virsti „raguotais silogizmais"...

Dėdamas į šalį „Novoje vremia" numerį, jis galvojo, kaip jo akyse pasikeitė gyvenimas,— dabar jis reikalauja konkrečių sprendimų ir aiškių pozicijų. Jo atsisakymas akademiko vardo — tai pozicija. Ir Menšikovo straipsnis apie Šekspyro „Seiloką" po kruvino pogromo Kišiniove —

taip pat pozicija, tiktai priešinga...

Tik gegužės pabaigoje Čechovai išvažiavo į Maskvą.

Apie vasaros kelionę prie Volgos jau negalėjo būti nė

kalbos, tuo labiau kad Olgai Leonardovnai pasidarė blogiau ir ją reikėjo vėl operuoti.

Vasara buvo karšta. Lietaus nebuvo. Dulkių uždanga

kabojo virš ištuštėjusių gatvių. Nebuvo kuo kvėpuoti, ir tik į pavakarę pro langus p a d v e l k d a v o vėsa, o gatvės valandai kitai atgydavo. Ištisas dienas Čechovas prasėdė-

davo šalia ligonės. Dažnai ateidavo Višnevskis ir linksmindavo kaip mokėdamas juos abu. Užsukdavo ir Stanis-

lavskis. Bet vieną pramogą jis sugalvojo sau pats — „Ak-565

variumo" sode, Sadovajos gatvėje, gastroliuojantis žong-lierius rodydavo publikai savo triukus, ir Čechovas, kai būdavo galima išeiti iš namų, patraukdavo tenai ir sugrį-

žęs ilgai dar kaip vaikas stebėdavosi jo vikrumu.

Vieną dieną jis parašė Marijai Pavlovnai, kad ta pa-

ieškotų stalčiuje ir kuo greičiau atsiųstų lapelį popieriaus, prirašytą „būsimajai pjesei". Jo „požymiai" tokie — ten užrašyta „daug visokių pavardžių". Mintys apie pjesę smygsojo galvoje tvirtai, ir kiekvieną kartą, kai bute Zvonarsko skersgatvyje pasirodydavo linksmas ir visada kuo nors susižavėjęs Stanislavskis, Čechovas pasakodavo jam ką nors iš būsimos pjesės. O Eutichijui Karpovui, tam pačiam Aleksandro teatro režisieriui, kuris tapo „nemirtingas" „Žuvėdros" p a s t a t y m u ir j o s n e p a s i s e k i m u , Čechovas pasakė, susitikęs su juo pas Komisarževskają, jog

norįs parašyti „žvalią pjesę", pagauti dabarties nuotaiką.

Kai Olgos Leonardovnos sveikata tiek pagerėjo, kad ją

jau buvo galima neilgam palikti vieną, Sava Morozovas, garsus M a s k v o j e mecenatas, teatro pajininkas ir pagrindinis jo kreditorius, pasikvietė Čechovą pasisvečiuoti dvare prie Permės, kur jis ketino važiuoti su reikalais. Ir Čechovas sutiko. Norėjosi pailsėti, prasiblaškyti po sunkių mė-

nesių, jis pasiilgo j u d ė j i m o , naujų vietų, naujų įspūdžių.

Iki Nižnij N o v g o r o d o važiavo traukiniu. Paskui persėdo į garlaivį. Morozovas vežėsi du vokiečius, seną ir jauną. Rusiškai šie nemokėjo, ir teko kalbėtis su jais vo-kiškai. O vokiškai Čechovas nekaip temokėjo ir todėl ypač džiaugdavosi, kai jie suprasdavo kits kitą. Oras buvo

nuostabus, statūs, apaugę mišku Karnos krantai nepaprastai gražūs. Garlaivis plaukė lėtai. Girgždėjo ir šlepsėjo į vandenį ratai. Naktį aidžiai žvangėjo sunkios sutinkamų baržų

grandinės, pūkščiojo ketiniai inkarai, šnypštė garas, ka-muoliais verždamasis iš vamzdžių, per garsintuvus kalbė-

josi vyresnieji baržų darbininkai... Vandenyje, sklaidyda-miesi, žirdami ir vėl susiliedami į vieną sūpuojančią dėmę, atsispindėjo garlaivių žiburiai. Švintant netikėtai stojo tyla — buvo girdėti, kaip gieda pakrantėj paukščiai, kaip iššoka žuvis, blyksteldama slidžiais žvynais, ir vėl pūkšteli vandenin. Buvo ramu, gera, ir Čechovas pasišaipydamas

parašė Olgai Leonardovnai, kad jo nuotaika „vokiška".

566

O prieš pačią Permę rytmetinę tylą šaižiai sudrumstė

patrankų gamyklos, laivų statyklos, ketaus liejyklos sirenos. Prasidėjo Uralas. Jie susėdo prieplaukoje į puskarietę, atsiųstą Morozovui, ir — sušmėkšavo iš abiejų pusių šali-gatviai, ilgi, mediniai, regis, nesibaigiantys, vienodi namai, žibintų stulpai, ugniagesių sargybos bokštai, cerkvės, didelės ir mažos parduotuvės... Visa tai buvo panašu į

dešimtis kitų miestų, į Serpuchovą, Tverę...

Morozovo dvare pasitikti šeimininko buvo rengiamasi

gerokai prieš jo atvažiavimą. Jau prieš savaitę pradėta šaudyti paukščius, gaudyti kiršlius, dažyti namus iš lauko, gramdyti ir valyti iš vidaus, tvarkyti parką, Valsčiaus valdyboje, kuri buvo gamyklos gyvenvietėje, imta ruošti peticijas ir skundus, o cerkvėje moksleiviai repetavo

sveikinimo kantatą. Stoties viršininkas, buvęs žandaras, įsakė papuošti stoties patalpas girliandomis, o varpą nu-

šveisti plyta. Buvo panašu į Čechovo apsakymo siužetą —

lyg juokingą, lyg liūdną.

Visa tai ir pamatė Čechovas, nužengęs nuo naujai nula-

kuotos puskarietės paminos ant žemės, priklausančios

Morozovui. Jis išgirdo kantatą, kurią moksleiviai sugiedojo prie šventinio stalo, tarp žuvies ir kepsnio, pamatė

Morozovo svečius — vietos inteligentiją: girininką, fel-

čerį, inžinierių, techniką, kvepiančius naftalinu ir kvepalais, kvatojančius ir geriančius degtinę, kai juokėsi ir gėrė šeimininkas. Beje, nė vienas iš jų neatkreipė dėmesio į Čechovą ir, regis, niekas nežinojo, kas jis toks. Išgirdę iš Morozovo, kad tai rašytojas, nusprendė, kad šeimininkas atsivežė jį kaip pagalbininką „rašymo reikalams".

Netrukus Čechovas parašė Nemirovičiui: „Gyvenimas

čia, netoli Permės, pilkas, neįdomus, o jeigu pavaizduotum jį pjesėje, tai pernelyg sunkus".

Čia, Usoljėje, Urale, ten — Rusijoje, Melichove, tiesą sakant, buvo tas pat: atšiaurumas ir nekultūringumas.

Čechovas įdėmiai stebėjo Morozovą. Čia, kur vieni jį

dievino, o kiti jo bijojo ir neapkentė, kaip ir Maskvoje, savo prabangioje viloje Spiridonovkos gatvėje, jis atrodė

svetimas visiems ir viskam. Skvarbiose, giliai įkritusiose akyse blyksėjo pikta pajuoka iš žmonių ir kartu vidinis opumas.

567

Čechovas prisiminė, kaip šaipėsi iš Morozovo Mask-

voje „kilmingi aristokratai", tie, kurie prieš tai buvo valgę ir gėrę jo sąskaita. Jis buvo ne pirklys despotas iš Zamoskvorečės. Buvo apsišvietęs, mokęsis užsienyje. Rezer-fordo ir Le Blano vardai, tais laikais dar netapę labai populiarūs, jam buvo žinomi kaip ir Puškino, Lermontovo

vardai. Jis mokėjo atmintinai daug eilėraščių, susižavėjęs skaitė Briusovą, Balmontą. Revoliuciją Rusijoje laikė

neišvengiama — sakydavo, kad tik tokiu keliu esą įmano-ma šalį sueuropinti ir tik taip pajudėsianti iš vietos ruso sąmonė ir psichika. „Laikas jau žengti nuo kasdieninių

dramų prie tragedijų",— mėgo jis kartoti su kažkokiu žiaurumu, ir tai buvo akmenėlis į Čechovo „daržą". Pats būdamas sūnus to Morozovo, kuris išgarsėjo žiauriu susi-dorojimu su streikavusiais tekstilininkais Orechove-Zu-jeve, jis slėpė savo namuose revoliucionierių Baumaną, pats vežiojo į savo gamyklą atsišaukimus, įvedė pas save įmonėse aštuonių valandų darbo dieną, o baigė gyvenimą taip, kaip ir turėjo būti,— paleidęs sau kulką į širdį...

Nauji įspūdžiai pasirodė esą, teisybę pasakius, tęsinys senų. Grįžęs rytojaus dieną iš ligoninės, kur stebėjo, kaip felčeris priiminėja ligonius, Čechovas pasakė piktai lyg sau, lyg kažkam kitam: „Turtingas pirklys, teatrus stato...

su revoliucija flirtuoja... o vaistinėje nėra jodo ir felčeris girtuoklis visą spiritą iš stiklainių išgėrė ir reumatizmą gydo ricina..." Tai irgi buvo beveik gatavas siužetas apsakymui. Bet jis jau buvo parašęs apsakymą „Treji metai".

Pas Morozovą, be Čechovo, gyveno Kalnakasybos ins-

tituto studentas praktikantas Aleksandras Tichonovas.

Matydamas, kaip kamuojasi nuo kaitros Čechovas, kaip

atsainiai sklaido seną „Nivą" ir vis klausinėja, ar nėra jam telegramos iš Maskvos, Morozovas pavedė studentui „už-

imti" svečią, o pats išvažiavo.

Kai jie pasiliko dviese, Tichonovas iš pradžių pakvietė

Čechovą kartu išgerti arbatos. Jiedu sėdėjo didelio ponų

namo terasoje. Po kamuojančios kaitros plūstelėjo pagaliau vėsa, kvepėjo spygliais, iš parko gilumos dvelkė miš-

ko drėgme. Nusprendęs, kad su rašytoju reikia kalbėti

apie literatūrą, Tichonovas „springdamas nuo jaustukų", kaip vėliau pats prisiminė, pradėjo girti „Dainą apie Audros paukštį".

Čechovas klausėsi tylomis, tiktai šaukštelis protarpiais skimbčiojo į plonus stiklinės kraštus. „Aš žinau, kad jūs man pasakysite — politika! Bet kokia gi čia politika? —

staiga tarė Čechovas.— „Pirmyn be baimės, abejonių" —

tai dar ne politika. Vien „aistra narsuolių" politikoje niekada niekas nebuvo daroma..." Jis pasakė tai ramiai ir įsitikinęs, nes seniai ir daug apie tai buvo galvojęs, ir kartą tokių apmąstymų valandėlę atsirado jo užrašų knygutėje dar vienas įrašas: „Jeigu jūs šaukiate pirmyn, tai būtinai nurodykite kryptį, kur būtent pirmyn. Sutikite, kad jeigu, nenurodę krypties, išpyškinsite tą žodį iškart vienuoliui ir revoliucionieriui, tai jie nueis visiškai skirtingais keliais".

Tarsi nepastebėjęs, kaip iš nustebimo studentas apsi-

plikino arbata, jis kalbėjo toliau: „Jūra juokėsi". Jūs, žinoma, sužavėtas. Perskaitėte ir stabtelėjote. Ir manote, kad stabtelėjote todėl, kad tai gerai. O sustojote todėl, kad nesupratote, kaip čia yra: jūra — juokėsi... Pažiūrė-

kite, kaip pas Tolstojų: saulė teka, paukšteliai gieda... ir niekas nerauda ir nesijuokia. O juk tai svarbiausia — pa-prastumas". Ir, pasakęs panašiai apie „Fomą Gordejevą", baigė, susimąstęs sukaliodamas pensnė raištelį: „Jūs visai ne tai vertinate Gorkio kūryboje, ką reikia. Jo k ū r y b o j e yra iš tikrųjų puikių dalykų. „Ant sielių", pavyzdžiui.

Prisimenate? Plaukia rūke... naktį... Volga... Nuostabus apsakymas! Visoje mūsų literatūroje aš žinau dar vieną tokį, tai Lermontovo „Tamanė".

Tichonovas užvedė kalbą apie dekadentus. Čechovas

vėl nusišaipė: „Sukčiai jie, o ne dekadentai! Supuvusiom prekėm prekiauja. Religija, mistika ir visokia velniava...

Jūs jais netikėkite. Ir jų kojos visai ne blyškios, o tokios pat kaip ir visų,—.plaukuotos",— linksmai baigė jis.

Po daugelio metų prisiminęs tą vakarą Morozovo namų

terasoje, Tichonovas suprato, kad pasipylusią ant jo tada paradoksų kaskadą labiausiai sukėlė protestas prieš bend-riausius dalykus, kuriuos jis, studentas, buvo spėjęs jau perprasti, dar nesuvokęs, kad bendrjausi dalykai nei mene, nei politikoje anaiptol nėra jau tokie nepavojingi.

569

...Kas Morozovo dvare buvo neginčytinai gera — tai

akimis neaprėpiamos tolumos anapus upės ir pačios Dio-

mos vingiai, v a k a r a i s virš jos kylantis balzganas rūkas, raudoni molingi šlaitai, išraižyti šešėlių, ir — žūklė.

Valandų valandas sėdėdavo Čechovas pašlaitėj su meš-

kere. Šildė saulė, nuo raibuliavimo truputį svaigo galva, ir dvejinosi akyse, jeigu ilgai žiūrėjai į vandenį... Kažkur greta inkštė liesas neaiškios veislės šunelis, ir, kai plūdė

strykteldavo, jis nekantriai pašokdavo, vizgindamas uodegą, ir laibai lodavo, o paskui p r a r y d a v o žuvį gyvą. Kartą, žiūrėdamas, kaip jis ryja ešerį, kuris daužė jam per snukį

slidžia uodega, Čechovas susimąstęs tarė Tichonovui:

„Visai kaip mūsų kritikai!"

Jis išvažiavo po trijų dienų.

Iš vakaro kamavo ypač didelė kaitra. Sutemus jie vėl

sėdėjo su Tichonovu terasoje. Iš visų pusių juos gaubė

tamsa. Virš lempos blaškėsi naktiniai drugiai, o beržų

lapai sode neramiai virpėjo.

Tokį įsiminė Tichonovas tą vakarą. Suspaudęs tarp

kelių ilgas liesas rankas, lyg su kažkuo ginčydamasis, Čechovas kalbėjo negarsiai, ir jo žodžiai toje besitven-kiančios audros tamsoje skambėjo ypač karštai ir įtikinamai. „Menas tuo ypatingas ir geras, kad čia negalima meluoti... Galima meluoti mylint, politikuojant, gydant ligas, galima apgauti žmones ir patį poną Dievą — būta ir tokių

atvejų, bet mene apgauti negalima..." O paskui, valandėlę patylėjęs, tarsi laukdamas prieštaravimų, prašneko jau ramiau: „Štai man dažnai priekaištaujama — net Tolstojus priekaištavo,— kad aš rašąs apie smulkius dalykus, kad pas mane nesą teigiamų herojų: revoliucionierių, Aleksandrų

Makedoniečių ar bent, kaip Leskovo, tiesiog sąžiningų

ispravnikų... O iš kur jų paimti? Džiaugčiaus, kad būtų!

Mūsų gyvenimas provincialus, miestai be grindinio, kaimai skurdūs, žmonės išvargę. Visi mes j a u n y s t ė j e entuziastingai čirškaujame kaip žvirbliai ant mėšlo, o artėjant ketvirtai dešimčiai — j a u seniai ir pradedame galvoti apie mirtį... Kokie mes herojai!"

Parke neramiai šlamėjo beržai, blaškėsi paukščiai. Lempos šviesa geltona dėme krito Čechovui ant kelių, ir buvo matyti, kokie jie smailūs ir liesi. O Čechovas vis kalbėjo, 570

tarsi tamsoje jam būtų buvę lengviau išsikalbėti: štai jūs sakote verkęs mano pjesėse... O aš juk ne dėl to jas pa-rašiau, kad Aleksėjevas padarytų jas tokias verksmingas.

Aš norėjau kitko... Aš norėjau tik sąžiningai pasakyti žmonėms: „Pažvelkite į save, pažiūrėkite, kaip jūs visi blogai ir nuobodžiai gyvenate!.." Svarbiausia, kad žmonės tai suprastų, o kai jie tai supras, būtinai susikurs kitą, geresnį gyvenimą... Aš jo nepamatysiu, bet ž i n a u — j i s bus visiškai naujas, nepanašus į tą, kuris yra..."

„O tie, kurie jau suprato? — p a k a r t o j o jis po trumpos pauzės Tichonovo klausimą ir atsistojo.— Na, tie ir be manęs kelią ras.— Ir pridūrė, tarsi nė nebūtų buvę to, ne čechoviškai atviro pokalbio: — E i n a m miegoti. Audra bus".

Naktį iš tikrųjų įsisiautėjo audra. Kambarius čia nu-

plieksdavo akinami pliūpsniai, čia jie paskęsdavo tamsoje.

Parke lankstėsi didžiuliai medžiai. Pilki debesys virto vienas per kitą. Įstrižas lietus pliekė į stiklus. Namas virpėjo, po atšokusiais apmušalais, sausai šnarėdamas, biro tinkas...

Trumpam nutykus, Tichonovas išgirdo dejonę. Kaip

buvęs, basas, neapsirengęs, jis puolė per koridorių į Čechovo kambarį.

...Ant spintelės ties lova baigė degti apgargėjusi žvakė.

Čechovas gulėjo susirietęs tarp sujauktų paklodžių. Jo kūnas krūpčiojo nuo kosulio, ir po kiekvieno kostelėjimo iš plačiai atvertos burnos į mėlyną emaliuotą spjaudyklę plūsteldavo beveik j u o d o kraujo...

Jis ne išsyk išgirdo, jog kažkas įėjo, o kai pamatė Tichonovą, pažvelgė bejėgiškomis be pensnė akimis ir sunkiai ištarė: „Aš trukdau jums miegoti... atleiskite, balandėli".

Rytojaus dieną Morozovas išvežė Čechovą į Permę.

* * *

Vasaros pabaigą Čechovas ir Olga Leonardovna pra-

leido Stanislavskio vasarnamyje, Liubimovkoje. Važiuoti į ten reikėjo iš Jaroslavlio stoties iki Tarasovkos. BevčiM

greta namo, pakalnėje, lėtai tekėjo upė, ir, užmiršęs viską, Čechovas valandų valandas prasėdėdavo su meškere ant

mažo plaustelio.

Liubimovkoje jis daug skaitė. Čia gavo ir perskaitė

naują Gorkio pjesę. Iš valkatų gyvenimo. Iš pradžių ji vadinosi „Nakvynės namuose", paskui „Gyvenimo dugne", ir tik vėliau — tiesiog „Dugne".

Pats Gorkis gyveno Arzamase („sode čiulba lakštin-

galos, o krūmuose slepiasi šnipai",—rašė jis, vaizduodamas „ramią provinciją") ir prašė Stanislavskio ir Nemirovičiaus, kad jie paprašytų generalgubernatorių leisti jam rudenį apsilankyti repeticijose. Čechovas parašė jam:

....ji (pjesė) nauja ir, be abejonės, gera. Antras veiksmas ypač geras, tai pats geriausias, pats stipriausias, ir aš, kai skaičiau jį, ypač pabaigą, tai vos nestrykčiojau iš pasitenkinimo. Nuotaika niūri, slegianti, publika iš neįpratimo eis nesulaukusi pabaigos, ir Jūs, šiaip ar taip, galite atsisveikinti su optimisto reputacija... Ar Jums nepavyktų

ištrūkti iš Arzamaso ir atvažiuoti į Maskvą bent savaitei?

