Pirma dalis Po trumpo, švelnaus kaip vaiko alsavimas atšilimo, dieną glosčiusio į saulę atgręžtus kalnų šlaitus, orai netrukus nepastebimai pasikeitė - nuo ledynų papūtė vėjas, ir į tarpeklius ėmė skverbtis visur įsigaunančios ankstyvos sutemos, prisigėrusios melsgano šalto rūko, pranašaujančio snieguotą naktį. Aplinkui buvo daug sniego. Palei visą Isyk Kulį kalnai skendo pusnynuose - prieš porą dienų kalnagūbriu prašvilpė pūga, panaši į ūmų gaisrą, užsiplieskusį vien dėl stichijos įgeidžio. Siaubas, kas čia dėjosi - sniegynų pragare išnyko kalnai, išnyko dangus, išnyko visas ligi tol matomas pasaulis. Paskui viskas nurimo, ir stojo giedra. Sniego audrai išsidūkus, milžiniškų vėpūtinių sukaustyti kalnai baikščiai stūksojo speiguotoje tyloje, atšliję nuo viso pasaulio. Ir tik nepaliaujamai stiprėjantis, kaskart garsesnis gausmas, kurį skleidė didelio tonažo malūnsparnis, tą pavakarę slinkęs Uzun Čato kanjonu link aukštybėse tarp susivijusių debesų vos dūluojančios ledinės perėjos Ala Mongiu, vis augo, vis artėjo, stiprėdamas su kiekviena minute, ir pagaliau sugriaudė visu balsu — užtvindė erdvę nuo krašto ligi krašto ir nuplaukė, viską stelbdamas ir grumėdamas, virš nepasiekiamų niekam, išskyrus garsą ir šviesą, kalnagūbrių, viršukalnių, ledynų. Tarp uolų ir tarpeklių atkartotas daugybės aidų griausmas slinko artyn su tokia neišvengiama ir grėsminga jėga, kad atrodė, dar truputį - ir įvyks kažkas baisaus, kaip tąsyk - per žemės drebėjimą. .. Vieną kritišką akimirką taip ir atsitiko —nuo vėjų nusvidinto stataus akmenuoto skardžio, kuris pasitaikė malūnsparnio kelyje, pajudinta garso bangos, čiūžtelėjo nedidelė nuošliauža ir tuoj pat sustojo lyg užkalbėtas kraujas. Vis dėl to šito stumtelėjimo užteko, kad keli sunkūs akmenys, atitrūkę nuo kriaušio, nuriedėtų žemyn, vis labiau įsibėgėdami, įsisukdami, keldami dulkes ir traiškydami skaldą, o pačioje papėdėje tarsi patrankos sviedimai pralaužtų gluosnių ir raugerškių krūmus, pramuštų pusnis ir riedėdami pasiektų vilkų irštvą, kurią pilkiai įsiruošė čia, po uolos iškyša, brūzgynais apaugusiame urve šalia ne visai užšalusio šilto upeliuko. Vilkė Akbara šastelėjo nuo atriedėjusių iš viršaus akmenų bei pažirusio sniego ir, slinkdama atatupsta į urvo tamsą, susitraukė kaip spyruoklė, pašiaušė kukšterą, patamsyje kraupiai degančiomis fosforuojančiomis akimis žvelgė pirmyn ir buvo pasirengusi bet kurią akimirką susigrumti. Tačiau ji nuogąstavo be reikalo. Baisu atviroje stepėje, kuomet nuo persekiojančio malūnsparnio nėra kur dėtis, kuomet jis vejasi, nesustodamas seka pėdomis, apkurtina sraigtų švilpesiu ir kerta automatų papliūpomis, kuomet visame pasaulyje nėra išsigelbėjimo nuo malūnsparnio, nėra tokio plyšelio, kur galėtum paslėpti varganą vilko galvą,—juk neprasivers žemė, nesuteiks priedangos ujamam. Kalnuose kitaip — čia visada galima pabėgti, visada rasis vietelė, kur gali pasislėpti ir palaukti, kol praeis grėsmė. Malūnsparnis čia nebaisus, malūnsparniui pačiam kalnuose baisu. Ir vis dėlto baimė proto neklauso, juo labiau pažįstama, pergyventa baime. Malūnsparniui artėjant,. vilkė garsiai suinkštė, susirietė į kamuoliuką, įtraukė galvą, tačiau nervai neišlaikė, ji nesusitvardė nirtulingai sustaugė Akbara, apimta bejėgiškos, aklos baimės, suklupo ir nušliaužė prie angos, iš pykčio ir nevilties kalendama dantimis, pasiruošusi grumtis nesitraukdama nė per žingsnį, lyg įtikėjusi, kad išgąsdins, privers bėgti tą griaudžiančią virš tarpeklio geležinę pabaisą, kuriai pasirodžius net akmenys ėmė kristi iš viršaus, kaip per žemės drebėjimą. Išgirdęs panišką Akbaros staugimą, urve pasirodė jos vilkas — Taščainaras, kuris, vilkei apsunkus, dažniausiai kiūtodavo ne irštvoje, bet užuovėjoje tarp brūzgynų, Taščainaras — Akmenskaldys — apylinkės čabanų šitaip pramintas dėl baisingų žandikaulių, prišliaužė prie jos guolio ir suurzgė raminančiai, lyg užstodamas kūnu ją nuo nelaimės. Šonu glusdama prie jo, prisispausdama vis stipriau, vilkė nesiliovė staugusi, gailiai melsdama gal dangaus teisingumo, gal nežinia ko, o galbūt tiktai guosdamasi savo lemtimi nelaiminga, ilgai dar drebėjo visu kūnu ir neįstengė susivaldyti net po to, kai malūnsparnis pradingo už didžiojo glečerio Ala Mongiu, o jo balsas nuščiuvo toli už debesų. Akimoju, tarsi užgriuvus bežadei kosminei ramybei, kalnuose įsiviešpatavo tyla, ir vilkė staiga be galo aiškiai pajuto, kaip joje, jos įsčių gelmėse, dunkstelėjo kažkas gyvas. Taip buvo, kai Akbara pirmosiomis savo medžiokliško gyvenimo dienomis kartą vienu šuoliu uždusino stambią kiškę: kiškės pilve tuomet lygiai taip krustelėjo kažkokie nematomi, slepiami nuo akių sutvėrimai, ir ši keista aplinkybė apstulbino ir sudomino jauną smalsią vilkę, iš nuostabos pastačiusią ausis, įtariai žvelgiančią į savo uždusintą auką. Taip keistai ir nesuprantamai visa tai atrodė, jog jinai net bandė žaisti su tais nematomais gyviais, visai taip, kaip katė su leisgyve pele. O dabar pati aptiko savo viduriuose tokią pat gyvą naštą —šitaip apie save pranešė tie, kurie laimingai susiklosčius aplinkybėms turėjo išvysti pasaulį po pusantros ar dviejų savaičių. Bet kol kas negimę jaunikliai buvo neatskiriami nuo motinos įsčių, jie buvo jos dalis, ir todėl pro bundančios pasąmonės miglas pergyveno tokį patį šoką, tokią pačią neviltį, kaip ir jinai. Šitaip jie pirmą kartą netiesiogiai susidūrė su išoriniu pasauliu, su laukiančia jų priešiška tikrove. Dėl to jie ir sujudėjo įsčiose, atsiliepdami į motinos kančias. Jiems taip pat buvo baisu, ir toji baimė buvo persidavusi per motinos kraują. Įsiklausiusi į tai, kas prieš jos valią dėjosi atgijusiose įsčiose, Akbara sunerimo. Vilkės širdis ėmė smarkiai mušti —ją užplūdo drąsa, ryžtas žūtbūtinai apginti, apsaugoti nuo pavojaus tuos, kuriuos ji nešiojo savyje. Dabar ji nedvejodama būtų susigrūmusi su bet kuo. Joje prabilo didysis palikuonių išsaugojimo instinktas. Ir tuoj pat Akbara pajuto, kad ją lyg karšta banga užliejo švelnumas —ji troško myluoti ir šildyti mažylius, žindyti juos savo pienu, tarytum šie jau gulėtų pašonėje. Tai buvo laimės nuojauta. Ji prisimerkė, sudejavo iš palaimos, kurią kėlė pienas, susikaupęs stambiuose, iki raudonumo pritvinkusiuose speniuose styrančiuose dviem