Aš girdėjau, kad atvažiuoti Jums leis... Aš gyvenu Liubimovkoje, Aleksejevo vasarnamyje, ir nuo ryto iki vakaro meškerioju... Taip aptingau, kad net pačiam šlykštu darosi" .

Pjesę — tą, kuri turėjo vadintis „Vyšnių sodas",— ra-

šyti nesisekė. Staiga užgeso toji pakili nuotaika, kurią buvo patyręs pavasarį, ir dabar jis vėl sunkiai ieškojo atramos taško.

Tinginiauju ir nieko neveikiu. Pjesės dar nepradė-

jau, tik apmąstau. Pradėsiu tikriausiai ne anksčiau kaip rugpjūčio pabaigoje",— rašė jis Stanislavskiui.

Pjesę rašyti nesisekė. Bet vis tiek kasdien ji pasipildydavo naujomis detalėmis, ir jis j u o k a u d a m a s pasakodavo tai Olgai Leonardovnai, tai Višnevskiui, tai pačiam Stanislavskiui, kaip joje meškerios Artiomas. Salia, maudyklėje, pliuškensis ir baidys žuvis Višnevskis. Paskui besi-maudantis herojus pavirto į aistringą biliardo žaidėją, ir j a m kažkodėl staiga amputavo ranką. O meškeriotojas

netikėtai pasirodė esąs senukas liokajus, kuris, tarnaudamas pas poną, susitaupė nemažai pinigų. Kartą jis įsivaizdavo dvaro namų langą, ir pro jį lindo vidun žydinčių

572

medžių šakos. Ir namuose apsigyveno kažkokia ponia...

„Bet jūs juk neturite tokios aktorės. Reikia ypatingos senutės. Ji vis laksto pas senąjį liokajų ir skolinasi iš jo pinigų",— sakydavo jis, kai jį imdavo įkalbinėti ir prašyti pjesės. Paskui šalia senutės atsirado ar jos brolis, ar dėdė, tasai pats berankis ponas, biliardo mėgėjas, toks neprisi-taikęs prie gyvenimo, kad kartą, kai liokajus išvažiavo nesutvarkęs jam kelnių, jis visą dieną taip ir pragulėjo lovoje.

...Greta Liubimovkos Stanislavskių giminaičių šeimoje

gyveno guvernantė, anglė, maža keista būtybė vyrišku

kostiumu: sunku buvo nusakyti jos lytį ir amžių. Bet su Čechovu ji iškart rado bendrą kalbą. Jiedu kalbėjo vienas kitam baisius niekus, ir abu buvo tuo nepaprastai patenkinti. Kartą Čechovas ėmė jai pasakoti, kad j a u n y s t ė j e buvęs turkas ir turėjęs haremą, kad netrukus grįšiąs į

tėvynę ir išsirašysiąs ją sau... Šitaip kadaise paikiodami jiedu su Levitanu erzino Babkine Kiseliovų guvernantę

Vaflią. Levitano jau nėra, su Kiseliovais seniai išskyrė

gyvenimas, ir Vaflios galbūt taip pat nėra gyvos... O guvernantė iš Liubimovkos taps vienu jo pjesės „Vyšnių

sodas" personažu...

Pjesę rašyti nesisekė, bet visos jo mintys buvo apie ją, ir atminties, sąmonės gelmėse, kur viešpatauja žmogui

nežinomi dėsniai, ji laukė savo meto, o kol kas vienas detales keitė kitos, atsirasdavo naujų personažų, ir visk a s — vienaip ar k i t a i p — „dirbo" jos labui. Bet kaip tik apie tai jis niekam nepasakojo. Vietoj to, vaikštinėdamas su Višnevskiu, jis staiga ėmė aiškinti, kaip galėtų atrodyti pjesė be herojaus. Per tris veiksmus herojaus visi laukia, apie jį kalba, jis tai važiuoja, tai nevažiuoja, o ketvirta-jame, kai jau viskas jo atvažiavimui paruošta, ateina telegrama, kad jis mirė. Višnevskis taip ir nesuprato, rimtai čia šnekama ar ne ir ar turi šitai ryšio su ta pjese, kurios laukia iš Čechovo Dailės teatras.

* * *

Čechovas išvažiavo rugpjūčio pradžioje. Traukinys vėl

vežė jį į pietus. Už lango šmėkščiojo tie patys seniai pa-

žįstami pavadinimai, nebent dabar atvirkštine tvarka —

Tula, Kurskas, Charkovas, Lozovaja... Beveik iš kiekvienos stoties jis siuntinėjo Olgai Leonardovnai atvirukus, ir kuo labiau artėjo į pietus, tuo trumpesni jie buvo...

Jaltoje tvyrojo kaitra, buvo apvytus žaluma, trūko

vandens. Po kiemą, iškišę liežuvius, leipedami nuo karščio, slampinėjo šunys. Bet vis dėlto jis buvo namie, ir šitai pasirodė esą labai svarbu: „Aš pagaliau pradedu priprasti ir jau sėdžiu prie savo stalo ir kai ką rašinėju".

Žmonos laiškai pradėjo eiti maždaug po savaitės. Če-

chovas, kiekvieną kartą jaudindamasis, atplėšdavo voką, išimdavo pažįstamais kvepalais dvelkiančius lapelius, pri-margintus skubria nelygia rašysena, ir niurdavo. Laiškai būdavo pilni priekaištų. Skaitydamas juos dar ir dar kartą, jis nebežinodavo, ką daryti. Nusvirdavo rankos, viskas nesisekdavo... Jis suprato Olgą Leonardovną: ji buvo dar ligonė, gydytojas iki šiol neleido jai pradėti repeticijų.

Ji ir toliau gyveno ištuštėjusioje Liubimovkoje. Atplėšta nuo mėgstamo užsiėmimo, nuo darbo, traumuota operacijos, kūdikio netekimo, ji sunkiai — kaip niekada — iš-

gyveno išsiskyrimą su vyru, ir nerimas, kad ne taip klostosi jų gyvenimas, nuodijo viską.

„Man visokios nesąmonės lenda į galvą, kai aš nejaučiu, kad tu greta manęs, kad myli mane",— rašė ji. Ir kitame laiške vėl: „Kaip man skaudu, kad tu elgiesi su manim, kaip su svetima arba kaip su lėle, kurios negalima trikdyti. Aš būčiau ramesnė ir kantresnė, jeigu tu būtum atviras su manimi... Aš kažko nesuprantu... Tikriausiai kažkas įvyko.

Nors tavo laiškai ir švelnūs, bet mane kažkodėl drebulys ima, kai j u o s skaitau po keletą kartų".

„Tu imsi neapkęsti mano laiškų. O aš negaliu tylėti...

Apskritai išeina niekai iš mūsų gyvenimo. Dieve mano,

jeigu žinočiau, kad esu tau reikalinga, kad galiu tau padėti gyventi, kad tu jaustumeis laimingas,— jei aš būčiau visada greta tavęs! Jeigu tu galėtum suteikti man to tikrumo!

Bet juk tu sugebi gyventi greta manęs ir vis tylėti. Ir aš kartais jausdavausi esanti nereikalinga. Man atrodė, kad aš reikalinga tau tik kaip maloni moteris, o aš pati, kaip žmogus, gyvenu svetima tau ir vieniša. Pasakyk man, kad aš klystu, sugriauk mano įsitikinimą, jeigu ne taip. Negalvok, kad aš plepu niekus, negalvok, kad aš pikta ant tavęs, jeigu kaltinu tave kuo nors. Tu man vienintelis žmogus pasaulyje, ir jeigu tau darau ką nemalonaus, tai tik nesą-

moningai arba kai man labai neramu širdyje. Tu neturi

kaltinti manęs. Tu žmogus stiprus, o aš visai menka ir silpna. Tu viską gali pakelti tylomis ir niekad nejauti poreikio pasidalyti. Tu gyveni savu, ypatingu gyvenimu ir į kasdieninį gyvenimą žiūri gan abejingai... nesierzink dėl mano laiško tono. Suprask tiktai gerai, ir daugiau man nieko nereikia. Man baisiai sunku ir tuščia be tavęs. Aš kaip pasimetusi ir tolesnio gyvenimo visai neįsivaizduoju".

Ką jis galėjo jai atsakyti? Kad myli ją vis taip pat, ir net stipriau, ir kad nieko neįvyko? Bet žodžiai buvo bejė-

giai. Reikėjo laiko, kad užsitrauktų toji, kažkodėl padary-toji jiems žaizda. Jis rašė:. . . . .paskutinis tavo laiškas kaž-

koks keistas, ir aš nežinau, kas tau ir ką turi galvoje... Nuo tavo laiškų dvelkia šaltumu, o aš vis dėlto varginu tave švelnumais ir galvoju apie tave nuolatos" Juk tu mano žmona, suprask tai pagaliau! Tu brangiausias ir artimiausias man žmogus, aš tave mylėjau be galo ir myliu, o tu vaizduojiesi esanti „maloni" moteris, svetima man ir vieni-

ša... Na, tegu tave dievai..."

Per atstumą viskas atrodė pavojingiau, baisiau, bevil-

tiškiau, nuoskaudos — kartesnės, nutylėjimai — reikšmingesni. Bet jis nekaltino Olgos Leonardovnos, neįtikinėjo jos ir savęs, kad visa tai neverti dėmesio niekai —• kapri-zai, nuotaikos. Ir gerai žinojo, jog iš jų abiejų būtent jam reikia dabar sukaupti visą valią, kad ant jų galvų neuž-

griūtų dar viena nelaimė.

Tik kartą atsakydamas į jos priekaištus jis parašė:

„Negalima, negalima taip, pupyte, neteisingumo reikia

bijoti. Reikia būti tyrai teisingumo požiūriu, visiškai tyrai..."

Tos sunkios savaitės galų gale praėjo. Olga Leonar-

dovną pasveiko. Teatre prasidėjo repeticijos, normalus, įtemptas gyvenimas. Į Jaltą vėl pradėjo skrieti laiškai, 575

kurių jis nekantriai laukė. Jis skaitė juose apie Maskvą, apie koncertus, apie naujas operas Didžiajame teatre, apie tai, kad staiga, rugsėjy, ant žalių dar lapų pasnigę, ir dabar vos ne pusnys kūpsančios, kad ji jau mėginanti Nastios vaidmenį Gorkio pjesėje ir jaučianti, kaip būsią sunku rasti tikrą toną, kad Nemirovičius nusivedęs ją į naujas jų teatro patalpas Kamerherų skersgatvyje, ir ji likusi sužavėta („Jeigu atvažiuosi, nusivešiu tave. Tau patiks be abejonės"), kad ji pamėgusi vaidmenį, o neseniai į teatrą užsukęs Gorkis ir pasakojęs, kaip skaitęs „Dugne" nakvynės namuose, kur buvęs savas tikras baronas ir tikra Nastia, ir jie verkę, klausydamiesi pjesės... Paskui Gorkis mokęs ją sukti „ožkakojį" — j u k Nastia pjesėje rūkanti...

Kartą ji parašė, jog buvo nuvažiavusi į Liubimovką,—

ten kvepią šienu ir liepžiedžiais, ir sodyboje girdėti skam-binant varpais, ir viskas ten, kaip buvo jiems esant, tik kambariai fligelyje tušti, ir nieko nesą ant plaustelio, nuo kurio jis meškeriodavo...

* * *

Dailės teatras ruošėsi naujam sezonui naujose patalpo-

se. Buvo perstatomas pirklio Lianozovo namas Kamerherų

skersgatvyje. Darbai vyko paskubom. Sechteliui, suprojek-tavusiam pastatą, kartais tekdavo duoti nurodymus tiesiog statyboje, brėžti eskizus anglimi ant drėgno tinko.

Nuspyręs koja kažkokį medinį rėmą, kaip šeimininkas

su rulete vaikščiojo po dar nebaigtą sceną Sava Morozovas, ir jo balsas skardžiai aidėjo tuščioje salėje: „Argi čia darbas?" Buvo kalbama, kad jis ištisas paras neišeinąs iš teatro, net miegąs čia, kambarėlyje, greta varstotų, o savo viloje, Spiridonovkos gatvėje, įsirengęs tikrą chemijos laboratoriją, kurioje bandomi dažai šviestuvams.

Kartais tarp repeticijų — jos vyko Tverės gatvėje, tame name, kur buvo Jelisejevo k r a u t u v ė , — a k t o r i a i užbėgdavo į naują pastatą pasižiūrėti, kaip vyksta darbai. Ir visi džiaugėsi, kad išeina gerai — ir salė, ir scena, ir aktorių

persirengimo kambariai, ir fojė... Be prabangos, su skoniu.

Čia iš tikrųjų viskas buvo ne taip, kaip paprastai teatruose.

Nebuvo įprastų ložių, nebuvo būtino raudono aksomo,

576

paauksinimų, krištolo sietynų. Scenos link amfiteatru

tiesėsi aukštų eilės, ant lygių sienų — tik matiniai kubo formos šviestuvai ir ant metalinių plokščių tas pats piešinys, vaizduojantis tarsi bangą. Tą patį ritmą, staigų, nervingą, perteikė ir metaliniai vingiuoti sietyno virbai, o ant pilkos drobinės uždangos tų linijų fone sklendė balta žuvėdra... Aktoriai jau išmėgino naujose patalpose akus-tiką ir taip pat džiaugėsi: „Griaudėja, nuostabu... Buvo atvažiavusi ugniagesių komanda, ūžavo, kaukė, švilpė

vėjas... Rytoj mėgins sukti sceną".

„Savos" patalpos rodė teatro padėties tvirtumą. Naujasis sezonas — penktas iš eilės — tarsi davė tam teisę.

Teatras užkariavo žiūrovus, su juo turėjo skaitytis kritika.

Apie jį jau buvo rašoma, kad jis tapo „durimis" į naujo meno pasaulį.

Pirmuosius dvejus metus teatras puldinėjo nuo „Caro

Fiodoro" prie buitinių dramų, nuo buitinių dramų prie Hauptmano, Ibseno pjesių. Bet repertuaro pagrindu tapo —

ir pasiliko! — Čechovo pjesės. Būtent nuo jų teatras ėjo prie Hauptmano, Ibseno, paskui prie Meterlinko, apskritai prie „naujosios dramos". Ir kaip tik šios pjesės geriausiai sekdavosi aktoriams.

Bet ir savos patalpos — apie jas tiek svajota tumis dienomis, kai buvo repetuojama Stanislavskio vasarvietės

medinėje daržinėje — negalėjo apsaugoti nuo sunkumų,

kurių turėjo teatras. O kad teatre ne viskas gerai — žinojo ir direkcija, ir aktoriai, ir net scenos darbininkai. Kalbėjo apie tai ir Maskva. Iš pradžių kaip visada pasklido gandai, paskui pasirodė pranešimai laikraščiuose, kad Dailės teatre bręsta „skilimas" ir dalis aktorių išeina, buvo vardijamos net pavardės, tarp jų — Mejerholdo ir Sanino. Paskui pasidarė žinoma, kad teatras iš tikrųjų persit-varko į draugiją. Tarp pajininkų nebuvo Mejerholdo ir Sanino pavardžių. Pagaliau pasirodė Vlaso Doroševičiaus felj e t o n a s „Menas k a i p išlaikytinis", kandus, čaižus, piktas ir — neteisingas. Jame buvo rašoma, kad negarbinga teatrui priklausyti nuo „kartūno fabrikanto" (buvo turimas galvoje Sava Morozovas, anksčiau teikęs teatrui subsi-dijas, o dabar tapęs vienu iš pagrindinių jo pajininkų) ir kad ne kiekvienas Sava — Mamontovas.

577

Bet esmė buvo ne „kartūno fabrikantas" ir netgi ne tai, kad išėjo Mejerholdas, tvirtai nusprendęs ieškoti savo kelio mene.

Naujojo sezono išvakarės j a u n a m teatrui buvo sunkus laikotarpis todėl, kad toks jis buvo tais neramiais audros išvakarių metais ir visam rusų menui.

XIX šimtmetis jau tapo istorija. Negailestingai buvo

metami iš atminties daugelis neseniai dar populiarių vardų. Ir kiti vardai audrino vaizduotę, jaudino protus. Jau išėjo „Trečioji sargyba" ir „Degantys pastatai". Prenume-ratoriai kas mėnesį gaudavo gausiai iliustruotą žurnalą

„Mir iskusstva". Maskva buvo sužavėta Skriabino simfonijų. Nuostabiai greitai buvo išperkamas almanachas „Se-v e r n y j e cvety". Meno parodose lankytojai apstulbę sus-todavo priešais Vrubelio „Demoną", o jis žvelgė nuo sienos kaip mįslė, kurią lemta įminti ateičiai.

Teatras Kamerherų skersgatvyje pradėjo savo naują

sezoną neramiu ieškojimų, atradimų, praradimų laiko-

tarpiu. O toks metas visada didelių permainų gyvenime

pranašas. Ir todėl tokios keistos būna Demono akys, ir taip gąsdina dirigento lazdelės mostelėjimas, o plonytis eilėraščių rinkinukas ant prasto popieriaus atrodo kaip dinamito užtaisas. Ir Čechovas, išsiėmęs kartą iš stalčiaus savo užrašų knygutę, parašė joje: „Po naujų formų literatūroje visada atsiranda naujos formos gyvenime (prana-

šės), ir todėl jos tokios nepriimtinos konservatyviai žmogaus dvasiai".

Stai kokiu metu brandino jis savo pjesę, kuriai buvo

lemta tapti paskutine.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

„Pjesės rašyti negaliu, mane dabar traukia prie papras-

čiausios prozos" — tas netikėtas prisipažinimas buvo pareikštas 1902 metų rudenį.

O po pusės mėnesio vėl: būsiu M a s k v o j e ir paaiš-

kinsiu Jums, kodėl iki šiol neparašyta mano pjesė. Siužetas yra, bet kol kas dar neužtenka parako".

Čechovas iš tikrųjų tada rašė apsakymą Miroliubovo

578

žurnalui ir jau artėjo į pabaigą, o kai šis paprašė pasakyti pavadinimą paskelbti anonse, nenoriai atsakė: „Sužadė-

tinė". Tuo pačiu metu darė apmatus kitam apsakymui —

„Kompensacijos sužlugdymas". „Siužetų susikaupė galybių galybės",— su pasitenkinimu kartojo Čechovas. Atrodo, taip ir buvo... Be „Sužadėtinės" ir dar tik pradėto apsakymo apie tai, kaip susinarplidjo tarp tūkstančių

smulkių klausimų, įsigalėjusios tvarkos, įpročių Janšino ir jo sesers gyvenimas, jis mąstė dar apie v i e n ą — tą, kuris „baisesnis už Leonido Andrejevo".

Buvo dar siužetas, kuris seniai nedavė jam ramybės,

ir Čechovas ne kartą minėjo norįs parašyti apsakymą pavadinimu „Juodas katinas": „Peterburge Vasilijaus saloje stovi penkiaaukštis* namas. Siauri tamsūs laiptai, kuriuose dvokia katėmis. Penktame aukšte durys, apmuštos juoda

suplyšusią cerata. Į kairę nuo durų kambariūkštyje, atit-vertame lentine pertvara nuo virtuvės, sėdi kursistė ir skaito Milio knygą „Moterų emancipacija". O šalia virtuvėje senutė skalbėja skalbia baltinius ir kalbasi su šeimininke, dar nesena moteriške.

— Ne, tu su manim nesiginčyk! Aš moteris sena, daug

ko mačiusi. Ką pasakysiu, tas jau gryna tiesa. Jeigu tu nori, kad nuo tavęs kas neatstotų, tai štai mano patarimas. Pasigauk juodą katiną, gyvą išvirk vandeny. Išimk jo šakotkaulį ir paslapčiomis juo bakstelk tam, kurio no-ri, jog neatstotų. Ir neatstos, mieloji mano. Taip prilips —

neatplėši. Tu jau patikėk manimi. Aš tuščiai nekalbu. Moteris aš sena, daug ko mačiusi.