eilėmis per pilvą, ilgesingai ir lėtai pasirąžė, išsitiesė, kiek leido irštvos ilgis, ir galutinai nurimusi vėl prigludo prie savo širmaplaukio Taščainaro. Jis buvo galingas, jo kailis šiltas, tankus ir stangrus. Ir net paniurėlis Taščainaras,' netgi tas nutuokė, ką jautė jinai, motina vilkė, kažkaip suuodė, suprato, kas dėjosi jos įsčiose, ir tikriausiai taip pat sunerimo. Taščainaras kilstelėjo dramblotą sunkią galvą, pastatė vieną ausį, ir jo giliai įkritusiose tamsiose akyse, niauriame šaltų vyzdžių žvilgsnyje šmėstelėjo kažkoks šešėlis, kažkokia miglota maloni nuojauta. Jis tyliai suurzgė, kimiai krenkštelėjo, šitaip išreikšdamas savo prielankumą ir pasiruošimą visiškai paklusti mėlynakei vilkei, sergėti ją, ir ėmėsi plačiu šiltu drėgnu liežuviu rūpestingai ir meiliai laižyti Akbaros galvą, o labiausiai jos spindinčias mėlynas akis ir nosį. Akbarai patikdavo Taščainaro liežuvis ir tuomet, kai jis meilindavosi jai, glaustydavosi, virpėdamas iš nekantrumo, o jo liežuvis pasidarydavo stangrus, greitas ir miklus kaip gyvatė, nors iš pradžių ji apsimesdavo, kad jai mažų mažiausiai tatai rūpi, ir tuomet, kai ramybės ir tingulio valandėlėmis po sotaus valgio jos vilko liežuvis būdavo minkštas ir drėgnas. Akbara buvo šios plėšrūnų poros galva, protas, jai priklausė teise pradėti medžioklę, o jis buvo toji patikima jėga, kuri nenuilsdama ir neprieštaraudama vykdė jos valią. Šitie santykiai niekada nebūdavo pažeidžiami. Tik vienąsyk atsitiko netikėtai keistas dalykas, kai jos vilkas prapuolė ir grįžo apyaušriu, pradvisęs svetimu kitos patelės kvapu — šlykščių begėdišku rujos tvaiku, kuris supjudydavo patinus, atviliotus per keliasdešimt varstų, ir ji suerzinta, baisiai įsiutinta šito tvaiko, išsyk atstūmė jį, netikėtai susmeigė iltis giliai jam į petį, o už bausmę paskui dar ne vieną dieną vertė jį klibinkščiuoti iš paskos. Neprisileido mulkio arčiau, kad ir kaip tasai stūgavo, nė karto neatsiliepė, nestabtelėjo, sakytum Taščainaras nė nebūtų buvęs jos vilkas, sakytum jis nė neegzistuotų jai, o jeigu jis būtų išdrįsęs prisiartinti ir bandęs per jėgą meilintis, Akbara bejuok būtų su juo susiėmusi, ne veltui ji buvo šios iš svetur atkeliavusios širmaplaukės poros galva, o jis —tiktai kojos. Dabar, kai šiek tiek aprimo ir sušilo prie plataus Taščainaro šono, Akbara buvo dėkinga savo vilkui už tai, kad jis baisią valandą atsirado šalia ir tuo pačiu grąžino jai pasitikėjimą, todėl nesipriešino karštoms jo glamonėms, atsakydama į jas, pati porą kartų lyžtelėjo jo lūpas slopindama jaudulį, nuo kurio retkarčiais dar suvirpėdavo, paskui sutelkė dėmesį į save, ir, įsiklausydama į nesuprantamą ir nerimastingą negimusių vilkiukų elgesį, susitaikė su viskuo, kas ją supo: ir su irštva, ir su didinga kalnynų žiema, ir su pamažu artėjančia speiguota naktimi. Taip ėjo j pabaigą diena, kurią vilkė patyrė baisų sukrėtimą. Neįveikiamo motinystės instinkto valdoma, ji sielojosi ne tiek dėl savęs, kiek dėl tų, kurie buvo laukiami šioje irštvoje ir dėl kurių jiedu su vilku suieškojo ir įruošė čia, giliame urve po uolos iškyša, tarp visokiausių brūzgynų, išvartų ir kūlynų, šį vilkų lizdą, kad būtų vieta palikuonims gimdyti, kad butų savas prieglobstis žemėje. .. Juolab kad Akbara ir Taščainaras į šį kraštą buvo atėję iš svetur. Įgudusia akim žiūrint, jie net savo išore skyrėsi nuo vietinių giminaičių. Visų pirma — atklydėlių kailio atvartai apie kaklą, standžiai apjuosę pečius it puošni pilkai sidabrine mantija nuo pagurklio iki gugos, buvo šviesios spalvos, kas būdinga stepių vilkams. Be to, akdžalai, arba širmakarčiai, buvo aukštesni už vilkus, pastoviai gyvenančius kalnuose palei Isyk Kuli. O jeigu kas nors būtų išvydęs Akbarą iš arti, jį būtų apstulbinusios jos skaisčiai mėlynos akys - rečiausias, o gal net vienintelis toks atvejis. Čionykščiai čabanai vilkę praminė Akdaly, kitaip sakant, Baltakaklė, tačiau gana greitai, veikiant kalbos transformacijos dėsniams, ji virto Akbary, o paskui Akbara — Didžiąja, ir niekam net neatėjo į galvą, kad tai pranašingas ženklas. Dar prieš metus širmakarčių čia nebuvo nė kvapo. Vienąsyk pasirodę, jie vis dėlto laikėsi atokiai. Iš pradžių ateiviai dažniausiai slankiojo neutraliose zonose, aplenkdami čionykščių vilkų valdas, nes vengė susidurti su jų šeimininkais, vertėsi kaip įmanydami, grobio ieškoti nuklysdavo net į laukus, į žemumas, kur gyveno žmonės, tačiau prie vietinių gaujų taip ir nepritapo — pernelyg nepriklausomas buvo mėlynakės vilkes Akbaros charakteris, kad šlietųsi prie kitų ir jiems paklustų. Laikas — geriausias teisėjas. Su laiku širmakarčiai ateiviai nebesidavė skriaudžiami, ne sykį nuožmiai susigrūmę užsigrobė teritoriją kalnuose palei Isyk Kulį, ir dabar jau jie, ateiviai, buvo čia šeimininkai, o čionykščiai vilkai nebedrįso brautis į jų valdas. Taigi, galima sakyti, širmakarčių naujakurių gyvenimas prie Isyk Kulio klostėsi sėkmingai, tačiau dar anksčiau buvo atsitikusi kita istorija, ir jeigu žvėrys įstengtų prisiminti praeiti, tai Akbarai, kuri pasižymėjo dideliu supratingumu ir subtiliais pojūčiais, tektų iš naujo pergyventi tai, apie ką, galimas daiktas, ji retsykiais pagalvodavo su gilia aimana ir ašaromis akyse. Tame prarastame pasaulyje, toli nuo čia išsidriekusioje Mujunkumų savanoje, begalinėse gaudynėse prabėgo didysis medžiokliškas gyvenimas, gainiojant begalines saigų bandas po begalines Mujunkumų platybes. Kai antilopės - saigos, seniausios iš visų porakanopių, nuo neatmenamų laikų gyvenančios savaninėse stepėse, apaugusiose saksaūlų sausmiškiais, kai šie niekuomet nepailstantys, bandomis klajojantys kumpanosiai gyvuliai su plačiomis, į vamzdelius panašiomis šnervėmis, pro kurias jie siurbia orą į plaučius taip smarkiai, kaip kad banginiai pro ūsus vandens sroves, ir todėl gebantys bėgti be atokvėpio nuo aušros ligi saulėlydžio,— taigi, kai jie leisdavosi į kojas, persekiojami niekuomet neatstojančių vilkų, kai viena pabaidyta banda išgąsdindavo kaimyninę, o toji dar vieną ir dar vieną ir kai prie puolusių į paniką bėglių prisijungdavo vis naujos, pakely sutiktos didelės ir mažos bandos, kai saigos skuosdavo per Mujunkumus — kalvomis, lygumomis, smėlynais tartum žemę užliejęs tvanas, žemė slysdavo ir gausdavo po