Ir štai kursistė užverčia Milio „Moterų emancipaci-

ją" ir eina gaudyti juodo katino".

Čechovas vos ne fiziškai kentėjo tada nuo siužetų ant-

plūdžio — visa, ką jis matė ir girdėjo, klostėsi į daugybę kokių nors istorijų. Bet neretai būdavo ir taip — kai jis išsiimdavo iš stalčiaus plunksnakotį ir prisitraukdavo ar-tyn popieriaus lapą, surakindavo stingulys, ir žodžiai, kuriuos jis ką tik aiškiai girdėjo, beveik apčiuopiamai juto, perkelti ant popieriaus pasidarydavo negyvi. Jis užbraukdavo juos, rašydavo iš naujo ir'vėl užbraukdavo.

Slinkdavo ilgos valandos, popieriaus lape likdavo še-

šios septvnios eilutės, o rytojaus dieną jis ryžtingai nu-579

braukdavo viską plonu brūkšniu. Ir jau nedžiugino, kad galvoje siužetų „galybių galybės".

O kai Olga Leonardovna kartą su nuoskauda pasakė,

jog jis nesidalijąs su ja savo planais ir ji niekuomet ne-

žinanti, apie ką jis galvojąs, ką svarstąs, jis atsakė be ankstesnio tikrumo: „Aš tau nieko nekalbu apie savo apsakymus, kuriuos rašau, nes nieko nėra nei nauja, nei

įdomu. Parašai, perskaitai ir matai, kad tai jau būta, kad tai jau sena, sena... Reikėtų ko nors naujesnio, rūgštesnio".

Keturi pirmieji „Sužadėtinės" skyriai ir pati pradžia penktojo, kur aprašomas vakaras Suminu namuose ir Nadios pokalbis su Saša, o paskui bemiegė jos naktis, ir neramios, neaiškios mintys apie kitą gyvenimą, kurio ji nepažįsta, ir aprašymas rytojaus dienos, tokios pat niekam tikusios, tuščios, kaip praėjusioji ir šimtai buvusių

prieš tai, pasakojimas apie tai, kaip buvo siuvamas kraitis vestuvėms, kaip jaunikis ir jaunoji apžiūrinėjo namus, į kuriuos atvažiuos tiesiog iš cerkvės, ir apie tai, kaip kita naktis vėl buvo kupina nerimastingų nuojautų ir jaudinimosi,— visa tai buvo parašyta palyginti greitai. O

štai su dviem paskutiniais skyriais jis staiga įstrigo.

Lipdamas žemyn j sodą, kur jau buvo paraudę nuo pir-

mųjų šalnų jaunučiai klevai, kalbėdamasis per pietus su motina arba eidamas pas svečius, jis visą laiką galvojo, kaipgi užbaigti apsakymą apie jaunos merginos iš provincijos miesto likimą. Kaip jį turi užbaigti gyvenimas?

Kaip aprašyti Nadios ir Sašos kelionę — o kad Nadia iš-

važiuos su Saša į Maskvą arba į Peterburgą, tai buvo jau aišku. Jų pokalbis traukinyje? Apie ką jiedu galėjo kalbėtis? Ir atsisveikinimas Maskvoje?

Jis rašė, braukė, vėl rašė, nerasdamas žodžių arba gal-būt pamesdamas ritmą tos jį aplenkiančios, svetimos jaunystės.

Atmintyje iškildavo čia Miša Lavrovas, čia studentai,

apsilankę Autkoje su prašymais, klausimais, čia baltaplaukis jaunuolis Usoljėje, kurį jis tada pritrenkė samprotavimais apie „aistrą narsuolių" ... Kuris iš jų imtų šiandien skaityti Ščeglovą, Barancevičių arba Potapenką? Kas prisimena, kad ir jie taip pat, kiek leido nedidelės jų jė-

gos, tiesė kelius ir naujoms nuotaikoms, ir jaunatviškam 580

tikėjimui „aistra narsuolių"?.. Ir jam staiga atrodydavo, kad ir jį šluoja nuo savo kelio toji beatodairiška jaunystė. Gyvenimas eina į priekį, o jis tik žvelgia jam iš paskos, kaip žiūrima į traukinį, šmėkštelėjusį paskutinį kartą už posūkio...

Ir kartą, kai jam buvo ypač liūdna, o darbas nesisekė, jis parašė viename iš laiškų: „Aš vis sirguliuoju, pradedu jau senti, nuobodžiauju čia, Jaltoje, ir jaučiu, kaip pro mane eina gyvenimas ir kaip aš nematau daug tokio, ką

kaip literatas turėčiau matyti. Matau tik ir, laimė, suprantu, jog gyvenimas ir žmonės darosi vis geresni ir geresni, protingesni ir sąžiningesni — tai svarbiausia, o smulkesni dalykai jau susiliejo man akyse į vienspalvį pilką lauką, nes jau nematau kaip anksčiau..."

Kai Miroliubovas atsiuntė korektūrą, Čechovas ryž-

tingai išbraukė ir kelionės aprašymą, ir pokalbį, ir atsisveikinimą. Liko' tik tai, kaip jie „sėdo į vagoną ir traukinys pajudėjo" ir „visa ši praeitis, tokia didelė, rimta, susitraukė į gniužulėlį, ir skleidėsi didinga, plati ateitis, kuri iki šio laiko buvo beveik nepastebima. Lietus bar-beno į vagono langus, buvo matyti tiktai žali laukai,

šmėkščiojo telegrafo stulpai ir paukščiai ant vielų, ir staiga džiaugsmas užgniaužė jai kvapą: prisiminė, kad va-

žiuoja į laisvę, važiuoja mokytis, o tai tas pat, kas kadaise buvo vadinama eiti į kazokus. Ji ir juokėsi, ir verkė, ir meldėsi.

— Nie-ekis! — k a l b ė j o Saša šypsodamas.— Nie-ekis!"

Šeštas, paskutinis skyrius prasidėjo tada Nadios motinos, mažos bruzdžios moteriškės, atvažiavimu į Peterbur-gą, kur atsidūrė jos duktė, paskui buvo aprašomas Nadios gyvenimas sostinėje ir tai, kaip jai pavymui atvažiavo jaunikis Andrejus Andrejičius su nepakeičiamu savo

smuiku ir kas vakarą ateidavo pas buvusią savo sužadė-

tinę, maldaudavo ją bent neatimti iš jo vilties... Pirmoje k o r e k t ū r o j e jis išbraukė visa tai ir pridūrė tik vieną frazę, kuri suteikė apsakymui naują atspalvį: „Dabartis,

kaip atrodė jai, jau apversta aukštyn kojomis, nerimas išliks iki gyvenimo pabaigos, kad ir kaip ten būtų, kad ir kur likimas nublokštų". Bet antroje k o r e k t ū r o j e , kai viskas jau lyg atsistojo į savo vietas, jis vėl pradėjo laužy-581

ti tekstą, braukti gabalus, prirašinėti. Tada jis ir išbraukė

šią frazę ir viršuje tvarkingai įrašė: „Ji aiškiai suprato, kad jos gyvenimas staiga pasisuko taip, kaip norėjo Sa-

ša..." Ir viskas.

„Sužadėtinę" dar rankraštyje Čechovas parodė užsu-kusiems pas jį kartą v a k a r e Gorkiui ir Veresajevui. Kas jį tam paskatino tada? Nepasitikėjimas? Noras išmėginti įspūdį su tais, kurių likimas arčiau jo herojės likimo? Tikriausiai ir viena, ir kita, o galbūt ir dar kas nors trečia. Ta-

čiau tai buvo jam neįprastas poelgis — savo rankraščių

jis niekada niekam neduodavo skaityti, nebent tik pjeses.

Kūprinąs, pavyzdžiui, prisimena, kad Čechovas pasakė

jam kartą: „Tiktai apsaugok viešpatie neskaitykite savo kūrinių, kol jie neatspausdinti. Net jų korektūros neskaitykite".

Veresajevas grąžino „Sužadėtinę" po kelių dienų. Ir kai Čechovas, prisimerkęs, tarsi būtų jį akinusi šviesa, paklausė, kaip apsakymas, Veresajevas nedvejodamas pasakė, jog merginos į revoliuciją išeina visai ne taip. Ir su visu jaunystės negailestingumu — kaip jam atrodė,

su būtinu šiuo atveju tiesumu — pridūrė: „O tokios merginos, Antonai Pavlovičiau, kaip jūsų Nadia, į revoliuciją iš viso neina".

Čechovas išklausė neprieštaraudamas. Jo nestebino,

kad apsakymas suprastas taip, jog Nadia išeina į revo-

liuciją. Tik vėliau, tarsi susimąstęs arba kažką prisiminęs, jis negarsiai pasakė: „Į ten įvairūs būna keliai..."

Apie „Sužadėtinę" daugiau nekalbėjo nei tą vakarą, nei per kitus susitikimus. Veresajevas išvažiavo iš Jaltos.

Ir pats Čechovas taip pat išvažiavo. Jau po kurio laiko, gavęs iš Veresajevo dovanų jo knygas, jis pasiuntė jam laišką, dėkojo už knygas ir pabaigoje pridėjo frazę: „Apsakymą „Sužadėtinė" iškarpiau ir perdirbau korektūroje".

Kai vėliau, jau k e t v i r t a j a m e dešimtmetyje, Veresajevas perskaitė „Sužadėtinę", nustebo pamatęs — išvadai, kad Nadia išeina į revoliuciją, jokių duomenų nebuvo. Nadia pasirodė jam tipiška čechoviška mergina. Ką reiškia ti-piška, jis čia pat paaiškino: „bevalė". Bet prisiminęs frazę iš Čechovo laiško, jog apsakymą Čechovas „iškarpė ir perdirbo", jis darė prielaidą, kad jeigu pasiseks surasti ko-582

rektūrą ir palyginti ją su galutiniu tekstu, matyt, išaiškės pėdsakai to d a r b o — k ą būtent „iškarpė ir perdirbo" Čechovas. Korektūros iš tikrųjų atsirado — ir pirmoji, ir an-troji. Ir net rankraščio juodraštis. Jas perskaitė, sulygino vieną su kita, su galutiniu tekstu. Buvo nustatyta, ką bū-

tent Čechovas išbraukė, ką prirašė, kokius žodžius po keletą kartų kaitaliojo, bet nė vienoje iš redakcijų nebuvo nieko, kas rodytų, jog Nadia eina „į revoliuciją".

Kaipgi čia yra?

Tikriausiai, skaitydamas apsakymą po trisdešimties

metų, Veresajevas neatsižvelgė į vieną d a l y k ą — neišvengiamą suvokiant meną „laiko" pataisą. Tada, 1905 metų

išvakarėse, apsakymas skambėjo kitaip negu ketvirtaja-

me dešimtmetyje, jis pats buvo pranašas to „naujo, gied-ra gyvenimo, kada bus galima tiesiai ir drąsiai žiūrėti savo likimui į akis ir jaustis teisingam, būti linksmam, laisvam!" Kad ir kokia neaiški būtų atrodžiusi tada toji programa, joje buvo kažkas labai svarbu žmogui, nes suvokti save esant teisų, žiūrėti į akis savo likimui, tai yra suvokti save atsakingą už laikotarpį, tai nėra taip jau ma-

žai...

O Čechovo apsakyme kaip tik tai ir buvo svarbiau-

sia, nepriklausomai nuo to, ar Nadia Sumina eina „į revoliuciją", ar tik nutraukia ryšius su gyvenimu, kokį gyveno jos senelė ir motina, koks buvo lemtas ir jai naujuose namuose su vazomis ir paveikslais. Na, o tai, kad keliai į revoliuciją būna įvairūs, parodė laikas.

* * *

O pjesė per tą laiką taip ir nepajudėjo iš vietos. Ant

stalo gulėjo krūvelė supjaustyto popieriaus, pirmame la-pe seniai jau buvo parašytas pavadinimas... Beveik kas rytą jis imdavo į rankas plunksną, pamėgindavo, kaip

ji rašo ir ar nereikia jos pakeisti nauja, perskaitydavo pavadinimą, apie kažką susimąstydavo, o paskui atsistodavo ir prieidavo prie lango ar prie židinio, nulipdavo žemyn į sodą, atsisėsdavo ant mėgstamo suolo kampe...

Galbūt, sugalvodamas įvairių pretekstų, net visai nus-

tumdavo į šalį švarų popieriaus lapą ir pasiimdavo knygą 583

ar kieno nors rankraštį, skubėdavo atsakyti į laiškus, atė-

jusius iš vakaro... Ir laukė, laukė vidinio pasirengimo, kuris brendo palengva, lėtai, bet vis dėlto b r e n d o , — j i s tai žinojo. Gal to delsimo, arba tingulio, kaip.pats jį vadino, kaltininkė buvo ne liga, o baimė, ir jis jau seniai neslėpė jos nei nuo savęs, nei nuo kitų: „Bijau, kad mano tonas iš viso pasenęs". „Man atrodo, jog kaip literatas aš jau atgyvenęs..." Tai buvo ne frazės, pasakytos prabė-

gom, o mintys, kurios lydėjo jį kasdien — ir auštant, kai jis prabusdavo nuo kosulio priepuolio, ir nakties tamsoje, kai gulėdavo nemiegodamas, prisimindamas čia vaikystę ir Taganrogą, čia Melichovą... Ir graužė jį tos mintys, sunkesnių už kurias rašytojui nėra...

Vieną tokią dieną jis ir parašė Olgai Leonardovnai,

kuri skundėsi, jog teatras ją „ėdąs" ir ji nespėjanti nei skaityti, nei galvoti, visai nematanti gyvenimo: „Jeigu aš kiaurą dieną dirbčiau, tai būčiau patenkintas ir laimingas".

* * *

Balandžio mėnesį — jau ėjo b a l a n d i s — j i s vėl išva-

žiavo į Maskvą. Dabar Čechovai apsigyveno Petrovkos

gatvėje.

Pro namą, kur Olga Leonardovna buvo išsinuomojusi

butą, pirmyn atgal lėkė arkliniai tramvajai, vežikų puskarietės. Gatvė buvo triukšminga, pilna žmonių. Parduotuvių langai — nuo garsiosios „Miuro ir Merilizo" iki nedidelių tabako krautuvėlių — skaisčiai šviesdavo vaka-

rais, nuo iškabų raibdavo akys. Tai buvo verslo gatvė, didelio verslininkų miesto, koks darėsi Maskva. Kažkaip pasikeitė ir pats gyvenimo tempas. Kai Čechovas važiuodavo dabar su vežiku pažįstamomis gatvėmis, jam atro-

dydavo, jog jis nepažįsta jų.

Aš užsukau seniai pažjstamon gatvelėn

Ir vietų man brangių visai nepažinau.

Kur nebylumą, blausų nuolatos jaučiau,

Žvilgėjo, gaudė rūmai neseniai iškilę.

584

Vien plienas, stiklas. Stiepias jie padangėn.

Didinga ten ir žvilgsniui ten erclvu,

Netūno paslaptis tarp praeities ūkų,

Beaistrė ten šviesa dabar Įžengus,—

rašė jaunas Briusovas, sužavėtas naujosios Maskvos, pir-mųjų Rusijoje „dangoraižių" miesto, išgyvenančio tais metais statybų bumą.

M a s k v o j e Čechovas išbuvo neilgai, susiruošė staiga ir išvažiavo į Peterburgą.

Prieš trejetą metų jis džiaugėsi, kad Sergejenka taip

sėkmingai „pardavė jį vergijon" Marksui. Labai greitai'

išaiškėjo, kad tai — jungas. Kiekvieną sykį, kai jis susitikdavo su Gorkiu, šis su būdingu jam griežtumu keikdavo Marksą, reikalaudavo, kad Čechovas nedelsdamas

nutrauktų ryšius su „vokiečiu". Net siūlėsi pradėti su juo derybas... Čechovas ir pats seniai jau suprato, ką davė jam sutartis, kurią jis pasirašė tada su palengvėjimu. Ir juokavo nelinksmai — girdi, dabar jis nė žingsnio negalįs žengti, nepasižiūrėjęs į paragrafus ir punktus. Bet kažkas trukdė jam ryžtingai veikti, kaip ragino Gorkis. Inercija? Delikatumas? Ar tiesiog suvokimas, kad dabar tai

jau nesvarbu? Pokalbis, dėl kurio jis važiavo į Peterburgą, nieko nedavė. Marksas pasiūlė penkis tūkstančius

gydytis (jis j U nepaėmė) ir padovanojo, kaip sakė paskui Čechovas, „apie 4 pūdus" savo leidinių (jis paėmė juos).

Išsiskirdami jie nusprendė pasimatyti rugpjūčio mėnesį, o iki tol pagalvoti. Bet rugpjūčio mėnesį nepasimatė. Jau 1904 metais grupė rašytojų Gorkio iniciatyva parašė laiš-

ko Marksui projektą, kuriame prašė šį nutraukti sutartį.

Tai sužinojęs, Čechovas ryžtingai pareiškė — nereikia.

Nors ir negaluodamas, jis negalėjo nusėdėti viešbu-

čio kambaryje. Dienos laikėsi švelnios, šiltos, o vakarai ypač viliojo į gatvę. Tokiais vakarais pamiršdavai visk ą — ir palėpes, ir kiemų šulinius, ir nešvarius laiptus nuzulintomis pakopomis, ir rudenišką lietų, ir žvarbią vasario drėgmę. Peterburgo baltosiomis naktimis visa tai kažkur nutoldavo — likdavo tik lengvučiai Rosio ir Kva-rengio pastatų kontūrai, Nevos vandens spindėjimas, žvil-ganti Admiraliteto strėlė, tamsi sodų žaluma, prospek-

tų tiesumas...

535

Išvykimo išvakarėse pas jį užsuko Batiuškovas. Jie-

du ilgai vaikštinėjo krantinėmis, įsimaišę užsibuvusių

jau po pusiaunakčio peterburgiečių minioje, paskui stai-ga pasuko į tuštutėles gatves... O Čechovo mintys ir čia buvo — apie pjesę. Jis staiga pasakė Batiuškovui, jog

teatras kažkaip nesulaikomai traukia, nors kiekvienas

pastatymas ištąso nervus. Pasakė gal prisiminęs išbrinkusias nuo drėgmės „Žuvėdros" afišas tą spalio vakarą ar-ba galvodamas apie savo „Vyšnių sodo" likimą.

Jis išvyko į Maskvą, išsiveždamas atmintyje tą pasi-

vaikščiojimą, bet niekam nepasakojo apie jį, nes atrodė

neįmanoma kalbėti apie tai garsiai su kuo nors. Tai bu-vo — kaip Pamaskvio aušros, kaip Jaltos saulėlydžiai arba besisūpuojanti ant ribuliuojančio vandens plūdė, į kurią jis galėdavo žiūrėti valandų valandas, arba Šopeno nok-tiurno garsai, sklindantys nuo Voroncovo rūmų terasos

ir susiliejantys apačioje su jūros ošimu... Kas tai buvo?

Kaip pavadinti? Minties praskaidrėjimas, kuris gyvas

žmoguje? Ir apstulbina staiga beveik fiziniu jutimu savo pradinio ryšio su viskuo, kas yra? Jis varžėsi šių žodžių, nevartojo jų pats, rausdavo arba skeptiškai šypsodavosi, kai juos tardavo kiti. Bet kainą to, kas yra už jų, žinojo gerai ir todėl saugojo atmintyje kaip patį brangiausią dalyką tokias nedažnas gyvenime valandėles. Be jų jis daug ko būtų neparašęs.

Grįžęs iš Peterburgo, jis nuėjo pas profesorių Ostrou-

movą. Sis ilgai klausė su stetoskopu, bilsnojo ir klausinė-

jo, susimąstydamas, neaiškiai numykdamas, ir pagaliau

pasakė, kad dešiniojo plaučio reikalai nekokie. Visa kita, ką pasakė jis tada Čechovui, laiške seseriai buvo suformuluota t r u m p a i — „ i r 1.1, ir 1.1.". „Jis išrašė man penkis receptus, o svarbiausia — uždraudė gyventi žiemą Jaltoje, teigdamas, jog Jaltos žiema iš viso netikusi, ir liepė

man leisti žiemą kur nors netoli Maskvos, vasarnamyje.