kojomis taip, lyg ją butų čaižiusi vasaros liūtis su kruša, oras ribėdavo ir sūkuriuodavo nuo lenktynių įtampos, nuo akmeningų dulkių ir žiežirbų, lekiančių iš po kanopų, pakvipdavo gyvulių prakaitu, beprotiškų žūtbūtinių grumtynių kvapu, o vilkai, prigludę prie žemės, liuoksėdavo iš paskos ir greta, bandydami nukreipti saigas į savo vilkiškas pasalas, kur tarp saksaūlų jų tykodavo patyrę skerdikai—tai žvėrys, kurie šokdavo iš slėptuvės, pro šalį skriejančiai aukai tiesiai ant sprando ir, kol drauge su ja risdavosi kūlvirsčia, spėdavo perkąsti gerklę, paleisti kraują ir vėl įsijungti į gaudynes; tačiau saigos kažkokiu būdu dažnai nujausdavo, kur tuno pasislėpę vilkai ir spėdavo prašauti atokiau nuo jų, o gaudynes sulig nauju varymu darydavosi dar įnirtingesnės ir greitesnes, ir visi jie, tiek bėgliai, tiek varovai —tik grandys toje pačioje žiaurioje būties grandinėje — visiškai atsiduodavo bėgimui, tarsi priešmirtinei agonijai, eikvodami paskutinį kraujo lasą tam, kad išliktų gyvi, kad gyventų, ir nebent patsai dievas butų galėjęs sustabdyti ir tuos, ir anuos, ujamus ir ujančius, nes juk kalbama apie trokštančių gyvuoti padarų gyvenimą ir mirtį, nes tie vilkai, kurie neišlaikydavo šitokio pašėlusio tempo, tie, kurie nebuvo gimę šitokiu būdu —vis bėgant ir bėgant —kovoti už savo egzistavimą, tie vilkai krisdavo nuo kojų ir likdavo dvėsti dulkėse, sukeltose gaudynių, tolstančių lyg audra, o jeigu kuris ir atsigaudavo, tai nešdindavosi į kitus kraštus ir imdavo ten plėšikauti, pjauti romias avių bandas, kurios net nebandydavo bėgti ir gelbėtis, tiesa, tenai grėsė kitoks pavojus, pats baisiausias, koks gali būti,—tenai, palei bandas, šmirinėjo žmonės, avių dievai, sykiu ir avių vergai, tie, kurie patys gyvena, bet neduoda gyventi kitiems, ypač tiems, kurie nuo jų nepriklauso ir yra sutverti laisvei. Žmonės, žmonės — žmogdieviai! Žmonės taip pat medžiojo saigas Mujunkumų savanoje. Kadaise jie pasirodydavo ant arklių, apsidangstę kailiais, ginkluoti strėlėmis, vėliau pasirodydavo su drioksinčiais šautuvais, spygaudami jodinėjo į visas puses, o saigos visu būriu liuoksėjo čia kairėn, čia dešinėn — surask, kad gudrus, jas saksaūlų tankumyne, bet atėjo toks metas, kai žmogdieviai ėmė saigas gainioti mašinomis, stengdamiesi jas nuvaryti nuo kojų, visai taip pat kaip vilkai, guldė jas, šaudydami į bėgančias, o paskui žmogdieviai į medžioklę pradėjo skraidyti malūnsparniais, pirm visko nužiūrėję iš oro stepėje saigų bandas, imdavo gyvulius supti sutartame plote, o snaiperiai žemėje tuo metu rūkdavo stepe šimto kilometrų ir net didesniu greičiu, kad saigos nespėtų pasprukti, taikinį ir kryptį jiems iš viršaus koreguodavo malūnsparniai. Mašinos, malūnsparniai, greitašaudžiai šautuvai — ir apvirto aukštyn kojomis gyvenimas Mujunkumuose. Mėlynakė vilkė Akbara buvo dar jauniklė, o jos būsimasis vilkas Taščainaras truputėlį vyresnis, kai atėjo metas pratintis prie didžiųjų varomųjų medžioklių. Iš pradžių jie nespėdavo su visais, draskydavo parblokštas antilopes, pribaiginėdavo sužeistas, bet ilgainiui pasidarė stipresni ir ištvermingesni už daugelį patyrusių vilkų, o ypač už senstančius. Ir jeigu viskas būtų klostęsi taip, kaip gamtos sutverta, neilgai trukus jie būtų tapę gaujų vadais. Tačiau viskas pasisuko kitaip... Metai nelygu metams, o tų metų pavasarį saigų vada buvo itin gausi — daugelis patelių atsivedė po du ėriukus, nes praėjusį rudenį, saigoms poruojantis, keletą kartų gausiai palijo, buvo šilta ir iš naujo sužaliavo sausi perdžiūvę žolynai. Pašaro buvo daug —dėl to šitoks prieauglis. Dar ankstyvą pavasarį saigos iškeliaudavo ėriuotis į neapsnigtus didžiuosius smėlynus pačioje Mujunkumų gilumoje — tenai vilkams nusigauti nelengva, juoba kad vaikyti saigas po smėlio kopas — beprasmiškas užsiėmimas. Smėlynuose antilopių nepavysi. Užtat vilkų gaujos atsiimdavo savo dalį su kaupu rudenį ir žiemą, kai nesuskaičiuojami saigų pulkai, paklusę klajokliško gyvenimo ritmui, pasklisdavo po pusdykumių ir stepių platybes. Štai tada pats dievas vilkams liepdavo čiupti, kas jiems priklauso. O vasarą, ypač per didįjį karštymetį, vilkai bevelijo neliesti saigų, mat užtektinai buvo kitokio, lengviau pasiekiamo grobio — galybė švilpikų šmižinėjo po visą stepę, norėdami atsigriebti už pramiegotą žiemą, per vasarą jie skubėdavo nuveikti viską, dėl ko kiti žvėreliai gaišdavo ištisus metus. Štai ir blaškėsi švilpikų gentis, paniekinus pavojų. Bene prasta medžioklė — juk viskam savo laikas, nes žiemą švilpikų nepagausi — jų nėra. Vasaros mėnesiais vilkai dar prisidurdavo visokiausių žvėriukų ir paukščių, ypač kurapkų, bet svarbiausią grobį tiekianti didžioji saigų medžioklė prasidėdavo rudenį ir trukdavo ligi pat žiemos, pabaigos. Vėlgi viskam savo laikas. Ir šie savanos gyvenimo vingiai buvo savaip tikslingi, padiktuoti pačios gamtos. Tik stichinės nelaimės ir žmogus galėjo pažeisti šią pirmapradę įvykių eigą Mujunkumuose... II Prieš aušrą oras virš savanos šiek tiek atvėso, ir tik tuomet lengviau ir laisviau atsikvėpė visa gyvūnija, stojo pati maloniausia valanda, skirianti nueinančią tvankią naktį ir artėjančią dieną, grasančią negailestingais karščiais, net iki baltumo nusvilinančiais druskingąją stepę. It absoliučiai apvalus geltonas rutulys tuo metu virš Mujunkumų įsiplieskė mėnulis, nudažęs žemę lygia melsgana šviesa. Ir driekėsi ši žemė be galo, be krašto. Visu akipločiu tamsūs, vos nuspėjami toliai jungėsi su žvaigždėtu dangumi. Tyla buvo gyvastinga, nes visi savanos gyventojai, išskyrus nebent gyvates, tą valandą skubėjo pasimėgauti vėsa, skubėjo gyventi. Eglyno krūmuose cypčiojo ir spurdėjo ankstyvieji paukščiai, susirūpinę zujo ežiai, visą naktį be paliovos čirpusios cikados užgrojo dar garsiau, iš urvelių jau kyščiojo ir dairėsi į šalis prabudę švilpikai, kol kas dar neskubantys rankioti maisto — nubirusių saksaūlo sėklų. Iš vienos vietos į kitą skraidžiojo pelėdų šeimyna: didelė pilka plokščiagalvė pelėda su penkiais plokščiagalviais pelėdžiukais, ūgtelėjusiais, apsiplunksnavusiais ir netgi bandančiais sparnų jėgą, skraidžiojo kaip pakliuvo, nuolat rūpestingai susiūkčiodami, nepaleisdami vienas kito iš akių. Apyaušrio savanoje į jų balsus atsiliepdavo visokiausi gyviai ir žvėrys... Ir buvo vasara, pirmoji bendra mėlynakės Akbaros ir Taščainaro vasara, kurią jie sutiko jau garsėdami kaip nenuilstantys saigų varovai, nenusileidžiantys pačioms stipriausioms Mujunkumų vilkų poroms. Jų laimei,—reikia manyti, kad žvėrių pasaulyje taip pat esama ir laimingų, ir nelaimingų — juos abu, ir Akbarą, ir Taščainarą, gamta buvo apdovanojusi savybėmis, kurios yra tiesiog gyvybiškai svarbios stepių plėšrūnams pusdykumių savanoje — staigia reakcija, medžiotojišku nuovokos jausmu, savotišku „strateginiu" įžvalgumu ir, savaime aišku, nepaprasta fizine jėga, leidžiančia bėgti greitai ir veržliai. Viskas bylojo, kad šios poros laukia puiki medžiotojų ateitis, kad jie gyvens, plušėdami dėl kasdieninio maisto kąsnio ir didžiuodamiesi savo gražia žvėrių paskirtimi. Kol kas niekas netrukdė jiems neribotai viešpatauti Mujunkumų stepėse, kadangi žmonės į šiuos kraštus užklysdavo dar gana atsitiktinai, ir jie net nebuvo susidūrę su žmogumi akis į akį. Tai atsitiks kiek vėliau. O dar viena nuo pasaulio sutvėrimo laikų suteikta lengvata, arba net privilegija, buvo ta, kad žvėrys, kaip ir visa gyvūnija, galėjo diena iš dienos gyventi, nebijodami rytojaus ir dėl jo nesirūpindami. Nuoseklumą mėgstanti gamta atleido žvėris nuo šios prakeiktos prievolę Nors kaip tik po šia malone ir slėpėsi toji tragedija, kuri tykojo Mujankumų gyventojų. Tačiau niekas iš jų negalėjo šito įtarti. Niekas negalėjo įsivaizduoti, jog atrodanti bekraštė Mujunkumų savana, kad ir kokia plati ir didinga, tėra tiktai mažyte sala Azijos kontinente, gelsvai ruda spalva geografijos žemėlapyje nudažytas sulig nykščio nagu plotas, kurį metai iš metų vis stipriau užgula be paliovos ariamos plėšininės žemės, puola nesuskaičiuojamos galvijų kaimenės, slenkančios stepe paskui artezinius gręžinius, ieškodamos naujų arealų ganiavai^ spaudžia keliai r kanalai, kasami paribio zonose ryšium su labai arti savanos nutiestu stambiu dujotiekiu; į dykumų ir pusdykumių tarp jų ir Mujunkumų, gilumas kaskart atkakliau ir ilgesniam laikui iš brauna vis labiau technika apsiginklavę, ratuoti ir motorizuoti žmonės su radijo ryšiais, su vandens atsargomis, bet ne mokslininkai paskyrę gyvenimą ieškojimams ir atradimams, kuriais kada nors didžiuosis ainiai, o paprasčiausi žmonės, dirbantys paprasčiausią darbą, kurį sugebėtų atlikti bet kuris norintis Juolab unikalios Mujunkumų savanos gyventojai negalėjo žinoti, kad gėris ir blogis žemėje prasideda nuo šitokių paprasčiausių žmogaus darbų. Ir kad viskas priklauso tiktai nuo žmonių - kurion pusėn jie pakreips tuos savo darbus ir reikalus: į gėrį ar į blogi, į kūrybą ar į naikinimą. Ir anaiptol ne keturkojų ar kitokių Mujunkumų savanos gyvūnų galvelėms buvo painios vingrybės, kamavusios pačius žmones nuo tų laikų, kai jie tapo mąstančiomis būtybėmis, nors taip ir neatspėjusiomis praamžių mįsles: kodėl blogis beveik visada nugali gėrį... Visi šie žmonių reikalai, logiškai galvojant, neturėjo jokio ryšio su Mujunkumų žvėrimis ir gyvūnais, kadangi buvo už jų prigimties, už jų instinktų ir patirties ribų. Ir apskritai iki šiolei niekas rimčiau netrikdė tos gyvenimo tvarkos, kuri susiklostė didžiojoje Azijos stepėje, nusidriekusioje karštomis pusdykumių lygumomis ir kalvelėmis, apaugusiomis tik "čia pasitaikančių, sausrai atsparių rūšių eglūnais, akmens kietumo pusiau žolynais, pusiau medžiais, susisukusiais it laivo virvės, taip pat smiltiniais saksaūlais, šiurkščia pašarine žole, o užvis gausiausiai čionykštėmis švendrėmis - čijais, savotišku pusdykumių papuošalu, kurių sąžalynai tiek mėnesienoje, tiek saulėkaitoje mirgėdavo tarytum fantastiniai auksiniai šilai, ir juose, lyg sekliame ežerėlyje bet kas, tegul ir nedidesnis už šunį padaras, pakėlęs galvą matydavo, kas' dedasi aplinkui ir pats buvo matomas. Šiuose kraštuose ir atsidavė savo likimui naujoji vilkų pora - Akbara ir Taščainaras, o tuo metu — kas itin svarbu žvėrių gyvenime—jie jau buvo susilaukę tungučių — pirmagimių, trijų mažylių, kuriuos Akbara atsivedė tą atmintiną pavasarį Mujunkumuose toje atmintinoje gūžtoje, įtaisytoje urve po paplauto seno saksaūlo kerplėša, šalia džiūstančios eglūnų giraitės, kur buvo patogu nusivedus mokyti vilkiukus. Vilkiukai jau mokėjo statyti ausis, ėmė reikštis skirtingas kiekvieno būdas, nors vilkiukams žaidžiant, jų ausys atlėpdavo kaip šunyčių, bet ant kojų jie laikėsi gana tvirtai. Ir vis dažniau jie patraukdavo paskui tėvus į mažesnius ir didesnius žygius. Neseniai vienas toks žygis, palikus irštvą visai dienai ir nakčiai, vilkams vos nesibaigė nelaime. Tą ankstų rytą Akbara išsivedė savo jauniklius į tolimą Mujunkumų savanos pakraštį, kur stepių platybėse, o ypač atkampiose vietelėse ir daubose, augo stiebinės žolės, skleidžiančios slogų, į nieką nepanašų svaiginantį kvapą. Ilgiau pabraidžiojus po tuos aukštus žolynus ir prisikvėpavus žiedadulkių, iš pradžių apima nepaprasto lengvumo pojūtis, tarsi sklęstumei viršum žemės, o paskui apsunksta kojos, užeina mieguistumas. Akbara įsiminė tą vietovę dar iš vaikystės, ir atklysdavo čia kartą per metus, žydint durnažolėms. Netoliese medžiodama kokią nors stepių smulkmę, ji mėgdavo truputį apduiti nuo šito karšto žiedų tvaiko, pasivolioti aukštose žolėse, pasijusti lekianti, sklandanti, o paskui užmigti. Šį kartą jie su Taščainaru buvo nebe dviese: juos lydėjo trys ilgakojai negrabūs vilkiukai. Keliaudami jaunikliai privalėjo kuo geriau susipažinti su apylinkėmis, pratintis prie būsimųjų savo valdų. Kvapiosios pievos, kurias šįsyk jiems rengėsi aprodyti vilke, buvo pačiame šių valdų pakraštyje, toliau plytėjo svetimos žemes, tenai galėjo pasitaikyti žmonių, retsykiais toje neapžvelgiamoje pusėje pasigirsdavo pratisai tarsi rudens vėjai stūgaujantys garvežio švilpukai, vilkams tas pasaulis buvo priešiškas. Į šį savanos pakraštį, vedami Akbaros, jie ir keliavo. Paskui Akbarą risnojo Taščainaras, o vilkiukai zujo, nenustygdami nuo energijos pertekliaus, ir vis taikėsi išpulti į priekį, bet motina vilkė neleido jiems savivaliauti — atidžiai sekė, kad niekas nedrįstų žengti taku pirm jos. Iš pradžių varėsi smėlynais, kur kerojo saksaūlų krūmokšniai ir dykumų pelynai, saulė kilo vis aukščiau, žadėdama, kaip visada, giedrą ir karštą