Stai kad nori ir susigaudyk!" — b a i g ė jis. O paskui, slo-pindamas neviltį ir nerimą, vis j u o k a u d a v o , jog Ostroumovas buvęs tą vakarą paprasčiausiai girtas.

Štai tada vietoj Šveicarijos, apie kurią svajojo Olga

Leonardovna, vietoj Švedijos, apie kurią svajojo jis, ir atsidūrė jiedu Briansko geležinkelio Naros stotyje.

536

Ir kaip prieš keletą metų netikėtai buvo paliktas Me-

lichovas, taip dabar be šeimininko liko namas Jaltoje.

Štai dabar ir išaiškėjo, jog Jalta jau įsigyveno jo širdy ir palikti namą visiškai neįmanoma, o sodas, pasodintas savo rankomis tuščioje akmeningoje dykvietėje, brangus kaip gyvas padaras. Ir, nesiimdamas jokio sprendimo,

jis klausinėjo seserį, kuri leido vasarą Kryme, „kaip laikosi vaismedžiai, rožės ir iš viso augmenija. Ar atsigavo eukaliptas? Kaip japoniškieji vilkdalgiai?"

Čia, Pamaskvyje, apie kurį jis tiek svajodavo žiemos

vakarais Jaltoje, neskubėdamas tekėjo upelis ir saulei leidžiantis pliauškėdavo žuvys, čia buvo l a n k o s — j o m s , atrodė, ir galo nėra, ir miškas, jau pradedantis žaliuoti, o miške jau kvepėjo pakalnutėmis, spygliais ir sutrešusiais lapais. Netoliese stovėjo apleista koplytėlė...

Jis dirbdavo, vaikštinėdavo, bet daugiausia skaityda-

vo. Skaitė su malonumu Aksakovą, perskaitė Juškevi-

čių, jauną rašytoją, kuris aprašinėjo baisiai skurdžią ir keistą žydų miestelių buitį. Perskaitė Gusevą-Orenburgs-kį ir pagaliau Veresajevą, abu jo apsakymų ir apysakų

tomus. Kartais, atsitraukęs nuo knygos, ilgai sėdėdavo, kažkur žiūrėdamas ir nieko nematydamas. Kažkada jis

mokė Olgą Leonardovna taip susimąstyti — vyko repeti-

cijos, ir ji rengė Mašos vaidmenį „Trijose seseryse".

Tais metais jis rimtai pagalvodavo, ar nepersikėlus

vėl prie Maskvos, net buvo nuvažiavęs pasižiūrėti parduodamų žemės sklypų, susirašinėjo su seserimi, kuri apgailestavo dabar Jaltos, duodavo Olgai Leonardovnai nu-

rodymus: kad naujasis namas būtų mažas, o kambariai —

nedideli. Ir juokais pridurdavo: „Antraip vasarą liks nakvoti svečiai". Bet širdies gilumoje netikėjo, kad namo P a m a s k v y j e jam iš tikrųjų prireiks. Juk ir žiūrėjo, ir ra-

šė apie tai pernelyg abejingai. Jo mintys buvo tikriausiai apie kitką. Ir kartą, kai nuvažiavo pas Morozovus, į jų

dvarą prie Naujosios Jeruzalės, ir pasiliko dviese su

Morozovo, žmona, elegantiška, gražia moterimi, litera-

tūros mylėtoja, jis staiga pasakė jai, mažai pažįstamam ir, teisybę pasakius, visai pašaliniam žmogui, kaip jam nesmagu: „Visa, ką rašiau anksčiau, praėjo, o kaip rašyti toliau — nežinau".

587

O tuo metu ant stalo pas jį gulėjo pradėtas „Vyšnių so-do" rankraštis.

Jakunčikovos vasarnamyje, kur jie nuomojo fligeliu-

ką, Čechovas turėjo kambarį su dideliu langu į sodą. Sė-

dėdamas prie stalo, jis matė takelį, einantį tvoros link, ir už jos prasidedantį lauką. Iš stoties būdavo girdėti garvežių ūkavimas, primenantis neramų miesto gyvenimą,

kad kažkur eina traukiniai, ir laikas eina, ir viskas jau pajudėjo iš vietos, ir kas prieš akis — nežinia.

Tolyn tiesiasi kelias, kažkur teka ramus upelis. Plau-

kia mintys kaip debesys ir kaip debesys tirpsta, nyksta, jas keičia kitos. O už jų neaiškiai dunkso pjesė, kuri jam taip pat sunkiai einasi, kaip einasi dabar ir pats gyvenimas.

Kartą jis paliko ant stalo prie atviro lango juodraš-

čio lapelius ir išėjo pas kaimynus. Staiga kilo audra, pliūptelėjo lietus, pro atvirą langą įsiveržė vėjas, pagavo sukti plonus popieriaus lapelius, švystelėjo juos aukštyn, ir jie, plakami sunkių lietaus lašų, nukrito ant žemės. Kol at-bėgo žmonės, kol surinko lapelius, vanduo beveik visiš-

kai švariai nuplovė rašalą. „Teks rašyti šią sceną iš naujo",— pasakė Čechovas.

* * *

„Mano pjesė nebaigta, juda į priekį sunkiai, ką paaiš-

kinti galiu tingumu, nuostabiu oru ir siužeto sunkumu",—

rašė Čechovas jau iš Jaltos Stanislavskiui. Bet vis dėlto jis pagaliau buvo namie. Ir dirbo čia geriau, nors skundė-

si, kad Jaltoje rašyti sunku. Cia buvo jo kabinetas, jo stalas, langai su spalvotais stiklais viršuje, prie kurių jis tiek kartų prispaudęs kaktą žiūrėdavo į jūrą... Jo „šilta-sis kalėjimas", jo bėda, vienintelis jo namų židinys žemė-

je... Tiktai į čia jis grįždavo kaip į namus. Maskvoje, butuose, kuriuos išsinuomodavo kažkaip stebėtinai nesėk-

mingai, namų jausmo nebūdavo, nors Olga Leonardovna

iš visų jėgų stengėsi padaryti, kad kambariai būtų jaukūs.

Gal dėl suvokimo, kad tie būstai laikini, gal dar kažkodėl...

Vėl trukdė svečiai, vėl atrodė, kad beviltiškai siurbia 588

nuobodulys, smulkūs provincijos interesai, smulkūs rū-

pesčiai. Bet kaip tik čia jis ėmė darbuotis.

Kartą jis užsuko pas Charkejevič, ir ši nusistebėjo:

„Čechovas buvo neįprastai „linksmai įsiaudrinęs". „Ra-

šau, rašau,— pasakė jis jai ir paaiškino: — J e i g u ilgai nerašau, tai man pradeda atrodyti, kad aš daugiau nieko negalėsiu parašyti".

Ir, gaudami Olgos Leonardovnos laiškus, kad Antonas

Pavlovieius „jaučiasi gerai dabar ir dirba gerai, įsitraukia", Maskvoje, teatre, visi pradėdavo tikėtis, jog pjesė

bus.

Rugsėjo mėnesį Čechovas pats parašė Lilinai: „Išėjo

man ne drama, o komedija, vietomis net farsas, ir aš bijau, kad man nekliūtų nuo Vladimiro Ivanovičiaus". O

kai Olga Leonardovna išvažiavo į M a s k v ą — p r a s i d ė j o jau repeticijos naujam sezonui,— jis ir jai parašė, kad

„paskutinis veiksmas bus linksmas, ir visa pjesė linksma, lengvabūdiška..." Ir pridūrė: „Saninui nepatiks, jis sakys, kad aš pasidariau negilus".

Perrašinėdamas „Vyšnių sodą" (laiškuose į Maskvą

jis j u o k a v o , jog perrašinėjąs jį ant ypatingo, brangaus popieriaus, padovanoto paties Nemirovičiaus, ir auksinė-

mis plunksnomis, gautomis taip pat iš jo),— o perrašė jis pjesę du kartus,— jis pats čia stebėdavosi tuo, ką para-

šęs, čia nusimindavo. Cia jam atrodydavo, kad antras

veiksmas „nuobodus ir monotoniškas", čia „kad... žmonės pavyko gyvi" ir kad jo pjesėje, kad ir kokia ji nuobodi,

„yra kažkas nauja", ir jis pradėdavo raminti Olgą Leonardovna ir teatrą — o svarbiausia vis dėlto pats save:

„Perrašinėju pjesę, greitai baigsiu... Kai pasiųsiu, telegra-fuosiu. Tikėk manim, kiekviena diena tik į naudą, nes

mano pjesė tuomet darosi vis geresnė ir geresnė..."

Pagaliau 1903 metų spalio 14 dieną „Vyšnių sodas" bu-vo supakuotas į voką, aiškiai užrašytas adresas Mask-

voje, ir Arsenijus nuvežė banderolę į paštą.

Tik dabar jis pamatė, kad jau ruduo. Vėl krinta ant

takų ir šaligatvių kaštonų ežiukai ir gelsta platanas krantinėje. Kol rašė, jis matė viską kaip per rūką,— visi susitikimai, pokalbiai, veidai, net patys orai buvo jo suvokiami tik taip: trukdo tai dirbti ar netrukdo. O dabar jis ne-589

berado sau vietos. Nulipdavo į sodą, atsisėsdavo ant suo-liuko, paskui persėsdavo ant kito, pasiimdavo knygą, išsiblaškęs v a r t y d a v o puslapius, ir tuoj pat padėdavo ją į

šalį, galvodavo apie kažką, o kartais imdavo skaityti seniai gautus laiškus.

O pjesę M a s k v o j e iš eilės perskaitė Olga Leonardovna, Nemirovičius ir Stanislavskis. Nemirovičius tuoj pat davė telegramą į Jaltą: „Mano asmeninis pirmas įspū-

dis — kaip scenos kūrinys, gal labiausiai pjesė negu visos ankstesnės. Siužetas aiškus ir tvirtas. Apskritai pjesė

harmoninga. Harmoniją truputį griauna antrojo veiksmo

ištęstumas. Veikėjai nauji, nepaprastai įdomūs ir teikia aktoriams sunkų vaidinti, bet turtingą turinį". Paskui parašė

ir Olga Leonardovna, kad Stanislavskis, perskaitęs „Vyšnių

sodą", „galvą pametė". Pagaliau atėjo jo paties telegrama:

„Pritrenktas, negaliu atsipeikėti. Esu apimtas neapsako-mo džiaugsmo. Laikau pjesę geriausia iš visų nuostabių

jūsų kūrinių". Trupei pjesė irgi padarė „didžiulį" įspū-

dį. Nemirovičius parašė apie tai į Jaltą truputį pompas-tiškai ir entuziastingai, Čechovas galėjo net pasišaipyti arba pasiraukyti, bet tik nesuabejoti jo žodžių nuoširdumu: „Nepaprastas minties ir jausmų virpėjimas. Susijaudinimas didis ir puikus. Visuotinis balsas, kad kūryba platėja ir tvirtėja".

Bet keisčiausia, absurdiška, nepaaiškinama buvo tai,

kad Čechovo nedžiugino tie laiškai ir telegramos. Tai, ką jis jautė, skaitydamas juos, buvo greičiau panašu į nusivylimą. Ir vos tik atsirado menkiausias pretekstas, visa tai išsiveržė paviršiun.

„Novosti dnia" (laikraštis, beje, jo adresu nusiteikęs geranoriškai) išspausdino teatro kritiko N. Efroso straipsnelį, kuriame buvo iškreiptas pjesės turinys. Faktas apmaudus, bet apskritai vargu ar vertas tos reakcijos, kurią jis sukėlė Čechovui. Straipsnelis pasirodė jam vos ne katastrofa. Esmė čia buvo ne kritika. Atrodo, jis ir pats tai suprato. Įsiskaitęs dar kartą laiškus ir telegramas iš Maskvos, jis staiga ėmė nerimauti, kad pjesė skaitoma neteisingai, kitaip iš kur atsirado „ašaros, ašaros ir ašaros", apie kurias jam tvirtina visi, kai tuo tarpu jo pjesėje tik

„pro ašaras", ir ji ne tragedija, o komedija, netgi farsas.

590

Ir sukėlė nerimą, tarsi tik dabar atsiradusi, frazė Nemirovičiaus telegramoje apie antrąjį veiksmą. Jaudindamasis, skubėdamas kažką paaiškinti, ko paaiškinti negalėjo, jis rašė į Maskvą...

O ten darbas virte virė. Įtemptai, su įkvėpimu, kaip

būdavo visada, kai darbas patraukia, Stanislavskis karštai ėmėsi režisieriaus partitūros. Vyko pokalbiai, skaitymai.

Aktoriai jau mėgino vaidmenis.

Perskaitęs dar ir dar kartą pjesę, Stanislavskis pasiun-tė į Jaltą laišką, kuriuo, pats to neįtardamas, vėl užgavo skaudamą vietą: „Aš verkiau kaip moteris, norėjau, bet negalėjau susivaldyti. Girdžiu, kaip Jūs sakote: „Atleiskite, bet juk tai farsas..." Ne, paprastam žmogui tai tragedija". Tik paskui, įsigilinęs į kiekvieną pjesės žodį, įsiklausęs į muziką, kuri j o j e skambėjo, Stanislavskis pajuto ir kažką kita, ko primygtinai reikalavo Čechovas ir į

ką numodavo ranka teatras: „Man regis, kad ir visa pje-sė eis kažkokiu kitu tempu, tonu negu ankstesnės. Viskas bus žvaliau, lengviau".

Dabar sunku visiškai pajusti tą emocinį foną, kai buvo rašoma, apmąstoma, o vėliau vaidinama ir klausoma toji paskutinė Čechovo pjesė, atrodo, sudėtingiausia iš visų jo parašytųjų. Sunku girdėti laiko prislopintus žodžius: „Sudie, senasis gyvenime!", „Sveikas, naujasis gyvenime!" —

taip, kaip jie skambėjo tada. Kas sėdėjo teatro Kamerherų

skersgatvyje salėj, kas vėliau susimąstęs sklaidė draugijos

„Znanije" rinkinio puslapius, kur pjesė buvo išspausdinta, įliejo į tuos žodžius savą, ypatingą, asmeninį turinį. Tai DUVO 1905 metų išvakarės . Visi gyven o laukimu, nuojau -

ta tų „neregėtų permainų" ir „negirdėtų maištų", kurių

bus sklidina XX šimtmečio istorija. Bet istorija tada vi-siškai priartėjo prie kiekvieno žmogaus gyvenimo, kad ir koks mažas, nepastebimas ir tolimas nuo jos jis būtų bu-vęs. Ir žodžiai jaunosios Anios, dar nieko nemačiusios gyvenime, ir hektografu surinktos eilutės bolševikiškoje Gegužės pirmosios proklamacijoje: „Senoji Rusia miršta.

Į jos vietą ateina laisvoji R u s i a " — j a u buvo neatskiria-mi vieni nuo kitų.

Gruodžio pradžioje teatre prasidėjo repeticijos, ir Čechovas išvažiavo į Maskvą. Visą rudenį laukė, kada 01-

591

ga Leonardovna parašys, kad nusistovėjo orai ir jis gali ruoštis į kelionę. Ir jei suskambėdavo kabinete telefonas, jis kiekvieną kartą vildavosi, kad tai telegrama.

Neaiškumas slėgė, kamavo, atrodo, daugiau negu kosu-

lys ir temperatūra. Viskas buvo todėl negerai — ir orai, nors buvo paskutinės giedrios ir šiltos dienos, ir svečiai trukdė labiau negu paprastai — miela ir gera gimnazijos viršininkė, savo kalbom privaranti iki alpulio vargšę Jevgeniją Jakovlevną, ir rašytojas iš Sevastopolio „jūreivio uniforma", sėdintis pas juos nuo ryto iki vakaro,— vis kalbėjo, kalbėjo ir klausinėjo Čechovą apie kažką...

Ir tada jis skubėdavo dingti iš akių, valandų valandas krapštinėdavosi sode, genėdavo sausas šakutes, raišiodavo medelius arba sėdėdavo ir braižydavo kažką rykšte-le ant takelio, pabarstyto kriauklelėmis, arba gaudydavo kepure saulės zuikutį.

Pro šalį eidavo Arsenijus, atbėgdavo ir atsiguldavo

prie kojų Šarikas. Išliko fotografija: Čechovas sode. Viena iš paskutinių jo fotografijų Jaltoje. Maži, panašūs į

vyteles sodinukai, tvarkingai priraišioti prie kuolelių.

Kuoleliai aukštesni už sodinukus. Tokį jis paliko savo so-dą, paskutinį kartą 1904 metų pavasarį išvažiuodamas iš Jaltos.

Jis rašė Olgai Leonardovnai, ir jo laiškuose kartė-

lis, kurio jau nebeslėpdavo, visada būdavo sumišęs su

pajuokavimais: aš maitinsiuos vien lęšiais, įeinant

Nemirovičiui ir Višnevskiui pagarbiai atsistosiu, tiktai leisk man atvažiuoti".

Dienos bėgo. Saulė pasirodydavo vis rečiau, barben-

davo į stiklą lietus. Krantinėje milžiniškos bangos plūs-

čiojo vos ne iki pat parduotuvių.

Bet atėjo diena, kai suskambo telefonas ir nematoma

jam telegrafiste perdavė telegramą iš Maskvos, o jis atsakydamas padiktavo savo: „Išvažiuoju antradienį".

Ir gruodžio pradžioje, kelionės išvargintas, bet vis tiek džiaugsmingai įsiaudrinęs, jis rašė pažįstamiems jau iš Maskvos ir kvietėsi pas save visus, kas tik buvo tuo metu mieste,— ir Kurkiną, ir Korobovą, ir Lazarevą-Gruzinskį, ir net Pleščejevo sūnų, su kuriuo buvo nesimatęs dievai žino kiek metų...

592

Iš Maskvos jis atsakė ir Veselovskiui; padėkojo Ru-

sijos literatūros mylėtojų draugijai už suteiktą garbę —

išrinkimą laikinuoju pirmininku — ir parašė draugijos

sekretoriui, kad „jeigu ši žiema praeis man palyginti sėkmingai, tai jau kitą žiemą (1904—1905 m.) pradėsiu da-

lyvauti posėdžiuose".

Bet viena iš pirmųjų vietų, kur jam teko apsilankyti

M a s k v o j e šįkart atvažiavus, buvo kapinės. Mirė Altuchovas, jo bendrakursis iš medicinos fakulteto, Maskvos universiteto profesorius. •

Kai Čechovas atvyko į Mochovajos gatvę, universi-

teto cerkvė, kur vyko gedulingos pamaldos, buvo pilna

žmonių. Žvelgdamas į veidus, j a u n u s — s t u d e n t ų , Altuchovo mokinių, ir p a g y v e n u s i u s — j o draugų, bendrakla-sių, Čechovas pagalvojo, kaip greitai — vienas po kito —

traukiasi iš gyvenimo jo karta. Juk visai neseniai jis bu-vo gavęs Altuchovo laišką — šis aprašė studentų areštą, kaip iš jo buto, susisiekiančio su aktų sale vidiniu korido-riumi, nešiotas valgis policijos užrakintiems alkaniems studentams. Nyku buvo sieloje nuo tų minčių ir prisiminimų, kaip ir nuo šaltos, trumpos gruodžio dienos, ir Čechovas, norėdamas nuo jų atitrūkti, ėmė ieškoti akimis ko nors iš pažįstamų. Minioje pamatė pagaliau Rosolimą.

Šis stovėjo nuleidęs galvą. Kai Čechovas prasibrovė

prie jo ir švelniai palietė petį, Rosolimas, pažvelgęs į jį, nustebo — Čechovo jis nebuvo matęs tik pusmetį, ir per tą laiką šis dar labiau sulyso, pagelto, o veidas — tai bu-vo matyti iš arti — apsitraukė smulkių raukšlelių tinklu.

Tiktai žvilgsnis ir šypsančios akys buvo kaip ir anksčiau...

Prie kapinių vartų jiedu ilgai laukė procesijos. Stu-

dentai nešė karstą. Procesijos galas nyko už kapinių tvoros ūkanotose gruodžio sutemose. Priekyje studentas ir kursistė nešė gyvų gėlių vainiką, ant kaspino buvo trumpas užrašas: „Nuo mokinių". Čechovas palydėjo juos žvilgsniu, ir jam, kaip pastebėjo Rosolimas, užgniaužė

kvapą.

Jis nuleido galvą ir tyliai tarė: „Štai čia jie, kurie laidoja sena ir neša į mirties karalystę gėles... ir savo jaunas viltis".

Rosolimas suprato jį. Ir įsiminė tuos žodžius. Prisiminė

20. „Čechovas"

5 9 3

juos po keleto mėnesių, kai ėjo paskui karstą kito savo draugo iš universiteto l a i k ų — r a š y t o j o Čechovo..

Taip, gijos, kuriomis Čechovas kaip kraujotakos in-

dais buvo sujungtas su gyvenimu, silpnėjo, trūkinėjo. Vieni mirė, kiti darėsi svetimi...

Kiek naujų vardų pasirodė pastaruoju metu! Gorkis,

Kūprinąs, Buninas, Veresajevas, Dailės teatro aktoriai... O

kiek išėjo — Barancevičius, Žanas Ščeglovas, rašęs neįskaitoma rašysena kupinus savęs smerkimo „tragiškus" —•

kaip vadino juos Čechovas — laiškus, Potapenka, su ku-

riuo taip daug susiję, ir net Lika, neseniai tapusi — j i s tai sužinojo iš Olgos Leonardovnos ir Mašos — Sanino žmo-na... Sąrašą buvo galima tęsti, ir kuo daugiau žmonių prisiminė, tuo liūdniau darėsi...

Naujųjų metų išvakarėse pradėjo eiti sveikinimai, ir

kiekviename jam buvo linkima sveikatos ir laimės, o jis šypsodamasis galvojo: kad bent kartą išsipildytų įprastiniai Naujųjų metų linkėjimai.

>]c >fc ^

Teatre vyko repeticijos. Jis nepraleisdavo nė vienos

iš jų. Bet, grįžęs namo, pajusdavo vis tą patį jausmą — kaž-

kas nesiklosto. Sunkiausia buvo su antru veiksmu — tuo pačiu, kuris Nemirovičiui užkliuvo jau skaitant pirmą

kartą. Niekaip nesisekė pavaizduoti nuobodulio, nieko

neveikimo tragedijos, tarsi staiga sustojusio laiko. Nepaisant visų Stanislavskio gudrybių (buvo net sumany-

ta, kad kristų nuo lubų tinkas ir tuo pabrėžtų, jog ir namas, ir jo įnamių gyvenimas jau visai suiręs), veiksmas atrodė ištęstas. Ir kai Čechovas atėjo į repeticiją, jį api-puolė ir režisierius, ir atlikėjai — ėmė prašyti leidimo sutrumpinti tekstą. Jis paniuro, bet, valandėlę pagalvojęs, sutiko: „Ką gi... trumpinkite".

Jis nemokėjo išaiškinti. Viskas, ką jis būtų galėjęs pasakyti, buvo tekste, kurį laikė rankose režisierius ir aktoriai.

594

* * *

M a s k v o j e tąkart jam atvažiavus buvo ir Gorkis. Kiekvieną kartą, susitikęs su Čechovu, jis klausdavo, kada gi eis pjesė.

— Nežinau,— niaukstydavosi Čechovas.

Pjesė turėjo būti spausdinama draugijos „Znanije"

rinkiniuose, ir Gorkis įtikinėjo Čechovą, kad ten ją reikia duoti be sutrumpinimų.

Čechovas prieštaravo:

— Ne, ne, spausdinkite su režisieriaus taisymais, ki-

taip bus paskui painiavos. Kad ir ką sakytumėt, o Stanislavskis išmano teatrą geriau už mus.— Ir dirbtinai tra-gišku balsu pridūrė: — O štai „Tariamo ligonio" aš neduo-siu jam statyti. Ten bus mano režisūra. Juk aš gydytojas, ir niekas geriau už mane nepastatys klizmos.

Jau po pirmo „Vyšnių sodo" vaidinimo Gorkis draugų

rate pasakė Čechovui:

— Padaužišką pokštą jūs iškrėtėte, Antonai Pavlovi-

čiau. Davėte puikios lyrikos, o paskui staiga atsivedė-

jęs dzvingtelėjote kirviu iš pašaknių. Dabar, esu tikras, kita jūsų pjesė bus revoliucinė.

— Ne, ne,— nesutiko Čechovas.— Dabar rašysiu vo-

devilius. Gal net operetes. Dar neapsisprendžiau. Ir visų

pirma Gorkio siužetu. „Dugne". Satinas, suprantate, pas mane dainuos maždaug taip:

Oily, oilia,

Sunki dalia!

Visi nusijuokė. O Čechovas patylėjęs pridūrė nuvar-

gusiu balsu:

— Leiskite tik pragirgždenti iki ateinančios žiemos.—

Ir jo veidu, sulysusiu, išblyškusiu, šmėstelėjo nelinksma šypsena.

* * *

Premjera buvo numatyta sausio 17 dieną. Atsitikti-

nai ar neatsitiktinai,bet pirmas pjesės spektaklis sutapo 20*

595

su jo gimtadieniu. Jam sukako keturiasdešimt ketveri

metai. Tik keturiasdešimt ketveri...

....Pasisekimo ypatingo nelaukiu, reikalai klostosi

vangiai",— rašė jis į Jaltą nedaug laiko prieš tą dieną.

Ir kai ji atėjo, į spektaklį nenuvyko — taip buvo nusprendęs iš anksto.

Čechovas nežinojo, kad teatre seniai patyliukais nuo

jo buvo ruošiamasi ne tik premjerai, bet ir pagerbimui.

Sukako dvidešimt penkeri Čechovo literatūrinio darbo

metai, ir jau seniai M a s k v o j e sklido gandai apie tą jubiliejų, kurį jis pats visaip neigė. Nuo jo buvo slepiama, kad Stanislavskio v a d o v a u j a m i Dailės teatro aktoriai, te-atrai, žurnalai, laikraščiai ruošė jam adresus ir sveikinimus. Pagerbimas buvo derinamas su premjera.

Sausio 17-ąją Olga Leonardovna išvažiavo į teatrą gerokai prieš spektaklio pradžią. Kad netrukdytų jai susikaupti, jis visą dieną prasėdėjo savo kabinete ir išėjo tik palydėti jos iki durų. Durys užsitrenkė, jis liko vienas ir, stengdamas atitrūkti nuo savo minčių, pasiėmė pirmą

pasitaikiusią knygą, mašinaliai žvilgteldamas į laikrodį...

Kai spektaklis buvo jau įpusėjęs ir pagal jo apskai-

čiavimus ėjo į pabaigą antras veiksmas, pasigirdo skam-b u t i s — tai pasiuntinys iš teatro atnešė jam Nemirovi-

čiaus raštelį: „Spektaklis eina nuostabiai. Dabar, po antrojo veiksmo, publika kvietė tave. Teko paskelbti, kad ta-vęs nėra. Aktoriai prašo, ar neatvažiuotum per trečią

pertrauką, nors dabar tikriausiai ir nekvies. Bet jie nori tave matyti".

Kol jis apsirengė, kol nusikasė apsnigtomis, tuščiomis gatvėmis iki teatro, prasidėjo trečias veiksmas. Fojė bu-vo silpnai apšviesta, užkulisiuose tylu. Čechovas nuėjo į direktoriaus ložę, atsisėdo, stengdamasis pasislėpti už sėdinčiųjų priekyje nugarų. Įsiklausė.

Seno, kadaise prabangaus ponų namo svetainė. Kaž-

kokie žmonės. Jaudinimasis. Visi kažko laukia. Galbūt

nelaimės.

— Vyšnių sodas parduotas?

— Parduotas.

— Kas nupirko?

— Aš nupirkau.

Tyla scenoje, tyli įsitempusi salė. Ir staiga žvangte-

li į grindis raktai. Tai Varia, Ranevskajos įdukra, metė

juos į svetainės vidurį...

Palinkęs į priekį, jis žiūrėjo į sceną ir klausėsi. Laikinai pamiršo, kad visa tai jo parašyta, ir jis tikriausiai bū-

tų galėjęs net pasakyti, kokios eilutės parašytos Jaltoje, kokios dar Naroje. Dabar jis tiesiog žiūrėjo ir klausėsi kaip visi salėje, užmiršęs, kad ten verkia jo žmona ir kad scenoje — jo draugai, Dailės teatro aktoriai.

Spektaklis tęsėsi.

...Nežiūrėdamas į Ranevskają ir Gajevą, dusliu bal-

su kalba Lopachinas: „Aš nupirkau! Palaukite, ponai,

susimildami, man galva apdujo, negaliu kalbėti..." Ir staiga kažkodėl susijuokė, ir tas kvailas nereikalingas juokas vienas pakibo ore. O jis toliau šaukia, trypdamas kojomis ir kvatodamas, desperatiškai ir džiaugsmingai: „Vyš-

nių sodas dabar mano! Mano! Dieve mano, viešpatie, vyš-

nių sodas mano! Pasakykit, kad aš girtas, kad ne viso proto, kad tai man tik vaidenasi... Nesijuokit iš manęs! Jei mano tėvas ir senelis atsikeltų iš kapų ir pažiūrėtų, kas dedasi, kaip jų Jermolajus, muštas, bemokslis Jermolajus, kuris žiemą bėgiodavo basas, kaip tasai Jermolajus nusipirko dvarą, už kurį nėra nieko gražesnio pasaulyje. Aš nusipirkau dvarą, kuriame senelis ir tėvas buvo vergai, kur jie negalėdavo užeiti net į virtuvę... Ei, muzikantai, gro-kit, noriu jūsų klausytis! Ateikit visi pažiūrėti, kaip Jermolajus Lopachinas švysčios kirviu vyšnių sode, kaip

guls žemėn medžiai! Pristatysime vasarnamių, ir mūsų

anūkai ir proanūkiai pamatys čia naują gyvenimą... Grok, muzika!"

Kaip jis jaudinosi tada! Stengdamasis neatkreipti dė-

mesio, tylutėliai atsikosėjo, kažkodėl nusiėmė pensnė ir vėl užsidėjo.

Bet štai paskutiniai trečio veiksmo žodžiai.

Scenoje — vis toji pati svetainė Ranevskajos ir Ga-

j e v o namuose. Tiktai namas jau nebepriklauso jiems, išaugusiems jame, palaidojusiems čia motiną, jiems, kurie prieš akis neturi jau nieko, kas sietų juos su praeitimi.

Tyla. Nieko nėra. Tiktai Liubovė Andrėj evna sėdi krėsle ir Ks7

graudžiai verkia. Kažkur tyliai groja muzika. Įeina Ania ir Petia Trofimovas. Ania prieina prie motinos: „Mama!...

Mama, tu verki? Mieloji, puikioji, geroji mano mama,

mano gražioji, aš myliu tave... aš laiminu tave. Vyšnių sodas parduotas, jo jau nebėra, tas teisybė, teisybė, bet neverk, mama, tau liko gyvenimas, liko tavo gera, skaisti siela..."

...Uždanga nusileido. Lėtai užsidegė šviesa. Pasigirdo aplodismentai, iš pradžių negarsiai, net neužtikrintai —

tarsi visi dar būtų buvę ten, senuose namuose, kur griuvo nesulaikomai kažkieno gyvenimas ir valdingai įžengė ne-pažįstama ateitis.

Prasidėjo pertrauka. Bet iš salės niekas nėjo. Iš scenos paskelbė apie sveikinimą ir apie tai, kad Čechovas — teatre. Ėmė prašyti, kad jis išeitų į sceną.

Susigūžęs kaip visada, kai jaudindavosi, jis stovėjo

scenoje. Salė plojo. Atrodė, ovacijom nebus galo. Publika nežinojo iš anksto apie pagerbimą, ir tuo brangesnis buvo jos protrūkis — j i s nebuvo nei parengtas, nei surepetuotas.

Prasidėjo adresų skaitymas. Nuo Rusijos literatūros

mylėtojų draugijos. Nuo žurnalo „Russkaja mysl". Nuo leidinio „Detskoje čtenije". Nuo laikraščių „Pedagogičeskij listok", „Novosti dnia", „Russkije vedomosti", „Kurjer". Nuo Mažojo teatro...

„Jūs, kaip anksčiau Puškinas, Gogolis, Turgenevas,

atsakėte gyvenimui tik tiesa, nenorinčia nei mokyti, nei guosti. Ir vėlgi toji tiesa, neaprengta jokiais šventiniais drabužiais, nušviesta tik gilios meilės žmogui, kad ir „nuobodžių istorijų" herojui, apgaubta slėpiningu talento, dvelkimu, pasirodė esanti geriausias mokytojas ir pats tikriausias guodėjas. Ji padarė Jus brangų visai Rusijai, ji iškovojo Jums nemirtingumą ne tik rusų literatūros, bet ir Rusijos gyvenimo istorijoje, į kur Čechovo vardas pateks neblėstančios šlovės ir nemenkėjančio dėkingumo

spinduliuose".

„Laimė sveikinti mylimą, brangų rašytoją, sukūrusį

nuostabų didžiosios rusų literatūros knygos puslapį — ne-atiteko senosioms Mažojo teatro sienoms, bet mūsų sveikinimo nuoširdumas ir jėga netampa nuo to nei mažesni, nei silpnesni",

598

Keitėsi žurnalų, laikraščių, teatrų pavadinimai, keitėsi skaitantieji...

6 paskui į sceną išėjo Nemirovičius. Jaudindamasis

jis pasisuko į Čechovą, taip pat išblyškusį nuo jaudinimosi ir nuovargio: „Mielasis Antonai Pavlovičiau! Sveikinimai išvargino tave, bet tau reikia rasti paguodos tame, kad matai bent dalelę to, kokią begalinę simpatiją jaučia tau visa raštingoji rusų visuomenė. Mūsų teatras tiek dėkingas tavo talentui, švelniai tavo širdžiai, tyrai tavo sielai, kad tu teisėtai gali sakyti: tai mano teatras. Šiandien jis stato ketvirtą tavo pjesę, bet pirmą sykį išgyvena didžiulę

laimę matyti tave tarp savo sienų pirmajame spektaklyje.

O šiandien dėl nežinomų likimo atsitiktinumų pirmasis

vaidinimas sutapo su tavo vardo diena'. Liaudies patarlė

sako: Antonas — dienos pailgėjimas. Ir mes sakome:

mūsų Antonas pailgina mums dieną, vadinasi, prideda ir šviesos, ir džiaugsmų, ir nuostabaus pavasario artumo".

...Mažas raižytinis staliukas scenoje buvo užverstas

sveikinimo t e l e g r a m o m i s — j o s atėjo į teatrą iš visų Rusijos kampų. Nemirovičius skaitė jas — vieną po kitos...

Nuo žurnalo „Mir iskusstva", nuo Dramos rašytojų sąjungos, nuo Charkovo studentų, Permės gyventojų, iš Sibiro...

Čechovas stovėjo tolėliau, kovodamas su nuovargiu,

negirdėdamas, kaip publika atkakliai reikalauja, kad jis atsisėstų.

Vienas garbingas literatas pradėjo savo kalbą žodžiais:

„Brangusis ir didžiai gerbiamas Antonai Pavlovičiau", ir Čechovui pašaipiai virptelėjo lūpos. Visi prisiminė, kaip ką tik, tais pačiais žodžiais, buvo pradėjęs savo kalbą, kreipdamasis į spintą, Gajevas...

O po pagerbimo į Vyriausiąją spaudos reikalų valdybą

nukeliavo cenzoriaus raštas, kuris smarkiai atsidavė įskundimu: aš surinkau, visiškai privačiai, pažymas, iš kurių

išaiškėjo štai kas: oberpolicmeisterio kanceliarija jokio leidimo šiam pagerbimui nedavė, o todėl ir necenzūravo viso to, kas buvo kalbama ir skaitoma iš scenos tą vakarą".

Į antrą dieną po p r e m j e r o s ir jubiliejaus Čechovas rašė

' Sausio 17 d.— Č e c h o v o g i m i m o ir v a r d o diena (verf. past.).

599

/

Batiuškovui, kad pačiu spektakliu vis dėlto nepatenkintas, bet „šiaip ar taip, pirmajame „Vyšnių sodo" vaidi-nime sausio 17 mane sveikino, ir taip plačiai, nuoširdžiai ir, tiesą sakant, taip netikėtai, kad aš iki šiol negaliu atsipeikėti".

* * *

Jis taip ii nepajėgė susigaudyti, kodėl jo nepatenkino

Dailės teatro spektaklis, kurį jis žiūrėjo tą vakarą, pasak mačiusiųjų, susidomėjęs. Galbūt kaltas buvo ne spektaklis, o neduodanti ramybės nuojauta kažkokio naujo teatro,

į kurį jis artėjo apgraibomis ir kurio, matyt, jam nelemta pamatyti.

O kai premjera jau buvo seniai praėjusi ir „Vyšnių

sodas" vaidinamas kaip įprastinis repertuaro spektaklis, šlifuojamas eigoje ir daug kas, palyginti su premjera, buvo pagerinta — tai pripažino ii patys aktoriai,— jis gavo Mejerholdo laišką ir, skaitydamas jį, atrodo, truputį pradėjo suprasti tai, ko negalėjo paaiškinti tada nei aktoriams, nei pačiam sau. „Kai koks nors autorius savo genialumu pažadina gyventi savo teatrą, šis ima suvokti jo pjesių atlikimo paslaptį, randa raktą... Bet jeigu autorius ima tobulinti techniką ir pakyla į savo kūrybos

aukštybes, teatras, kaip keleto kūrėjų visuma, vadinasi, nepaslankesnis kūrėjas, ima prarasti tą raktą... Taip, man atrodo, pasimetė Dailės teatras, kai ėmėsi Jūsų „Vyšnių

sodo".

Jūsų pjesė abstrakti kaip Čaikovskio simfonija. Ir

režisierius privalo suvokti ją visų pirma klausa. Trečiajame veiksme kvailo „trypimo" fone — štai tą „trypimą"

reikia išgirsti — nepastebimai žmonėms įeina Siaubas.

„Vyšnių sodas parduotas". Šoka. „Parduotas". Šoka.

Ir taip iki galo. Kai skaitai pjesę, trečiasis veiksmas daro tokį pat įspūdį, kaip skambėjimas ausyse ligoniui Jūsų

apsakyme „Šiltinė". Kažkoks knietulys. Linksmybė, kurioje girdėti mirties garsai. Tame veiksme kažkas meterlin-kiška, baisu. Palyginau tiktai todėl, kad bejėgis pasakyti tiksliau. Jūs su niekuo nepalyginamas savo didžiojoje

kūryboje. Kai skaitai užsienio autorių pjeses, Jūs savo originalumu stovite skyrium. Ir Vakarų dramai teks

mokytis iš Jūsų.

Dailės teatre trečiasis veiksmas nepalieka tokio įspū-

džio. Kartu su tuo mažai sutirštintas ir abstrahuotas fonas.

Prieš akis istorija su biliardo lazda, fokusai. Ir atskira.

Visa tai nesudaro „trypimo" grandinės. O tarp viso to vis tie „šokiai"! Žmonės be rūpesčių, nejaučia nelaimės. Dailės teatre pernelyg sulėtintas to veiksmo tempas. Norėjo pavaizduoti nuobodulį. Klaida. Reikia pavaizduoti nerū-

pestingumą. Skirtumas. Nerūpestingumas aktyvesnis.

Tada veiksmo tragizmas susikoncentruos".