dieną. Prieš pat vakarą vilkų šeimyna pasiekę savanos pakraštį, Atkako pačiu laiku —su šviesa. Žolė šiemet buvo aukšta — suaugusiems vilkams ligi kukšterų. Karštoje saulėj e per dieną įkaitę styrantys ant gauruotų kotų neišvaizdūs žiedynai skleidė stiprų kvapą, ypač tirštas jis buvo žolių tankumynuose. Čia, nedidelėje daubelėje, vilkai sustojo pailsėti po ilgos kelionės. Nenurimstantys vilkiukai ne tiek ilsėjosi, kiek lakstė aplinkui, visur kišo nosį, šniukštinėjo, smalsavo. Galimas dalykas, kad vilkų šeimyna būtų likusi čia ir nakvynei, nes žvėrys buvo sotūs ir atsigėrę — kelyje jiems pavyko nutverti keletą riebių švilpikų ir kiškių, išdraskyti daug visokiausių lizdų, o troškulį jie numalšino iš šaltinio pakely pasitaikiusioje raguvėlėje, tačiau vienas nepaprastas nutikimas privertė juos nedelsiant palikti šitą vietą ir kraustytis atgal, į savo gūžtą vidury savanos. Ėjo visą naktį. O nutiko taip, kad, saulei jau leidžiantis, kai nuo durnažolių kvapo apspangę Akbara ir Taščainaras tysojo krūmų šešėlyje, staiga netoliese pasigirdo žmogaus balsas. Žmogų pirmiausia išvydo vilkiukai, žaidę ant daubos krašto. Žvėreliai nė neįtarė, o ir negalėjo įtarti, kad netikėtai šičia pasirodęs padaras yra žmogus. Kažkoks mažne plikas subjektas— vien su trumpikėm ir sportbačiais ant basų kojų, su kažkada balta, bet jau gerokai sučiurusia panama ant galvos — lakstė po šitą kvapniąją žolę. Lakstė jis itin keistai — išsirinkdavo tankų atvašyną ir atkakliai bėginėjo tarp stiebų pirmyn atgal, tarsi nuo to patirdamas malonumą. Vilkiukai iš pradžių pasislėpė, išsigandę ir suglumę —tokių dalykų jie nebuvo matę. O žmogus bėginėjo ir bėginėjo po pievą lyg išprotėjęs. Vilkiukai įsidrąsino, smalsumas paėmė viršų, jie užsimanė pažaisti su tuo keistu, niekada nematytu dvikoju žvėrimi, kuris buvo plikaodis ir lakstė kaip užsuktas. Tuo metu ir pats žmogus pastebėjo vilkiukus. Ir kas keisčiausia — užuot sunerimęs, pagalvojęs, iš kur šičia staiga atsirado vilkai, - tasai keistuolis žengė prie vilkiukų, meiliai tiesdamas rankas. —Tik pamanyk, kas gi tai? —murmėjo jis, sunkiai atgaudamas kvapą, nuo veido braukdamas prakaitą.— Nejau vilkiukai? O gal man vaidenasi nuo svaigulio. Bet ne, trys vilkiukai, kokie šaunūs ir jau nemaži! Ak, žvėriukai jūs mano! Iš kur atėjote, kur einate? Ką jūs čia veikiate? Mane štai nelabasis atnešė, o ko jūs šitoj stepėj, tarp šitų čemeryčių? Eikšekit, eikšekit pas mane, nebijokit! Ak jūs kvailiukai, žvėreliukai mano! Paiki vilkiukai iš tikrųjų pasidavė jo vilionėms. Vizgindami uodegėlėm, linksmai glusčiodami prie žemės, jie šliaužė link žmogaus, tikėdamiesi drauge su juo palakstyti, bet staiga iš daubelės išpuolė Akbara. Vilkė akimirksniu įvertino situacijos pavojingumą. Ji dusliai suurzgė ir metėsi prie pliko žmogaus, kuris atrodė rožinis besileidžiančios stepių saulės spinduliuose. Ji galėjo lyg niekur nieko įsibėgėjus rėžti iltimis jam per kaklą ar pilvą. O žmogus, visai pakvaišęs nuo šuoliais lekiančios įsiutusios vilkės vaizdo, tūptelėjo ir iš baimės susigriebė už galvos. Tai jį ir išgelbėjo. Akbara jau bėgdama kažkodėl pakeitė savo ketinimą. Ji peršoko per žmogų — pliką ir bejėgį,—kurį buvo galima nukirsti vienu smūgiu, peršoko, suspėjusi dargi įsidėmėti jo veido bruožus, pastėrusias iš siaubo akis, net pajusti jo kūno kvapą, peršoko, apsisuko ir dar kartą peršoko jau iš kitos pusės, pripuolė prie vilkiukų, nuvijo juos šalin, skaudžiai kandžiodama stimburius ir varydama juos daubon, čia susidūrė su Taščainaru, kurio karčiai, išvydus žmogų, baisiausiai pasišiaušė, krimstelėjo ir jam, privertė apsisukti, ir visas jų būrelis, nusiritęs į daubą, beregint pradingo. .. Ir tik tuomet tasai plikas ir kvaišas tipelis atsipeikėjo ir leidosi bėgti. Ir ilgai bėgo stepe, neatsigręždamas ir neatsikvėpdamas. .. Tai buvo pirmas atsitiktinis Akbaros ir jos šeimynos susitikimas su žmogumi... Bet kas galėjo žinoti, ką jisai pranašauja... Diena ėjo į pabaigą alsuodama negailestingu karščiu, kurį skleidė besileidžianti saulė ir per dieną įkaitusi žemė. Saulė ir stepė — amžinieji dydžiai: pagal saulę matuojama stepė, jos didumas, saulės apšviestų erdvių platybė. O dangus virš stepės matuojamas peslio skrydžio aukščiu. Prieš saulėlydį virš Mujunkumų savanos aukštai aukštai kaip tik ir sukosi visas būrys baltauodegių peslių. Jie skraidė be tikslo, dailiai sklandė, atsidavę vien skrydžiui, skraidė vien dėl to, kad skraidytų, tose visada vėsiose, švariose, vos vos padūmavusiose aukštybėse. Skrido ta pačia kryptimi, vienas paskui kitą, suko ratus, lyg ir simbolizuodami šios žemės ir šio dangaus amžinumą ir patvarumą. Pesliai sklandė be jokio garso, tylomis jie stebėjo viską, kas vyko apačioje, po jų sparnais. Pasižymėdami nepaprastu regėjimu, savotiška visaregyste (klausa jiems buvo antraeilis dalykas), šie plėšrūnų giminės aristokratai savanoje buvo tikri padangių gyventojai, į nuodėmingą žemę nusileidžiantys tik maitintis ir miegoti. Tikriausiai ir tą pavakarę iš tų begalinių aukštybių jiems kaip ant delno buvo matomi vilkas, vilkė ir trys vilkiukai, įsitaisę ant nedidelės kalvelės tarp pabirų eglūnų krūmokšnių ir auksinių švendrių atvašynų. Vieningai iškišę nuo karščio liežuvius, vilkai ilsėjosi toje aukštumėlėje, nė neįtardami, kad juos stebi padangių paukščiai. Taščainaras gulėjo savo mėgstama poza — sukryžiavęs priešais save letenas, iškėlęs galvą,— jis išsiskyrė iš visų galingu sprandu ir stambiais kaulais, sunkiu, gerai suręstu kūnu. Greta, pabrukusi po savimi storą striuką uodegą, panaši į sustingusią skulptūrą, tupėjo jauna vilkė Akbara. Vilkė tvirtai rėmėsi į žemę priekinėmis sausomis kojomis. Jos boluojanti krūtinė ir įdubęs pilvas su dviemis eilėmis styrančiais, bet jau atslūgusiais speniais paryškino vilkės lieknumą ir šlaunų jėgą. O vilkiukai dūko šalia. Jų judrumas ir įkyrumas, jų šėliojimas nė kiek neerzino tėvų. Tiek vilkas, tiek vilkė žiūrėjo į juos nuolaidžiai: tegul sau išdykauja... O pesliai vis skraidė padangėje ir vis taip pat šaltakraujiškai apžiūrinėjo viską, kas dėjosi saulei leidžiantis apačioje, Mujunkumuose. Netoliese, šiek tiek į šalį nuo vilkų su vilkiukais, eglūnų giraitėse ganėsi saigos. Jų buvo nemažai. Didoka banda, pasklidusi po krūmus, ganėsi bemaž greta, o