Tai buvo asmeniškas laiškas. Ne straipsnis, ne nagri-

nėjimas, net ne atsiliepimas laikraštyje. Tiesiog pirmas, gyvas būsimo scenos reformatoriaus įspūdis, kuriuo daug kas buvo intuityviai nuspėta, o daug kas išreikšta dar apytikriai ir subjektyviai. Mejerholdui, būsimajam Bloko

pjesių statytojui, „Vyšnių sodas", parašytas iki „Balaga-niuko", „Rožės ir Kryžiaus", jau tada tarsi išsišovė į priekį, sujungdamas savyje ir to naujo teatro simbolizmą, ir paprastą gyvą gyvenimo konkretumą. Tai buvo teatrui nauja pakopa. Ir pačiam Čechovui. Mejerholdas, išaugintas Čechovo dramaturgijos, pajuto tada šitai aštriau negu kas nors kitas.

Laikas kreipė Čechovą į keistą, daugelio požiūriu, stilių

„sąraizgą", žanrų „sąraizgą". Laikas, o ne Meterlinko ar dar kieno nors mėgdžiojimas. Kadangi tai visų pirma buvo idėjų, nuotaikų sąraizgą, būsimų sprogimų ir permainų

nuojauta. Jų realių formų tada dar niekas nežinojo, bet buvo jaučiamas sūkurys, įtraukiąs į save žmonių likimus.

Ir jau tada žmonės ėmė konfliktuoti vienas su kitu ne tik todėl, kad asmeniškai būtų turėję ką nors vienas prieš kitą, o todėl, kad istorijos jėgos, esančios už jų, veržėsi į jų

gyvenimą, perskirdamos ir suvesdamos juos.

Istorija, tampanti kai kuriais momentais abejinga ir

negailestinga atskirų žmonių likimams, susideda iš jų

gyvenimų. Tai ir norėjo parodyti Čechovas. Norėjo. Bet ar pajėgė? Kai jis žiūrėjo Dailės teatro spektaklį, ir pats to nežinojo... Kaip pavaizduoti scenoje negrįžtamai bė-

gantį l a i k ą — svarbiausią pjesės herojų? Laiką, su kuriuo 601

jau ne pakeliui Ranevskajai ir Gajevui, kuris rytoj nu-

šluos nuo žemės veido ir šiandien triumfuojantį Lopa-

chiną, kuris dabar juokiasi iš nevykėlio Petios Trofimovo, bet dėl savo rytdienos gal turės būti dėkingas kaip tik jo atkakliam ir nesavanaudiškam tikėjimui į gėrį ir

žmogų. Kaip parodyti, kad „naujasis gyvenimas", kurio visi laukia su baime, nekantrumu, kiekvienam turi savą, ypatingą prasmę? Kaip perteikti Ranevskajos sielvartą, beviltišką jos nerūpestingumą neišvengiamo bankruta-vimo akivaizdoje, kai, pagauta nelaimės nuojautos, blokš-

dama ją nuo savęs bent akimirkai, ji šoka grojant var-

ganam orkestrėliui. Ir jos gailesį nueinančios praeities, tokį suprantamą ir žmogišką gailesį vyšnių sodo, mirusios motinos, tas gailesys taip pat būtinas žmonėms,

kaip būtina jiems atmintis ir žengimas į priekį. Kerta sodą. Abejingų jam žmonių smūgiai verčia žemėn ir

griauna tai, kas kažkieno kadaise buvo su meile kuriama.

Dabar laikas negailestingai susidoroja su tais, kurie

nespėja su juo kartu. Bet laikas nenutrūkstamas. Ateičiai išlieka atmintis. „Vyšnių sodas" — tai pjesė apie nuolatinį laiko ryšį, jo nenutrūkstamumą.

Tada, išvakarėse 1905 metų, kai švilpiant bizūnams ir

kulkoms labai greitai žmonėms jau neberūpės nei vyšnių

sodas, nei sielvartas dėl jo, kai kraujas nudažys istoriją naujomis spalvomis, suprasti tai buvo labai svarbu.

* * *

Dar per tarpkalėdį M a s k v o j e ėmė sklisti gandai apie kažkokius „negerumus" rytuose.

O sausio 27-ąją nuo pat ryto gatvėse aidėjo laikraščių

pardavėjų šūksniai:

— Port Artūras!.. Japonai užpuolė Ramiojo vande-

nyno eskadrą!..

Rusų ambasadorius Tokijyje atšauktas... Jo didenybės

manifestas apie karą su Japonija.

Iš pradžių buvo štai kas: ištikimų valdinių minios su

ikonomis, bažnytinėmis ir valstybės vėliavomis, „dievi-namojo monarcho" portretais, raudoni pasipūtę policinin-602

kų snukiai, „patriotiškas" laikraščių stūgavimas, grasini-mai užmėtyti „geltonveidžius makakas" kepurėmis!

Paskui pradėjo rodytis pirmi sužeistieji. Laikraščiuose pasirodė nukautųjų sąrašai. Rusijos geležinkeliais dundė-

dami riedėjo ešelonai, šildomuose prekiniuose vagonuose susigrūdę sėdėjo naujokai. O kažkur pusstotėse, prie Voronežo ar Tambovo, iš paskos nuvažiuojančiam traukiniui bėgo peronu minios ir spygaujant armonikai graudžiai

v e r k ė bobos ir keikėsi girti mužikai...

* * *

Vasario mėnesį Čechovas išvažiavo į Jaltą.

Sėsdamas Kursko stotyje į traukinį, jis atsisveikino su Olga Leonardovna ir ramino ją sakydamas, kad labai greitai jie vėl būsią kartu. Bet kai nuskambėjo paskutinis, trečiasis, kaip teatre, skambutis, ir lydintieji kartu su peronu lėtai ėmė plaukti pro pirmos klasės vagoną, viduje jam kažkas nutrūko.

Nespėjęs atvažiuoti į Jaltą, jis jau pradėjo laukti žinių

iš šiaurės, tarsi laiškai iš tikrųjų bent kiek būtų galėję pakeisti jo gyvenimą. Jis kviesdavosi pas save atvykusius į Jaltą maskviečius, norėdamas išklausinėti, išgirsti naujienas. Kai sužinojo, kad atvažiavo Jelpatjevskis, nedelsdamas skambino jam, kvietė apsilankyti „kaip galima grei-

čiau". Čechovas n e k a n t r a v o patirti, kas buvo Pirogovo draugijos suvažiavime, kas iš viso darosi Maskvoje.

Jaudindamasis jis kalbėjo Jelpatjevskiui, kad „viskas

pajudėjo Rusijoje nuo viršaus iki apačios".

Dar dėmesingiau nei iki tol jis skaitė sostinės ar provincijos laikraščius ir ypač viską, kas buvo apie karą.

Šio baigtis, jo nuomone, lėmė Rusijos ateitį, ir todėl jis taip piktinosi, klausydamasis Jaltos miesčionių „patrioti-nių kalbų" apie pergalę. Ir net pagalvodavo, ar neišvykus jam ateinančiais metais kaip karo gydytojui, nes gydytojas pamato daugiau negu korespondentas.

Va tik dirbti nesisekė. Po „Vyšnių sodo" neparašė, atrodo, nė eilutės. Susitvarkė rankraščius, nereikalingus sunaikino, susirūšiavo gautus laiškus, suraišiojo juos į

pakelius, susidėjo į stalčių. Tartum būtų ruošęsis kur nors ilgam. Kartą, kai pas jį į svečius atėjo Garinąs (Jaltoje dirbo paieškininkų grupė — buvo ruošiamasi tiesti gele-

žinkelį; Garinąs buvo darbų vadovas ir projekto auto-

rius), jis sėdėjo prie stalo ir kruopščiai vedžiojo rašalu pastabas užrašų knygutėje. „Pieštukas ėmė blukti",—

paaiškino jis. Ir patapšnojęs delnu aptrintą viršelį, tarė

patenkintas: „Penkiems šimtams lankų dar nepanaudotos

medžiagos. Kokiems penkeriems metams darbo".

Tai buvo balandžio mėnesį.

O 1904 metų gegužės 1 dieną jis sėdo į traukinį Sevas-

topolis—Maskva. Paskutinį kartą.

Paskutinį kartą jis matė, kaip žydi migdolmedis, kokia žalsva ties horizontu j ū r a ir kaip sklando virš skardžio ereliai.

Ir butas, Olgos Leonardovnos išnuomotas neilgai tru-

kus prieš jam atvažiuojant Leontjevskio skersgatvyje,

taip pat buvo paskutinis jo butas Maskvoje. Išėjo iš jo jis du kartus — kartą važiavo pasivažinėti su vežiku, antrą kartą — važiavo stotin, v y k d a m a s į užsienį.

M a s k v o j e jis iškart atgulė. Pleuritas, aukšta temperatūra, kompresai, vaistai, nauji gydytojai...

Jis gulėjo kambaryje, kuris turėjo tapti jo kabinetu.

Didelis rašomasis stalas, lempa su stikliniu žaliu gaubtu, lova prie lango. Ant stalo — šūsnis rankraščių (tai Golcevas jo prašymu atnešdavo pradedančiųjų rankraščius).

Ir k n y g o s — j i s daug skaitė, kaip visada, kai nedirbdavo.

Ir laiškai, į kuriuos taip sunku atsakinėti gulint...

Kartą vakarop atėjo aplankyti jo Rosolimas. Jis buvo

vienas iš tų, kurie matė Čechovą neilgai trukus prieš jo mirtį. B u v o j a u gana vėlu, uždegė lempą, ir dar neužgesusio v a k a r o žaroje jos šviesa atrodė blausi, o parimusio ant pagalvės Čechovo veidas ypač išblyškęs. Už stalo prie

lovos sėdėjo Olga Leonardovna ir nuvargusi sklaidė naują žurnalo „Russkaja mysl" numerį... Prityrusiu gydytojo žvilgsniu Rosolimas pastebėjo v i s k ą — i r pilkšvą blyš-

kumą, ir tai, kokia karšta ir sausa buvo ranka, paduota pasisveikinti, ir raudonį, išmušusį veidą nelygiomis dėmė-

mis, ir kosulį.

Jie ilgai minėjo universiteto laikų draugus, ir Rosoli-604

mas ginė nuo savęs — kaip anuomet, Altuchovo laidotu-

vėse — įkyrią ir liūdną mintį, kad netrukus teks stovėti jam dar prie vieno kapo... Norėdamas išdildyti kartėlio nuosėdas, kurias paliko jiem abiem jaunystės ir mirusių

draugų prisiminimai, jis ėmė pasakoti apie savo neseną kelionę į Korfų, apie tai, kokį nepaprastą dvasios pakilimą patyrė, kai auštant stovėjo denyje — vienas begalinės jū-

ros platybėse.

Čechovas p a g y v ė j o — j u k jis buvo aistringas keliautojas ir, atrodo, labiau už viską mėgo važinėti. Užsidegė, pradėjo klausinėti smulkmenų, ir į kambarį, kur gulėjo šis pasmerktas žmogus su papilkėjusiais įdubusiais skruostais, valandėlę tarsi plūstelėjo ir jūra, ir toji aušra, kai didžiulė raudona saulė išplaukia iš anapus horizonto, ir laisvė, ir viltis...

Jų išvažiavimas į užsienį — naujasis gydytojas, gydęs

Čechovą Maskvoje, primygtinai reikalavo važiuoti į Vo-

kietiją, į garsųjį plaučių ligų kurortą Badenveilerį,— buvo numatytas birželio 3 dieną.

Prasidėjo vasara. Maskvos tvankuma, dulkės greit

išvaikė maskviečius — ką kur. Bet tie pažįstami, kurie pasiliko mieste, skubėjo atsisveikinti su Čechovu. Pats jis, kaip kadaise iš Bolšaja M o s k o v s k a j o s gatvės, siuntinėjo į visus Maskvos kampus raštelius: „Aš Maskvoje", kvietėsi dabar pas save čia vieną, čia kitą. Užsukdavo Golcevas, atnešdavo ir išsinešdavo rankraščius, papasakodavo naujienas, skųsdavosi nuovargiu, sunkumais. Kartą aplankė

Giliarovskis, triukšmingas, prikimštas kaip parako visokių

istorijų. Ir, klausydamasis jo, Čechovas kvatojo iki ašarų

ir prisiminė, kaip kažkada jie važiavo kartu vežiko puskariete ir kažkur, atrodo, Suchariovkoje, Giliarovskis įbruko policininkui arbūzą, suvyniotą į popierių, ir, išpūtęs baisias akis, pašnibždomis pasakė: „Bomba" (tai buvo po pasikė-

sinimo į imperatorių). O šis atidavė pagarbą, supratingai linktelėjo, girdi, suvokęs jam patikėtos valstybinės paslapties svarbą.

Dažnai užsukdavo Stanislavskis, užbėgdavo aktoriai —

pasakodavo, kaip eina repeticijos. Teatras pirmą kartą statė Meterlinką. Čechovas domėjosi visomis smulkmen o m i s — kokias dekoracijas nutapęs Simovas, kokios bū-

605

siančios mizanscenos, kaip paskirstyti vaidmenys. O kartą papasakojo Stanislavskiui ir Olgai Leonardovnai, jog norįs parašyti pjesę, kur herojus turi išvažiuoti į Šiaurę. Ar jis myli moterį, kuri jo nemyli, ar toji moteris neištikima jam — tai kol kas neaišku, bet jis išvažiuoja į mokslinę ekspediciją. Paskutiniame veiksme scenoje bus garlaivis, suremtas ledų, vienišas denyje stovintis herojus, poliarinė

naktis, ir staiga šiaurės pašvaistės fone mokslininkas mato skriejantį tos moters šešėlį... Abu jie — ir Olga Leonardovna, ir Stanislavskis — nusistebėjo tuo visai ne čechovišku sumanymu. Jis ir pats tikriausiai nebūtų galėjęs pasakyti, kodėl jam kilo šis siužetas, kas jį įkvėpė. Gal pasakojimai apie Šiaurės ekspedicijas? Svajonė keliauti į Špicbergeną, į Norvegiją? Ar literatūrinės reminiscen-cijos, kaip pagalvojo tikriausiai Stanislavskis? Arba nuojauta naujojo teatro, kuris skatino jį žengti vis tolyn ir tolyn nuo istorijų apie literatūros mokytojus ir zemstvos gydytojus?

Išvažiavimo išvakarėse pas Čechovą trumpam užsuko

Telešovas. Čechovas pritrenkė jį. Bekraujis veidas, siauri pečiai, vaškinė kaip numirėlio ranka... Ir akyse jau nebuvo įprastinės, pažįstamos šypsenos. Jis buvo taip sublogęs, kad net pasidarė lyg ir mažesnio ūgio. Pakalbėjo apie

bendrus pažįstamus, apie Buniną, apie Gorkį, apie Skitalcą, apie Telešovo „trečiadienius", kurie sujungę dabar jaunus rašytojus, ir kai atėjo metas atsisveikinti, Čechovas padavė

Telešovui ranką ir ramiai, kaip apie kažką jau absoliučiai nuspręsta, pasakė: „Rytoj išvykstu. Važiuoju mirti..."

Kelionė jį paveikė — pasidarė geriau jau vien nuo

naujų įspūdžių. Bent jam taip atrodė. Berlyno viešbutyje jis vis skubino Olgą Leonardovną greičiau važiuoti į miestą. Jie nuvažiavo į Tiergarteną, garsų Europoje zoologijos sodą. Vaikštinėjo tarp narvų, voljerų, apžiūrinėjo dramblį

ir beždžiones, kurioms lankytojai — ypač vaikai — mėtė, nepaisydami draudžiamų užrašų, sausainius ir bandeles.

Ir paskui, kai jie sugrįžo ir jis sėdo rašyti laiškų, tai su pasitenkinimu prisiminė, kaip važiavo į Tiergarteną ir kad tai — „toli".

606

* * *

„Taigi, vadinasi, pasakyk mamai ir visiems, kam tai

įdomu, kad aš sveikstu, arba net jau pasveikau... Rytoj pas mane bus čionykštė garsenybė — profesorius Eval-das..." — rašė jis seseriai. Ir, užklijavęs vieną laišką, ėmėsi kito: „Rašau Jums iš Berlyno, kur šiuo metu nuolankus

Jūsų tarnas valgo už dešimtį, miega nuostabiai ir iš viso gyvena neblogai. Sveikata kasdien vis geresnė ir geresnė..."

O „vietos garsenybė", perskaitęs savo maskviečio

kolegos Taubės laišką ir pasiklausęs Čechovą, nieko nepasakė, tik susidėjo stetoskopą į dailų sakvojažą ir nedvi-prasmiškai gūžtelėjo pečiais. Sį gestą buvo galima suprasti tik taip: kam reikėjo vežti beviltišką ligonį taip toli mirti? Čechovas jo žvilgsnį pagavo ir suprato. Ir pasij u t o nuo „garsenybės" netaktiškumo nesmagiai. Ir kaip anksčiau atkakliai kartojo laiškuose, kad jam geriau

ir kad jis taisosi, ir rytojaus dieną po Evaldo vizito, ir dar kitą dieną, ir po penkių dienų . . . .Sveikatos prisideda ne zolotnikais', o pūdais",— rašė jis saviškiams...

Badenveileryje, į kur jie atvyko po kelių dienų, jam

taip pat iš pradžių patiko. Sprendžiant iš pirmų laiškų, jis su didžiuliu susidomėjimu, tiesiog su smalsumu, lyg

pirmą kartą pakliuvęs į užsienį, stebėjo iš savo balkono madingo Europos kurorto .papročius.

„...Labai originalus kurortas, bet kuo jis originalus, aš dar neperpratau",— j u o k a v o jis.

Tarp kitko, Badenveileryje ir iš tikrųjų buvo gera. Di-džiulis parkas, vaizdingai išsimėtę didžiulėje teritorijoje nameliai, skendintys soduose, o už jų — kalnai... Čechovai apsigyveno privačiame pensione — sodo apsuptoje viloje.

Buvo patogu, švaru, bet nuobodu. Nepaprastai nuobodu.

Jis žiūrėdavo pro langą ir stebėdavosi vietos damų neskon i n g u m u — jos buvo visos kaip viena „apvedžiotos kaspinėliais". Klaikiai nuobodi buvo ir griežta tvarka visur —

lygiai septintą valandą ryto ir vidurdienį sode grodavo

„brangi, bet menkavertė" muzika. Jis rašė į Rusiją: „Mūsų

' Z o l o t n i k a s (rus.) — apie 4,26 g. (vert. past.).

607

/

rusiškas gyvenimas daug talentingesnis, o apie italų arba prancūzų nėra ko ir kalbėti". Ir jau pagalvodavo, ar nepabėgus į Italiją, prie Komo ežero, svajojo apie kelionę į

Rusiją jūra, per Konstantinopolį, apie Naujojo Afono ap-lankymą ir kiekviename laiške rašydavo grįžimo datą —

ne vėliau kaip rugpjūtį.

Rytais jis godžiai puldavo prie laikraščių. Kai juos

atnešdavo į kambarį, jis iš nekantrumo trindavo rankas ir paskui ilgai rūšiuodavo juos — ką peržiūrėti pirma, ką paskiau. Sobolevskis aprūpindavo jį rusiškais laikraščiais.

Olga Leonardovna versdavo viską, ką jis norėdavo, iš

Berlyno ir Vienos laikraščių. Laikraščių buvo daugybė.

Ir jis visada rasdavo ką nors įdomaus. Olga Leonardovna stebėdavosi — kaip čia yra, ji pati ką tik peržiūrėjo laikraštį ir nieko įdomaus neaptiko, o jis...

Svarbiausia laikraščiuose tomis dienomis jam buvo

karas. Jis skaitydavo apie jį viską, gyvai susidomėjęs reaguodavo į kiekvieną smulkmeną, ir kai paskui, įaudrintas skaitymo ir savo minčių, pradėdavo ką nors pasakoti, Olga Leonardovna net nusiramindavo — negali būti, kad jam

kas atsitiko, jeigu jo žodžiuose tiek proto aštrumo, pastabumo ir sveiko, stipraus domėjimosi gyvenimu...