kiek tolėliau — kitas kur kas skaitlingesnis tuntas. Jeigu peslius būtų dominusios stepių antilopės, tai, apžvelgę dešimtis kilometrų į abi puses nusitęsusią savaną, jie būtų įsitikinę, kad saigų čia gyvas galas — tūkstančių tūkstančiai, nes jos nuo amžių gausiai veisėsi šiame palaimingame pusdykumių areale. Palaukusios, kol liausis spiginti vasaros saulė, naktimis saigos keliaudavo į gėryklas prie tolimų ir itin retų savanoje vandenviečių. Jau dabar atskiros grupelės, greitai spartindamos žingsnį, patraukė į tą pusę. Joms reikėjo įveikti didelius atstumus. Viena banda gūžėjo taip arti kalvelės, ant kurios buvo įsitaisę vilkai, kad šie pro neaiškiai nutviekstas sausas švendres puikiausiai matė greit praslystančias jų nugaras ir šonus, nuleistas patinų galvas su mažais ragučiais. Jos visada risnojo nuleidusios galvas, vengdamos nereikalingo oro pasipriešinimo, nes bet kurią akimirką buvo pasiruošusios šauti į priekį. Evoliucijos eigoje tokias jas sutvėrė gamta — saigas nuo bet kokio pavojaus gelbsti kojos, ir tai svarbiausias jų pranašumas. Netgi tada, kai niekas jų nebaido, saigos paprastai liuoksi ritmingais šuoliais, nepavargdamos ir nestabčiodamos, niekam, išskyrus vilkus, neužleisdamos kelio, nes jų, antilopių, devynios galybės, ir čia jau yra jų jėga... Dabar pro krūmų slepiamą Akbaros šeimyną jų kirbinės lėkė šuoliais, skleisdamos bandos kvapo prisigėrusį vėją ir keldamos kanopomis dulkes. Vilkiukai ant kalnelio sunerimo, instinktyviai susiaudrino. Visi trys be paliovos uostinėjo orą ir, dar nesuprasdami, kas nutiko, veržėsi bėgti į tą pusę, iš kur sklido tas jaudinantis bandos kvapas, jiems labai rūpėjo pulti į daugiastiebių švendrių atvašynus, už kurių neryškiai mirguliavo daugybė bėgančių kūnų. Tačiau jauniklių tėvai, tiek Akbara, tiek Taščainaras, nė nekrustelėjo ir nepakeitė pozos, nors jiems buvo vieni niekai liuoktelti, dviem šuoliais pasiekti prabėgančią bandą ir ginti ją, persekioti, pasiutusiai vaikyti ligi uždusinimo, kad a šitaip visiems kartu garmant, lenktyniaujant ir varžantis dėl gyvybės, kai atrodo, jog žemė ir dangus keičiasi vietomis, kažkuriame staigiame posūkyje įsimiklintų parblokšti vieną kitą antilopę. Tokia galimybė buvo visai reali, tačiau galėjo ir nepasisekti, jie galėjo nepavyti grobio, atsitikdavo ir šitaip. Šiaip ar taip, Akbara ir Taščainaras nė negalvojo pradėti gaudynių — nors atrodė, kad grobis, galima sakyti, pats į rankas puola, jie nepajudėjo iš vietos. Tam buvo savų priežasčių — tą dieną jie buvo sotūs, o su prikimštais skrandžiais ir dar per tokį siaubingą karštį veltis į pašėlusias lenktynes, gainioti nepavejamas saigas butų buvę tolygu mirčiai. Bet svarbiausia — jaunikliams dar neatėjo šitokios medžioklės metas. Vilkiukai galėjo palūžti — ir ne tik šį sykį, o visiems laikams, jei tik uždustų ir atsiliktų nuo nepasiekiamo tikslo — jie daugiau nebesiveržtų į lenktynes, prarastų bet kokį norą ir drąsą. Žiemą, prasidėjus didžiųjų medžioklių sezonui,—štai kada įgavę jėgų vilkiokai, tuo laiku bemaž metinukai, galės išbandyti save ir įsitikinti, ar užtenka jiems stiprybės, galės prisijungti prie suaugusių varovų, o dabar neverta gadinti reikalo. Tam dar ateis puikiausia valanda! Akbara truputėlį pasislinko nuo įgrisusių, medžiokliško azarto sudirgintų vilkiukų, atsitūpė kitoje vietoje, tuo pačiu skvarbiu žvilgsniu palydėdama bėgančias į gėryklas antilopes, kurios slydo šonais viena pro kitą tarp sidabruojančių švendrių lyg žuvys, plaukiančios neršti į aukštupius — visos į vieną pusę ir visos neatskiriamos viena nuo kitos. Vis dėlto Akbaros žvilgsnyje švysčiojo savas supratimas: tegul saigos dabar tolsta, ateis skirta valanda, visa, kas yra savanoje, niekur iš jos nedings. Vilkiukai tuo metu pristojo prie tėvo, mėgindami išjudinti paniurėlį Taščainarą. O Akbara vaizduotėje staiga išvydo žiemos pradžią, didžiąją pusdykumę, vieną gražų rytą ištisai nubalintą šviežutėlio sniego, kuris žemėje išsilaikys gal pusdienį, gal dieną, tačiau šitas sniegas — signalas vilkams pradėti didžiąją medžioklę. Nuo tos dienos saigų medžioklė taps svarbiausiu jų gyvenimo reikalu. Ir ateis toji diena! Su miglele kloniuose, su šaltu šerkšnu ant baltų liūdnų švendrių, ant linkstančių nuo sniego kerotų eglūnų ir su padūmavusia saule virš savanos — vilkė įsivaizdavo tą dieną taip aiškiai, kad net krūptelėjo nejučia, lyg būtų netyčia įkvėpusi šalto oro, lyg būtų žengusi per sniego plutą stangriomis letenų pagalvėlėmis, susitelkusiomis į žiedynus, ir visai ryškiai išvydo ir savo pėdsakus, ir vilkiukų, gerokai paūgėjusių, sumitusių, įgavusių savų polinkių, pastebimų net iš pėdų, ir šalia stambiausius atspaudus — milžiniškas žiedų taures su nagais, panašiais į snapus, kyšančius iš lizdų — paliktus Taščainaro letenų, jie užvis giliau ir stipriau įsispaus į sniegą, nes Taščainaras stambus ir sunkus, jis — jėga, jis — žaibiškas peilis, skrodžiantis antilopių gerkles, ir kiekviena pasivyta saiga nudažys baltąjį savanos sniegą raudono kraujo srove tarsi karštais ugniniais sparnais sumosavusi paukštė, vardan to, kad gyventų kitas kraujas, kursai teka po pilkais jų kailiais, nes jų kraujas gyvas anuo krauju — taip liepė pati pradžių pradžia, kitos išeities nėra, ir niekas čionai ne teisėjas, nes nėra nei teisiųjų, nei kaltininkų, o kaltas tik tas, kas šitaip sukūrė ir pasmerkė vieną kraują kitam. (Tik žmogui skirta kitokia lemtis: duoną uždirbti triūsu, mėsą užsiauginti per darbą — pačiam kurti sau gamtą.) O tos pėdos pirmajame Mujunkumų sniege — tie dideli ir mažėlesni vilkų žiedynai nutįs šalia, klostomi klonių miglos, ir sustos vėjų neužpučiamoje raguvoje tarp krūmų — čia vilkai palauks, apsižvalgys, paliks tuos, kuriems teks tykoti pasaloje... Štai ir ateina geidžiamoji valanda — Akbara prisėlins, sniegu prišliauš kiek įmanoma arčiau, glusdama prie apledėjusių žolių, nealsuodama prisiartins prie rupšnojančių saigų taip arti, kad matys dar nepaklaikusias jų akis, paskui liuoktels ūmai, kaip šešėlis — ir išmuš vilko sėkmės valanda! Akbara taip gyvai įsivaizdavo pirmąjį antpuolį — būsimą pamoką jaunikliams, kad nejučiomis net suinkštė ir vos nustygo vietoje. Ak, kokios šaunios bus pirmosios žiemos gaudynės savanoje! Saigų bandos pasileis galvotrūkčiais