Bet pagyvėjimas, kurį sukėlė aplinkos pasikeitimas,

pradėjo blėsti. Ir tada pasidarė aišku — ir jam pačiam,—

kaip sunkiai ir pavojingai jis serga. Olgą Leonardovna, atrodo, labiausiai gąsdino nebūdingas jam anksčiau nerimas. Jam tai patikdavo kambarys, kuriame jie gyveno,

tai staiga pasirodydavo, kad jis per daug karštas ar

tamsus, ir jie-nedelsdami kraustydavosi j kitą, o paskui ir į kitą viešbutį. Jam iš pradžių atrodydavo, kad čia iš tiesų geriau, patogiau, o paskui vėl būdavo imami

iš spintų ką tik išdėlioti daiktai ir vėl kraunami ką tik iškrauti lagaminai...

Bet vis tiek jis atkakliai nenorėjo tikėti, kad jam blogiau. Ir rašė į Rusiją: „Kojų man jau visai neskauda, aš gerai miegu, puikiai valgau, tik dusulys — nuo emfizemos ir labai smarkaus suliesėjimo Maskvoj per gegužį". Olgą Leonardovna jis pasiuntė užsakyti jam k o s t i u m ą — b ū -

tinai baltą, iš madingos tada flanelės.

Viešbutyje „Sommer" jie apsigyveno antrame aukšte.

651

Kambarys turėjo didelį balkoną, ir Čechovas paprastai įsi-taisydavo ten krėsle su laikraščiais, rašydavo laiškus, skaitydavo arba stebėdavo, kas dedasi apačioje.

O paskui jam staiga — gydytojas tada teigė, jog be

jokių pastebimų priežasčių,— pasidarė blogiau. Kartą naktį jis prabudo nuo to, kad širdis beveik sustojo. Atėjo Švioreris, suleido morfijaus, davė deguonies. Paryčiais pulsas pasidarė visai geras, gydytojas nusiramino ir išėjo pasakęs, jog Čechovo būsena nekelia pavojaus. Olga Leonardovna atsisėdo pailsėti po bemiegės nakties...

Bet ir rytojaus dieną priepuolis pasikartojo. Ir kai rytą Čechovas kiek atsigavo, tai paprašė Olgą Leonardovna,

kuri turėjo parašyti į Berlyno banką, kad jiems išsiųstų

pinigų, įrašyti į čekį ne jo, o savo pavardę. Jis pasakė tai tarp kitko, bet kaip kažką sau pačiam nuspręsta. Olga

Leonardovna, nustebusi ir išsigandusi, užprotestavo —

kam tai? O jis nusišypsojęs pasakė: „Dėl viso pikto".

Bet nuo tos minutės viskas pasikeitė vietomis. Jis jau neapsigaudinėjo — žinojo, kad pabaiga arti. Ir pasidarė

ramus. O Olga Leonardovna, du rusai studentai, gyvenę

tame pačiame pensione ir padėję Olgai Leonardovnai, ir net pats Švioreris pradėjo tikėtis, kad morfijus, deguonis ir vaistai padės — įvyks stebuklas. (Švioreris jau po Čechovo mirties sakė vienam rusų žurnalistui, gyvenančiam Vokietijoje, kokia ji netikėta buvo jam pačiam. Iki tos nakties, kai atbėgo jo kviesti išsigandęs studentas Ra-benekas, jis manęs, kad Čechovas išgyvensiąs dar mažų

mažiausiai keletą mėnesių.)

Paskui Olga Leonardovna prisiminė, kaip jis prajuo-

kino j ą — k e l i o s valandos prieš mirtį. Tą vakarą po trijų

neramių dienų jam pasidarė geriau, ir jis išsiuntė Olgą Leonardovna truputį pasivaikščioti po parką. Buvo labai šiltas vakaras. Ji išėjo, o kai sugrįžo, paaiškėjo, jog jie neišgirdo gongo signalo vakarieniauti. Ir tada jis sugalvojo visą istoriją, kaip garsiame kurorte renkasi vakarienės prabangaus viešbučio gyventojai, mėgstantys gerai paval-gyti. Tie linksmi sveiki žmonės grįžta pasivažinėję, iš ekskursijos su mintimis apie sočią vakarienę. Ir staiga išaiškėja, kad j o k i o s vakarienės nebus — pabėgo virėjas!

Ir kaip jie visi elgiasi po to netikėto „smūgio". Baigęs jis 609

pats susijuokė, patenkintas savo išmone, ir pasakė, kad toliau dar nesugalvojęs, bet sugalvosiąs būtinai. O Olga Leonardovna sėdėjo, susigūžusi ant sofos, po neramių

pastarųjų dienų staiga palengvėjo, pasidarė ramu.

Naktį iš ketvirtadienio į penktadienį pirmą valandą

jis prabudo. Ar k a m b a r y j e buvo nepakenčiamai tvanku po varginamai karštos dienos, ar silpo širdis, bet jis duso ir pats paprašė pakviesti Šviorerį. Pirmą kartą pats. Per visą laiką. Olga Leonardovna puolė į koridorių, ėmė belstis į

brolių Rabenekų kambarį, paprašė kurį nors nueiti gydytojo. Kai ji grįžo, Čechovas beveik be sąmonės kalbėjo apie kažkokį jūrininką, apie japonus — tikriausiai kliedėjo apie kažką skaityta laikraščiuose. Vienas iš brolių nubėgo Sviorerio, kitas kartu su Olga Leonardovna tiesiai ant grindų skaldė ledą. Dar iki ateinant gydytojui, sąmonė

sugrįžo, ir Čechovas, pamatęs pūslę su ledu, labai tyliai, kad Olga Leonardovna vos išgirdo, pasakė: „Kam? Ant

tuščios širdies ledas nededamas". Naktis buvo tvanki, nė

vėjelio, nė šlamesio. Tik sugirgždėjo smėlis, kai studentas bėgo kviesti gydytojo, ir vėl viskas nutilo...

Svioreris atvažiavo antrą valandą. Vėl įšvirkštė kam-

paro, davė deguonies. Bet pulsas plakė vis silpniau. Čechovas nusišypsojo gydytojui ir vokiškai labai ramiai pasakė: Ich steibe. Svioreris paliepė duoti šampano. Atnešė butelį.

Olga Leonardovna padėjo pasodinti Čechovą. Jis paėmė

į rankas taurę ir, žiūrėdamas, kaip kyla nuo dugno ir sklai-dosi paviršiuje dujų burbulėliai, tarė gydytojui: „Seniai negėriau šampano", paskui išgėrė iki dugno, atsigulė ant kairiojo šono ir pasakė Svioreriui, siunčiančiam Rabeneką naujo deguonies baliono: „Nereikia jau daugiau. Kol jį

atneš, aš būsiu miręs". Pasisuko į sieną ir nutilo.

Buvo trečia valanda nakties.

Pro atvirą langą įskrido didžiulis juodas drugys ir,

lėkdamas apie lempą, daužėsi į karštą stiklą.

Išėjo gydytojas. Išėjo į savo kambarį studentai. Visiš-

koje tyloje triukšmingai iššovė į lubas nebaigto gerti šampano butelio kamštis.

Didžiulis, pilnutėlis madingo Badenveilerio kurorto

viešbutis „Sommer" miegojo. Miegojo Vokietija. Kažkur toli, už jos sienų, miegojo Rusija...

610

* * *

Buvo pasiųstos telegramos į Rusiją ir Berlyną, ir jau

pasklido į visus kampus laikraščiai su pranešimu, kad ma-

žame kurortiniame miestelyje Vokietijos pietuose liepos antrosios naktį mirė rusų rašytojas Antonas Pavlovičius Čechovas.

Niūrų apsiniaukusį liepos trečiosios rytą gavo Rygos

p a j ū r y j e telegramą gydytojas Altšuleris. Ir prisiminė, kaip, išvažiuodamas iš Jaltos, kalbėjo Sredinui apie gydytojus, siunčiančius Čechovą į Vokietiją: „Atims bereikalingai metus gyvenimo, pražudys Čechovą".

Kažkur Tūlos gubernijoje ant kalvio pirkios slenksčio

išskleidė laikraštį atvažiavęs pakaustyti arklio Buninas —

ir „tarsi ledinis skustuvas perrėžė... širdį"... Iš ką tik atvež-

to laikraščio apie Čechovo mirtį sužinojo Rachmaninovas savo giminaičių dvare prie Tambovo, kur ruošėsi kon-certams, ir apsiverkė, kaip neverkė nuo vaikystės...

O Jaltoje, baltame name, taip akiai įprastai iškilusiam virš Autkos, tą dieną buvo likusi viena Jevgenija Jakovlevna. Marija Pavlovna ir Ivanas Pavlovičius, nuraminti laiškų iš Badenveilerio („sveikatos prisideda ne zolotnikais, o pūdais"), išvažiavo į Boržomį, o jauniausias iš Čechovų, Michailas, turėjo atvažiuoti tik pavakare. Niekas nesiryžo pranešti motinai apie sūnaus mirtį. Laukė Michailo. Kai jis leidosi trapu iš garlaivio, jam įteikė telegramą...

Marija Pavlovna, atėjusi į paštą pasiimti koresponden-

cijos, kartu su pakeliu laiškų „iki pareikalavimo" gavo telegramą...

Dešimtys Rusijos laikraščių tą rytą rengė savo pirmus

straipsnius apie Čechovą. Gimnazijose, universitetuose, teatruose, bibliotekose, įvairiose draugijose ir būreliuose stichiškai kildavo gedulo susirinkimai, buvo renkami pinigai vainikams, renkamos deputacijos į laidotuves, sprendžiama, kaip įamžinti rašytojo a t m i n i m ą — s u t e i k t i jo vardą mokykloms, ligoninėms, įsteigti stipendijas, išleisti rinkinius...

Ir Badenveileryje telegrafas priiminėjo vieną po kitos telegramas. Nuo rusų studentų, studijuojančių Leipcige, nuo nepažįstamų žmonių iš Paryžiaus. Iš Vologdos, Mask-611

vos, Kalugos, Varšuvos, Peterburgo, Helsingforso... Rašė

atskiri žmonės ir grupės po penkiasdešimt ir iki šimto žmonių. Ėjo telegramos nuo draugų, pažįstamų . . . .Su dvasios tvirtybe ištverkite savo ir visos rusų tautos sielvartą Stanislavskis informuotas praneškite kada ir kur jūs norite nugabenti kūną jeigu reikia pinigų telegrafuokite Viš-

nevskis". „Gavome sukrečiančią žinią tepadeda Dievas j u m s jeigu reikia pinigų telegrafuokite teatras Lužskiui apkabiname Aleksėj evas Suleržickis Lužskis",— stukseno aparatas, ir ilga juosta vinguriavo ant grindų. „Giliai sujaudintas nemirtingojo draugo mirties priimkite karštos užuojautos pareiškimą Rosolimas"...

Iš Leipcigo, Vienos, Hapsalaus, Karlsbado, iš daugelio Vakarų Europos miestų kasdien buvo pranešama apie

gedulingas pamaldas.

Daugelis vokiečių laikraščių pačiomis pirmomis die-

nomis paskelbė užjaučiamus straipsnius apie Čechovą.

Vienas iš jų tada rašė, kad ankstyvą rusų rašytojo mirtį

kartu su Rusija apverks ir visa kultūringoji Europa, „labai vertinusi velionio beletristinį talentą".

* * *

Darydamas didelę malonę, viešbučio „Sommer" savi-

ninkas sutiko palikti Čechovo kūną kambaryje, bet kitą naktį paslapčia, per kiemo pusės koridorius, vis dėlto iš-

nešė jį į koplyčią. Koplyčia buvo katalikų. Bet Šviorerio žmona, kuri pasirodė esanti rusė ir net maskvietė, padėjo Olgai Leonardovnai taip ją sutvarkyti, kad ji tapo pra-voslaviška. Čia buvo atlaikytos pirmos gedulingos pamaldos. Čia ir ėjo tas dvi paras, kurios liko iki išvažiavimo tėvynėn, visai nepažįstami žmonės — rusai, užsieniečiai...

Prasidėjo rūpesčiai, kad vokiečių valdžia leistų vežti kūną greituoju keleiviniu traukiniu.

Balzamuoti kūno Badenveileryje nepavyko, ir palaikus

teko įdėti į cinko karstą, prilituoti dangtį. Galų gale su valdžia buvo suderintas maršrutas: Berlynas—Darmš-

tatas—Virbalis—Vilnius—Peterburgas—Maskva. Norė-

jo pranešti į Peterburgą atvykimo dieną, tačiau to pada-612

ryti nepavyko — iš anksto n e b u v o žinoma, prie kokių

traukinių bus prikabinamas gedulingasis vagonas.

Prasidėjo septynių dienų kelionė į tėvynę.

Kas tai buvo? Atsitiktinumų grandinė? Slapti policijos veiksmai? Šiaip ar taip, bet ir po mirties Čechovas neišvengė visų biurokratizmo šlykštybių, vulgarumo, bukapro-

tiškos nepagarbos žmogaus gyvenimui — to, su kuo visą

gyvenimą kovojo.

Gerokai prieš atvykstant traukiniui į pasienio stotį

Virbalį, Michailas Pavlovičius atsiuntė į čia telegramą:

„Atsakymas apmokėtas telegrafuokite Jalta Čechovui kada bus gabenamas mirusio rašytojo Čechovo kūnas". Telegrama buvo adresuota stoties viršininkui, ir visiškai tokia pat — dėl viso pikto — buvo duota į žandarmeriją. Tekstas buvo dubliuotas ir į sekančią stotį Aleksandrovą. Atsakymo nebuvo nei iš ten, nei iš Virbalio. Ir būtent čia, pirmoje Rusijos stotyje, karstas su Čechovo kūnu buvo perneštas į prekinį vagoną, nuo kurio nepasivarginta nutrinti užrašą

„Šviežioms austrėms gabenti".

Peterburge išlipusi iš vagono į Varšuvos stoties peroną, Olga Leonardovna pasimetė. Stovėjo nedidelis būrelis

žmonių. Tarp tų dešimties ar penkiolikos žmonių, kurie pasitiko vagoną su Čechovo palaikais, nebuvo nė vieno

pažįstamo veido. Prie jos priėjo profesorius Vengerovas ir sumišęs ėmė atsiprašinėti dėl tvarkos, dėl kurios jis buvo nekaltas. Pasirodo, kad telegramos apie traukinio atvykimą kažkaip buvo supainiotos arba sulaikytos, ir

išvakarėse iki vėlyvos nakties niekas nežinojo, į kurią stotį

ir kelintą valandą bus atvežtas karstas su Čechovo kūnu.

Buvęs tą rytą tarp nedaugelio žmonių Varšuvos stotyje

žurnalistas Rostovcevas paskui prisiminė, kaip „nenoromis ir kartu įtariai" geležinkelio tarnautojai teikė jam informaciją— klaidino, atsisakinėjo, siuntinėjo vienas pas

kitą... Buvo jaučiama, rašė jis vėliau, kad „neapsieita be v y r e s n y b ė s perspėjimų".

„Čechovas? — pakartojo klausimą stoties viršininkas,

kai buvo kreiptasi į jį.— Taip, atrodo, yra toks numirėlis...

O beje, nežinau... Jų du traukinyje".

Bet buvo, suprantama, ne vien tik šitai. Visų didelių

ir mažų Vokietijos universitetinių miestų stotyse tylėdami 613

stovėjo žmonės, daugiausia studentai rusai, studijuojantys užsienyje. Vainikai, gėlės, ašaros lydėjo tą liūdną traukinį.

O kažkokioje nuošalioje stotelėje, jau Rusijoje,— Olga Leonardovna neįsiminė net pavadinimo,— prie vagono su

Čechovo kūnu tylomis prisiartino kažkokie žmonės. Prieblandoje sunku buvo įžiūrėti, vyrai ar moterys. Jie atsargiai užkišo už aprūdijusių skląsčių lauko gėlių...

Nors ir buvo painiojamos telegramos, nors ir klaidi-

nami traukinį pasitinkantys žmonės, nors ir norėjo „vyresnybė" iš viso apsieiti be laidotuvių, jeigu tik tai būtų buvę galima, Čechovo mirtis tomis dienomis užtemdė viską.

Nors laikraščiai ir toliau spausdino pranešimus apie caro šeimos narių kelionę, apie generolo Kurakino puolimą prie Mukdeno ir kitokias naujienas, žmonės laikraščių skiltyse pirmiausia matė vieną vardą.

* * *

Maskva laidojo Čechovą liepos 9 dieną.

Nuo pat ankstyvo ryto iš visų miesto kampų patraukė

žmonės į Kalančiovką prie Nikolajaus stoties. Ir jau pusę septintos ryto ir peronas, ir keleivių stoties kiemas, ir didžiulė aikštė priešais stotį buvo užtvindyta žmonių.

Puokštės, vainikai, gausybė gėlių krepšelių skleidė tirštą, troškų aromatą.

O žmonės vis ėjo...

Rytojaus dieną po laidotuvių laikraštis „Moskovskije

vedomosti" rašė: „Apsidairykite aplink: tai vis toji pati pilka publika — valdininkai, karininkai, gydytojai, studentai, panelės, literatai, profesoriai, kuriuos taip meistriškai aprašė savo apsakymuose Čechovas! Jie visi čia!"

Septintą valandą trisdešimt minučių traukinys sustojo

prie perono.

Iš pradžių išleido keleivius, paskui atkabino bagažo

vagoną. Sąstatą nuvarė į atsarginį kelią, ir po varginančio laukimo manevrinis garvežėlis, pūkščiodamas tirštus garo kamuolius ir šniokštuodamas, atitempė tą patį, liūdnai pagarsėjusį vagoną su užrašu „Šviežioms austrėms gabenti" numeris D-1734.

614

Atidarė vagoną. Deputacijos ėmė nešti vidun vainikus,

ir netrukus jie netilpo vagone ir užpildė visą peroną. Paskui Petrovskojės akademijos studentai pakėlė karstą...

Nikolajaus stoties kieme buvo sugiedota pirmoji malda

už mirusįjį. Stovintys ten žmonės pradėjo pamažėl pritarti giedotojams, ir kai studentai vėl pakėlė karstą ir žengė

į aikštę, juos lydėjo daugiatūkstantinis choras. Taip ir nedavė studentai užkelti karsto ant katafalko. Ir, paeiliui keisdamiesi, nešė jį kelias valandas per visą Maskvą.

Gatvėse, kuriomis ėjo procesija, buvo sustabdytas

tramvajų eismas. Daugelis gatvių ir skersgatvių buvo

užtverta virvėmis. Žmonės tylėdami stovėjo ant šaligatvių, spietėsi prie atvirų langų...

Nešė per Maskvą Čechovą.

Nešė per Domnikovką, darbininkų priemiestį, kur jo

gal niekas net neskaitė, bet tikriausiai buvo girdėję apie jį.

Miasnickajos gatve. Pro liaudies skaityklą prie Ulanovo skersgatvio kampo — j o j e buvo ir jo knygos. Pro Didįjį

ir Mažąjį teatrus — taip jis paprastai važiuodavo iš Kursko stoties į Bolšaja M o s k o v s k a j o s gatvę... Dmitrovkos gatve, kuria jis tiek kartų vaikščiojo... Prie teatro Kamerherų

skersgatvyje buvo pirmas sustojimas. Pastatas buvo gedulingai papuoštas, prie durų pakyla, apdengta juodu krepu (net tam prireikė specialaus valdžios leidimo!). Stojusioje tyloje iš pradžių tyliai, o paskui vis garsiau suskambo Šopeno muzikos garsai... Taip jie skambėjo visai dar neseniai nuo Liūtų terasos Alupkos rūmuose, ir Čechovas gal-būt kaip tik tada apgalvojo eilutes iš „Archijerejaus":

„Po mėnesio buvo paskirtas naujas vikariato archijerejus, o jo šventenybės Piotro jau niekas nebeprisiminė..." O

paskui virš minios iškilo ir nuplaukė, pritvirtintas prie koto, žuvėdros maketas... Neužmirštuolių, rožių ir lelijų

vainikai nuklojo katafalką — tai atsisveikino su Čechovu jo pjesių atlikėjai... Paskutinę minutę iš teatro pastato bu-vo atneštas didžiulis rugių varpų, ramunių ir rugiagėlių

v a i n i k a s — j į savo rankomis buvo nupynę scenos darbininkai.

Vėl slenka per Maskvą procesija. Bolšaja Nikitskaja,

skersgatviai, kur kiekvienas namas ir kiekvienas šaligatvio metras jam buvo gerai pažįstami. Kiek kartų jis sku-615

bėjo jais į universitetą, o vėliau, atvažiavęs iš Melichovo, į žurnalo „Russkaja mysl" redakciją... Eidavo, kvėpdamas pavasarišką orą, žiūrėdamas, kaip krinta žemėn pirmasis sniegas, arba skubėdavo pasislėpti į šilumą nuo rudens drėgmės ir darganų... Minia vis didėjo. Jau paskui karstą ėjo ne trys, o tikriausiai penki tūkstančiai maskviečių.

Juos skaičiavo — kaip išaiškėjo vėliau — policijos prižiū-

rėtojai. Motina, sesuo ir broliai, kurie atvyko į Maskvą laidotuvių dieną, dabar, nesulaukdami, kada karstas bus nešamas pro „Russkaja mysl" redakciją, kur jie buvo atvežti iš stoties, nuėjo jam priešais ir prie Nikitos vartų

negalėjo prasimušti prie karsto, kol nepasigirdo kažkieno balsas: „Duokite kelią motinai..."

Kitas sustojimas Vagankovo skersgatvyje — prie žur-

nalo „Russkaja mysl" redakcijos. Karstą paima rašytojai.

Ir vėl iš lėto slenka gatvėmis procesija. Maskvos bulvarai.

Prečistenka. Devičje Polė. Prie klinikos, kur gulėjo Čechovas po kraujoplūdžio, rašytojus pakeitė gydytojai. Čia, prie Pirogovo paminklo, buvo paskutinis sustojimas prieš kapines.

...Vienuolyno didžiojo varpo dūžis po dvyliktos valan-

dos pranešė, kad procesija atėjo į kapines. Čechovo draug a i — gydytojai, v i s ų . p i r m a Rosolimas, Baženovas, Spi-

žarnas — įnešė karstą į Dangun ėmimo cerkvę. Prasidėjo gedulingos pamaldos. Pusę antros po gedulingų pamaldų

karstas vėl nešamas. Bet žmonės stovėjo taip susigrūdę, kad prieiti prie kapo buvo neįmanoma, karstą reikėjo

perduoti virš galvų, iš rankų į rankas. Vargais negalais prasispraudė prie papuoštos kapo duobės Olga Leonardovna, Čechovo motina, sesuo, broliai, artimi draugai.

Kapo dugnas buvo jau išklotas eglišakiais, sienos — gyvo-mis gėlėmis. Čia buvo atlaikytos paskutinės gedulingos pamaldos. Kartu su vienuolyno choru visu balsu giedojo Čechovui „Amžiną atmintį" daugiatūkstantinė maskviečių

minia... Karstas lėtai nuleidžiamas į kapo duobę — j i buvo iškasta greta tėvo kapo. Atsisveikinimas, saujelės žemės dusliai subildėjo į karsto dangtį, kapo duobė buvo greitai užžerta žemėmis, pastatytas paprastas medinis kryžius su užrašu „Antonas Pavlovičius Čechovas", ir po keleto minu-

čių ir kauburėlis, ir kryžius paskendo gėlėse.

616

* * *

O po dviejų dienų iš Maskvos iškeliavo laiškas:

„Stai ir palaidojome Antoną Čechovą, brangioji mano drauge. Aš taip prislėgtas tų laidotuvių, kad vargu ar sugebėsiu parašyti tau apie jas,— vaikštau, kalbuosi, net juokiuosi, o ant širdies — šlykštu, man atrodo, kad aš visas išsitepęs kažkokiu gličiu, dvokiančiu purvu, storu sluoksniu aplipusiu ir smegenis, ir širdį.

Tasai nuostabus žmogus, tasai puikus menininkas, visą gyvenimą kovojęs su niekšybėmis, visur, kur tik jų radęs, nušvietęs jų puvėsių dėmes švelnia, priekaištinga šviesa, panašia į mėnulio šviesą, Antonas Pavlovičius, kuriam keldavo pasibjaurėjimą visa, kas šlykštu ir vulgaru, buvo parvežtas vagone „šviežioms austrėms gabenti'' ir palaidotas greta kazoko našlės Olgos Kukaretkinos kapo. Tai —

smulkmenos, drauguže, taip, bet kai prisimenu vagoną ir Kukaretkiną, man suspaudžia širdį ir norisi staugti, raudoti, pulti ką mušti iš apmaudo ir pykčio. Jam — tas pats, nors nešvarių baltinių pintinėje gabenk jo kūną, bet mums, rusų

visuomenei, aš negaliu atleisti vagono „austrėms". Tas vagonas — tai būtent toji rusų gyvenimo šlykštybė, tas jo nekultūringumas, kuris visada taip piktino velionį.

Peterburgas — kad nepasitiko jo palaikų, kaip derėjo,—

manęs tas neužgauna. Tokio žmogaus kaip Antonas Če-

chovas laidotuvėse man būtų mieliau matyti kokią dešimtį

nuoširdžiai jį mylinčių žmonių,— aš mačiau minią „publikos ", jos buvo gal 3—6 tūkstančiai ir — visa ji man susiliejo į tirštą, riebų triumfuojančio vulgarumo debesį.

Nuo Nikolajaus stoties iki Dailės teatro aš ėjau minioje ir girdėjau, kaip buvo kalbama apie mane, apie tai, kad esu sublogęs, nepanašus į portretus, kad mano juokingas apdaras, skrybėlė aptiškusi purvu, kad aš be reikalo avintis aulinius, kalbėjo, kad purvas, kad tvanku, kad Saliapinas panašus į pastorių ir pasidaręs negražus, kai nusikirpęs plaukus; kalbėjo apie viską — tarėsi eiti į traktierius, pas pažįstamus n nn-k.is nė žodžio apie Čechovą. Nė žodžio, patikėk numinu Vinickas abejingumas, kažkokia nesudrumsčiamu hi'|(ni»»nn' vulgarybė ir — net šypsena. Kai stovėjau |»r lt* (unitu įffihiljngas pamaldas, kažkas už-

617

pakalyje manęs prisiminė apsakymą „Oratorius" — prisi-meni — žmogus sako prie karsto kalbą apie velionį, o pasirodo, velionis gyvas, stovi šalia jo. Tai vienintelis dalykas, ką prisiminė.

Prie kapo buvo laukiama kalbų. Jų beveik nebuvo.

Publika pradėjo atkakliai reikalauti, kad kalbėtų Gorkis.

Visur, kur aš ir Šaliapinas pasirodydavome, abu tapdavome tuoj pat nuodugnaus apžiūrinėjimo ir apčiupinėjimo objek-tu. Ir vėl — nė garso apie Čechovą. Kas ten per publika buvo? Aš nežinau. Karstėsi į medžius i r — j u o k ė s i , laužė

kryžius, ir barėsi dėl vietos, garsiai klausinėjo: „Kuri žmona? O sesuo? Pažiūrėkite — verkia!" — „O jūs žinot e — juk mirus jam nė grašio neliko, viskas eina Marksui".— „Vargšė Kniper!" — „Na, ko jos gailėti, juk ji gauna teatre 10 000" — ir t. t.

Visa tai lindo į ausis, per jėgą, įkyriai, akiplėšiškai.

Nesinorėjo girdėti, norėjosi kokio nors gražaus, nuoširdaus, graudaus žodžio, ir niekas jo nepasakė. Buvo nepakenčiamai liūdna. Šaliapinas — apsiverkė ir pradėjo keiktis. „Ir dėl šitų pašlemėkų jis gyveno, ir dėl jų dirbo, mokė, priekaištavo". Aš jį išsivedžiau iš kapinių. Ir kai sėdome važiuoti, mus apspito minia, šypsojosi ir žiūrėjo į mus.

K a ž k u r i s — v i e n a s iš tūkstančio! — s u š u k o : „Ponai, pasi-traukite! Tai n e p a d o r u ! " — j i e , suprantama, nepasitrau-kė.

Atleisk man — laiškas be sąryšio, vargu ar tu suprasi

iš jo mano nuotaiką, labai liūdną ir piktą. Aš rašysiu apie laidotuves straipsnį „Pabaisa" — iš jo tau bus viskas aišku.

Mes ketiname išleisti Antono Pavlovičiaus atminimui

knygą, kol kas tai paslaptis. Toje knygoje rašys tik aš, Kūprinąs, Buninas ir Andrejevas".

Taip rašė į Nižnij Novgorodą žmonai Gorkis. Ir tai buvo taip pat tiesa apie laidotuves. Skaudi, gėdinga tiesa. Nors, suprantama, toli gražu ne visa.

Todėl kad nei vagonas su austrėmis, nei „kazoko našlė

Olga Kukaretkina", žinoma, niekuo dėti, nei keliasdešimt sočių nešvankėlių, kuriuos tada matė aplink save Gorkis —

be jų neapsieina jokia, net visuotinė nelaimė,— negalėjo nustelbti tikro skausmo, kurį jautė tomis dienomis visuose Rusijos kampeliuose tūkstančiai žmonių.

618

Išliko fotografijose ta diena, kai Maskva laidojo Če-

chovą.

Štai visiems pažįstamas Nikolajaus stoties peronas.

Siaura platforma. Žmonės stovi, ankštai susispaudę vienas prie kito. Studentų mundurai, tamsūs — pagal tų laikų

madą — paltai, plačiakraštės moterų skrybėlės... Daugelio rankose gėlės. Kažkoks žmogus stovi tiesiog ant pabėgių, kažkas nusivilkęs paltą ir laiko jį ant rankos — nuo pat ryto tą dieną buvo jau labai karšta. Visi susikaupę žvelgia į priekį — laukia traukinio... O p a s k u i — m a l d a už mirusius priešais vagoną. N u o t r a u k a daryta iš viršaus, turbūt nuo sąstato ant kito kelio. Matyti vien ištisa galvų jūra, ir virš jų—• gėlės. ...Ant vagono stogo priešpriešiniame kelyje stovi Gorkis ir Šaliapinas. Nuotrauka blanki, veidų

beveik nematyti...

Štai nešamas iš vagono karstas. Ta pati jūra veidų —

susikaupusių, lyg pasinėrusių į save, suvienytų dabar

bendros nelaimės, bendros neapsakomos netekties. Kas

tie žmonės? Įvairių įvairiausi... Studentai, kursistės, gimnazistai, literatai, mokslininkai, valdininkai, aktoriai, gydytojai... Laidotuvėse dalyvavęs korespondentas viename laikraštyje rytojaus dieną rašė: čia toje didžiu-

lėje minioje mes matėme kuklų, vargšą darbštuolį, tvan-kiuose archyvuose gerokai išdžiūvusį registratorių, vienos visuomeninės įstaigos senutėlį egzekutorių, kuris, atrodė, išskyrus „gaunamus" ir „siunčiamus" nieko nėra skaitęs..."

Žiūrėdamas į tuos veidus jau nuo laiko išblukusiose

fotografijose, negali įsivaizduoti, kad bendra jų išraiška —

vien pasimetimas, sielvartas, nuo kurio neverkiama, ne-aimanuojama, nekalbama, o tik tylomis galvojama apie

gyvenimą ir dabar padidėjusią savo atsakomybę jam; tai"

būtų netiesa. Štai jie, tie veidai... Jauni ir seni, vyrų ir moterų... Šimtai, tūkstančiai veidų... Studentų, nešančių

karstą... Ir tų, kurie klausosi gedulingų pamaldų prie žurnalo „Russkaja mysl" redakcijos pastato, Vagankovo skersgatvyje. Ir tų, kurie stovėjo prie Dailės teatro, virš kurio vis taip pat Golubkinos bareljefe kilo aukštyn bangos ir buvo vos įžiūrimos kovojančių su stichija žmonių figū-

ros... Ir nors tarp tų gyvų žmonių veidų pernelyg dažnai 619

matyti bukų snukių ir baltų policininkų ir žandarų kitelių, jaučiama tos tylios minios jėga, kuri reikiamą istorijai akimirką pasirodys esanti stipresnė už tuos mundurus.

Kalbų nebuvo. Ant kapo pasiliko vainikai. Ant vieno

iš jų, atsiųsto iš Tifliso kažkokio visai nežinomo žmogaus, buvo užrašas, vertas daugelio kalbų: „Ant kapo tokių rašytojų kaip tu padėti vainiką privalo kiekvienas skaitytojas".

* * *

Tie, kurie liepos devintą dieną ėjo per visą Maskvą

prie Novodevičės vienuolyno ir paskui nustebę išgirdo

kapinėse balsą: „Kalbų nebus", tada negalėjo žinoti, kad Maskvos oberpolicmeisteris, pateikdamas Nemirovičiui-Dančenkai savo patvirtintą karsto nešimo per sostinę

maršrutą, uždraudė sakyti kalbas prie vieno iš žymiausių

Rusijos rašytojų kapo: „Maskvos oberpolicmeisteris,

reikšdamas savo pagarbą, turi garbės Jums pranešti, malo-ningasis pone, kad velionio rašytojo A. P. Čechovo laidoji-mo procesijos kelyje pro Dailės teatrą ir pro „Russkaja mysl" redakciją leidžiama sugiedoti maldą už mirusį, bet su sąlyga, kad nebus sakoma prie karsto jokių atsisveikinimo žodžių ar kalbų, skirtų velionio atminimui".

Policijoje užvestoje laidotuvių byloje — buvo, pasi-

rodo, ir tokia byla! — išliko to rašto juodraštis, parengtas kažkieno iš slaptosios policijos. Perskaitęs jį, oberpolicmeisteris nusprendė, kad padėjėjas aiškiai persistengė, ir ryžtingai išbraukė žodžius: „Jo prakilnybei V. I. Nemirovičiui-Dančenkai" ir parašė viršuje trumpai: „Ponui direktoriui". Išbraukė jis ir kreipinį, tardamas, kad tai pernelyg didelis mandagumas, o po žodžių „nebus sakoma prie

karsto jokių atsisveikinimo žodžių ar kalbų" nubraukė

frazės pabaigą: „kurios gali būti leistos tik prie paties mirusiojo kapo". Štai kodėl n u s k a m b ė j o tas kategoriškas įspėjimas: „Kalbų nebus".

Paskui Čechovo karstą ėjo ne tik tie, kurie norėjo pa-

lydėti jį iki kapo duobės, kurie buvo dėkingi jam už tai, kad ketvirtį šimtmečio jis diena po dienos žadino žmogaus sąžinę. Paskui karstą ėjo dar ir žandarai. Dalis — baltais 620

mundurais, dalis apdairiai, kad nekristų į akis savo daugybe, persirengusi civiliniais drabužiais. O specialus Maskvos slaptosios policijos valdininkas, kol ėjo procesija per miestą ir kol Čechovas buvo palaidotas, sėdėjo prie telefono ir priiminėjo policininkų pranešimus.

Pavyzdžiui, policininkas Čudotvorovas perdavė iš Ni-

kolajaus stoties lygiai 8.45, kad procesija pasuko į Sadovajos gatvę ir kad karstą lydi apie 2000 žmonių— „čia ir Maksimas Gorkis". Policijos nuovados skyriaus pareigū-

nas Prudničenka, kurio postas buvo prie Dailės teatro, iš ten telefonavo, kad malda už mirusįjį baigėsi, publikos

„apie 3000" ir „procesija patraukė toliau"...

Bet vis dėlto kalbos buvo sakomos. Kai laidojimas

baigėsi ir žmonės ėmė skirstytis, pradėjo rinktis jaunimas. Ir dar ilgai tą dieną, iki pat vakaro, studentai deklamavo eilėraščius, diskutavo, kalbėjo, ir iki vėlumos ėjo į ten žmonės.

Ir rytojaus dieną, ir po savaitės, ir po mėnesio atei-

davo prie kapo tie, kurių laidotuvių dieną nebuvo Maskvoje, ir visai nepažįstami žmonės. Ant kapo buvo dedamos naujos puokštės gėlių, o ant slaptosios policijos stalo —

nauji uolių policininkų pranešimai.

Per Čechovo mirties metines Maskvos slaptosios po-

licijos skyriui buvo pateiktas „slaptas pranešimas Nr.

173": „Šiandien Novodevičės vienuolyno kapinėse rašytojo mirties metinių proga susirinko apie 300 žmonių, daugiausia abiejų lyčių besimokantis jaunimas. Atlaikius antrą valandą gedulingas pamaldas, buvo pasakyta keletas kalbų, apskritai labai' saikingo turinio, truputį tendencingu kryptingumu pasižymėjo dvi paskutinės kalbos, kurias

pasakė prisiekusiojo advokato padėjėjas Dmitrijus Ni-

kitinas Michailovas ir nepažįstamas asmuo, kurio asme-

nybę nuslalyti imtasi priemonių..."

Siužetai persekiojo Čechovą ir kapo duobėje.

* * *

Praėjo beveik trisdešimt metų — trisdešimt metų, kurie sulaipino savyje tiek daug, tarsi būtų praėjęs visas M m 1 m e 1 i s .

621

1933 metų lapkričio dieną prie Čechovo kapo vėl su-

sirinko žmonės. Senąsias Novodevičės vienuolyno kapi-

nes buvo numatyta panaikinti — Čechovo kapą buvo nus-

pręsta perkelti į naują vietą.

Tą niūrią šaltą dieną prie vienuolyno vartų buvo ga-

lima pamatyti daugelį — Olgą Leonardovną Kniper-Če-

chovą, Dailės teatro aktorius, tarp jų Moskviną, Višnev-skį, rašytojus — senus ir j a u n u s , giminaičius, pažįstamus, Čechovo draugijos narius. Daugelio Čechovo amžininkų

jau nebebuvo gyvų, o tie, kurie gyveno, tapo dabar vy-

resni dviem karais ir trimis revoliucijomis...

Beveik trijų valandų prireikė kapinių darbininkams

prakirsti sušalusią žemę. Tylėdami stovėjo žmonės prie kapo, žiūrėjo, kaip trinksi į sušalusią žemę ir skambiai atšoka sunkūs laužtuvai ir kastuvai, kaip lekia sulediju-sios žemės grumstai.

...Jau pradėjo temti, o darbininkai vis kasė ir kasė

žemę, kol pagaliau kastuvai atsitrenkė į cinko dangtį.

Pakišo lyną. Sunkiai ištraukė pilką karstą ir pastatė ant sniego. Visiškoje tyloje pasigirdo kažkieno balsas: „Neši-me rankomis",— ir kaip prieš daugelį metų žmonės paė-

mė už metalinių kabių.,.

Sutrinksėjo į karsto dangtį žemės grumstai. Užsivėrė

ir tas antrasis Čechovo kapas. Išaugo virš jo kauburėlis, ir tuoj pat jį padengė kietos sniego kruopelės,

A n k s t y v o s sutemos ėmė gaubti Maskvą.

Už Novodevičės vartų skimbčiojo tramvajai, skubėjo

kažkur žmonės, mieste toliau ėjo įprastinis, pilnas reikalų gyvenimas, be galo tolimas nuo to, kurį pažinojo ir ap-rašė Čechovas. Bet jame, tame naujame gyvenime, jo vardas, jo mintys tvirtai buvo užėmusios savo vietą.

Skyrius apie Čechovą dar nebaigtas",— rašė Sta-

nislavskis knygoje, išėjusioje tais pačiais metais. Jis iš tikrųjų nebuvo baigtas nei tada, nei vėliau, nebaigtas ir dabar, praėjus dar penkiasdešimčiai metų, nes žmogaus

dvasios istorijos skyriai, panašūs į tąjį, nesibaigia...