lyg per gaisrą, pirmąjį sniegą bemat perkirs juodas žemėtas randas, ji, Akbara, skuos įkandin saigų pirm visų, o iš paskos, mažne liesdami ją, šuoliuos jos vilkiukai, jauni vilkai, pirmagimių trejetukas, jos palikuonys, kuriuos pirmapradė skirtis tokiai medžioklei ir paleido į šį pasaulį, o jiems pavymui jos Taščainaras, galingas vilkas, nesutramdomas bėgikas, siekiantis vienintelio tikslo — taip ginti saigas, kad jos užšoktų ant pasalos — šitaip jis mokys savo atžalas. Taip, tai bus pašėlęs bėgimas! Būsimųjų reginių įaistrinta Akbara tuo metu ne tiek troško paties grobio, kiek norėjo, kad kuo greičiau prasidėtų medžioklė, kuomet jie lėks per stepę kaip paukščiai besparniai. .. Medžioklėje visa vilko gyvenimo prasmė. .. Tokios buvo vilkės svajonės, įteigtos jai gamtos, o gal iš aukštybių siųstos, ką gali žinoti, svajonės, kurias vėliau teks prisiminti su kartėliu ir širdgėla, kurios sapnuosis dažnai ir beviltiškai. .. Ir staugs vilkė, nusivylusi savo svajonėm. Su visomis svajonėmis šitaip — iš pradžių jos gimsta vaizduotėje, o paskui dažniausiai sudūžta dėl to, kad drįso išdygti be šaknų kaip kai kurios gėlės ir medžiai... Su visomis svajonėmis šitaip — joms tenka tragiškai dužti, kad pažintume gėrį ir blogį... Į Mujunkumus atėjo žiema. Sykį jau buvo pasnigę ir, kaip pusdykumėje, ganėtinai gausiai — tasai sniegas neilgam nubaltino visą savaną, kuri pati sau tą rytą pasirodė tarytum bekraštis baltas vandenynas su į ledą sustingusiomis bėgančiomis bangomis, čia buvo kur pasilakstyti vėjui ir jo ritamai žolei, savanoje įsiviešpatavo tokia tyla kaip kosmose, kaip jo begalinėse erdvėse, kadangi smėlynai buvo spėję prisigerti drėgmės, o pašlapę takyrai buvo suminkštėję... O prieš tai virš savanos gagendamos pralėkė rudeninės žąsų voros, taip aukštai ir taip garsiai klykdamos skrido jos virš Mujunkumų stepių Himalajų pusėn, traukdamos iš vasarviečių nuo šiaurės jūrų ir upių į pietus, kur plaukė senieji Indo ir Brahmaputros vandenys, kad visi savanos gyventojai — tebūnie tik jie su sparnais — būtų paklusę paukščių kvietimui. Bet kiekvienam sutvėrimui — savas rojus. Net stepių pesliai, sklandę ten, kur ir žąsys, net jie suko į šalį... O Akbaros vilkiukai prieš žiemą pastebimai ūgtelėjo ir, praradę vaikišką panašumą, visi trys virto dramblotais pusvilkiais, tačiau kiekvienas su savo charakteriu. Suprantama, vilkė negalėjo jų vadinti vardais: ko dievas nedavė, to nepaimsi, užtat pagal kvapą, ko nesugeba žmonės, ir pagal kitus ryškius požymius ji lengvai atskirdavo ir pasišaukdavo bet kurį iš savo vaikų. Pats stambiausias jaunylis išsiskyrė plačia, kaip Taščainaro, kakta ir dėl to galėjo būti vadinamas Didgalviu, vidurinysis, taip pat gerai sumitęs, ilgomis tarsi svertai kojomis, iš kurio ilgainiui turėtų išaugti vilkas-varovas, galėjo vadintis Greitakoju, o mėlynakė, kaip du vandens lašai panaši į Akbarą, net su balta dėme papilvėje, kaip ir Akbaros, lengvabūdė motinos numylėtinė Akbaros bežodėje sąmonėje vadinosi Numylėtine. Bus dėl ko patinams rietis, gerkles vienas kitam plėšyti, kai toji sulauks meilės amžiaus... O pirmasis nepastebimai per naktį iškritęs sniegas tą rytą visiems buvo lyg netikėta šventė. Iš pradžių vilkiokai sutriko užuodę ir pamatę nepažįstamą daiktą, nuo kurio persimainė visa apylinkė palei irštvą, paskui ši vėsi atgaiva jiems patiko, ir jaunikliai ėmė šėlioti, lakstyti, jie ėjo lenkčių, vartaliojosi po sniegą, iš malonumo prunkščiojo ir viaukčiojo. Taip prasidėjo žiema, kuriai baigiantis pirmagimiams buvo skirta atsisveikinti su motina vilke, tėvu vilku ir vienam su kitu, išsiskirti tam, kad kiekvienas pradėtų naują gyvenimą. Pavakariais dar pasnigo, ir kitą rytą prieš aušrą stepėje jau buvo šviesu ir vaisku kaip dieną. Žemę užliejo ramybė ir tyla, ir vilkai pajuto stiprų žiemišką alkį. Vilkų gauja įsiklausė į tolumas— metas kilti medžioklėn, ieškotis maisto. Akbara tikėjosi, kad prie saigų medžioklės prisijungs bendrininkai iš kitų gaujų. Kol kas nebuvo girdėti jokio garso. Visi klausėsi ir laukė signalų. Štai nekantriai įsitempęs tupi Didgalvis, dar nesuvokiantis, kokie sunkumai užgrius medžioklėje, štai Greitakojis taip pat pasiruošęs, o štai Numylėtinė — ištikimai ir drąsiai žiūri į mėlynas vilkės akis, šalia vaikštinėja šeimos tėvas — Taščainaras. Ir visi laukė, ką palieps Akbara. Tačiau virš jų buvo dar aukštesnis karalius — karalius Alkis, pilvo malšinimo karalius. Akbara pakilo ir nurisnojo, nebebuvo ko laukti. Ir visi nusekė paskui ją. Viskas prasidėjo daugmaž taip, kaip įsivaizdavo vilkė, kuomet vilkiukai buvo dar maži. Ir štai atėjo toji diena — pats metas rengti grupines gaudynes stepėje. Prabėgs viena antra savaitė, ir, užėjus šalčiams, vieniši vilkai susitelks į vilkų arteles ir medžios drauge ligi pat žiemos pabaigos. Tuo metu Akbara ir Taščainaras jau vedė savo pirmagimius į pirmąjį išbandymą, į jų pirmą didžiąją saigų medžioklę. Vilkai traukė, taikydamiesi prie stepės, čia žingsniu, čia ristele, neliestame sniege spaudė savo žiedus — žvėrių pėdas, tarsi kokius jėgos ir vieningos valios ženklus, vienur, pro krūmus, ėjo pasilenkę, kitur šliuožė kaip šešėliai. Viskas dabar priklausė nuo jų pačių ir nuo sėkmės.. . Akbara greitomis užlėkė ant vienos kalvelės apsižvalgyti ir sustingo, mėlynomis akimis įsižiūrėjusi į tolumas, uosdama vėjo nešamus kvapus. Didžioji savana budo iš miego, visur, kur tik aprėpia akys, pro skystą rūką buvo matyti saigų bandos — tai buvo didžiuliai antilopių sambūriai kartu su jaunikliais — metinukais, kurie tuo metu pradeda burtis į atskiras bandas. Praėję metai saigoms buvo vaisingi, vadinasi, jie palankūs ir vilkams. Ant šio švendrėmis apaugusio gūbrio vilkė užsibuvo ilgėliau: nebuvo galima suklysti — vėjas turėjo pasakyti, kurion pusėn geriau pasiduoti, kad medžioklė sektųsi. Ir kaip tik tą akimirką staiga kažkur šone aukštai pasigirdo keistas dūzgimas, kažkoks gaudesys, nė kiek nepanašus į audros grumėjimą, nuėjo per stepę. Garsas buvo visai nepažįstamas, jis vis stiprėjo ir stiprėjo, net Taščainaras neiškentęs stryktelėjo ant kalvelės pas vilkę, ir jie abu ėmė nusigandę trauktis atatupsti — danguje kažkas atsitiko, ten pasirodė kažkoks neregėtas paukštis, siaubingai kriokdamas, persikreipęs jis skrido virš savanos ir vos nosimi nerausė žemės, o įkandin jo atsilikęs burzgė dar vienas toks pat griozdas. Paskui jie nutolo, triukšmas palaipsniui nurimo. Tai buvo malūnsparniai. Taigi du malūnsparniai perkirto Mujunkumų dangų, kaip žuvys, nepaliekančios pėdsako vandenyje. Nei viršuje, nei apačioje niekas nepasikeitė, neskaitant to fakto, kad šitaip vyko žvalgyba iš oro ir tuo metu į eterį atviru tekstu keliavo pilotų radijo pranešimai apie tai, ką jie matė ir kur, kokiuose kvadratuose, patarimai, kaip, iš kurios pusės visureigiams ir sunkvežimiams su priekabomis patogiau pasiekti Mujunkumus... Ko norėti iš vilkų — pergyvenę trumpą sukrėtimą, jie greitai pamiršo malūnsparnius ir vėl nurisnojo stepe link saigų ganyklų, argi jų galvelėms suvokti ar nujausti, kad visi jie, visi savanos gyventojai, jau yra aptikti, paženklinti atitinkamuose žemėlapių kvadratuose ir pasmerkti masiniam iššaudymui, kad jų žūtis jau suplanuota, suderinta ir jau rieda jų pusėn ant galybės ratų, stumiama daugybės motorų... Argi jiems, stepių vilkams, žinoti, kad jų pagrindinio grobio—saigų, prireikė mėsos pristatymo planui, kad „lemiamųjų metų" paskutinio ketvirčio pabaigoje srityje susidarė gana nervinga situacija — „neištempė su penkmečiu", ir kažkoks mitruolis valdyboje staiga pasiūlė „paleisti į apyvartą" mėsos resursus iš Mujunkumų: idėja buvo grindžiama tuo, kad ne tiek svarbu mėsą pagaminti, kiek ją pristatyti, kad tai vienintelė išeitis neapsikiaulinti prieš liaudį ir prieš griežtas aukštesnes instancijas. Argi jiems, stepių vilkams, žinoti, kad srityje nesiliovė skambučiai iš centro: momento reikalavimai — nors iš žemės kaskit, bet duokit mėsos planą: baigiamieji penkmečio metai, ką pasakysime liaudžiai, kur planas, kur mėsa, kur įvykdyti įsipareigojimai? „Planas bus,—atsakinėjo srities valdyba —artimiausią dekadą. Turime vietinių rezervų, spustelsime, pareikalausime..." O nieko neįtariantys stepių vilkai tuo metu aplinkiniais keliais atsargiai sėlino prie trokštamo tikslo, vedami tos pačios vilkės Akbaros, be garso žengdami minkštu sniegu, jie priėjo aukštą kerotą švendryną — paskutinę ribą prieš ataką — ir susiliejo su krūmokšniais, iš tolo rusvuodami kaip kokios kerplėšos. Iš čia Akbaros vilkams viskas buvo matyti kaip ant delno. Nesuskaičiuojama stepių antilopių banda — visos vieno plauko, lyg rinktinės, baltais šonais, kaštoninėm nugarom, nepasikeitusios nuo pasaulio sutvėrimo laikų — kol kas nejuto pavojaus, ganėsi tarp eglūnų plačiame slėnyje, godžiai šlamštė ašuotes kartu su šviežiu sniegu. Akbara vis dar delsė, reikėjo lukterėti, susikaupti prieš šuolį, paskui visiems vienu sykiu pulti iš slėptuvės ir iš karto vytis, kiek įkerta kojos, o jau tada pačios gaudynės patars, kaip elgtis. Jaunieji vilkai iš nekantrumo mėšlungiškai trūkčiojo uodegas, statė ausis, užvirė kraujas ir santūraus Taščainaro gyslose, kurstė jį kuo greičiau suleisti iltis į pasivytą auką, bet Akbara, slopindama liepsnas akyse, kol kas nedavė ženklo pulti, laukė tinkamiausio momento —tik tada galima tikėtis sėkmės: saigos akimoju pasiekia tokį greitį, kokio negali išvystyti joks kitas žvėris. Reikėjo pagauti tokį momentą. Ir čia tikrai kaip perkūnas iš giedro dangaus —vėl pasirodė malūnsparniai. Šįsyk jie skrido pernelyg greitai ir iškart nusileido grėsmingai žemai virš pasibaidžiusių saigų pulkų, kurie šuoliais metėsi į šalį nuo siaubūnų antpuolio. Tai įvyko taip šiurkščiai ir taip stulbinančiai greitai, kad ne viena persigandusių antilopių šimtinė, praradusi vedlius ir orientaciją, paklaiko, iškriko, puolė į paniką, nes juk negalėjo šie romūs gyvuliai atsilaikyti prieš aviaciją. O malūnsparniams, atrodo, to tik ir reikėjo — bėgančią bandą spausdami prie žemės, užpuldami jai už akių, jie privertė bandą susidurti su kitu tokiu pat didžiuliu saigų pulku, buvusiu netoliese, ir, pakeliui įsukdami vis naujas ir naujas bandas į šią apokalipsišką Mujunkumų sumaištį, visai supainiojo paniškai lekiančių antilopių tuntus, o tai dar labiau paaštrino nelaimę, užgriuvusią ant niekuomet nieko panašaus nepatyrusių porakanopių savanos gyventojų. Tačiau ne vien kanopočiai, bet ir vilkai, neatskiriami jų palydovai ir amžini priešai, atsidūrė tokioje pačioje padėtyje. Kai Akbaros ir jos gaujos akyse įvyko tasai kraupus malūnsparnių antpuolis, vilkai iš pradžių sukrito ant žemės, prisiplojo prie švendrių šaknų, bet paskui neišlaikė ir puolė šalin iš tos prakeiktos vietos. Vilkams reikėjo nešti kudašių, sprukti kur nors į saugią vietelę, deja, šitaip nebuvo lemta. Nespėjo jie nubėgti tolėliau, kai žemė sudrebėjo ir sugaudė tarytum per audrą—malūnsparnio norima kryptimi per stepę genamas begalinis saigų pulkas baisiu greičiu garmėjo paskui juos. Nespėję nei pasitraukti į šalį, nei pasislėpti vilkai atsidūrė ant kelio milžiniškam gyvam srautui, kuris artėjo kaip debesis ir triuškino viską, kas pasitaikė pakely. Ir jeigu jie bent sekundę butų su-delsę, saigos neišvengiamai būtų sutrypusios juos kanopomis, tokiu siaubingu greičiu dūmė ši praradusi bet kokią nuovoką tiršta gyvulių lavina. Ir tik dėl to, kad vilkai nesulėtino žingsnio, o netgi atvirkščiai — iš baimės pasileido dar smarkiau, jie liko gyvi. Dabar jie patys pakliuvo į nelaisvę, įsimaišė į didžiojo bėgimo tirštymę, sunku net įsivaizduoti tokią neįtikėtiną situaciją _ vilkams teko gelbėtis drauge su savo aukomis, kurias jie ką tik rengėsi galabyti, plėšyti į gabalus, o štai dabar spruko nuo bendro pavojaus, glusdami prie saigų šonų, dabar visi jie buvo lygūs prieš negailestingai pasisukusį likimą. Tokio vaizdo —kad vilkai bėgtų vienam būry su saigomis — Mujunkumų savana neregėjo net per didžiuosius stepių gaisrus. Keletą kartų Akbara pabandė išsiveržti iš bėglių srauto, bet tai buvo neįmanoma—ją būtų sumindę šimtai greta lėkusių antilopių. Šitame paklaikusiame pragaištingame tvane Akbaros vilkai kol kas neiškriko, ir Akbara akies krašteliu vis dar juos matė —štai jie išsitiesę visu ilgiu šuoliuoja tarp antilopių vis greičiau ir greičiau, jos pirmosios atžalos išsprogusiom nuo siaubo akim—štai Didgalvis, štai Greitakojis, antai silpstanti, vos spėjanti su visais Numylėtinė, o sykiu su jais ir paniškai bėgantis jos Taščainaras — Mujunkumų pabaisa. Argi apie tai svajojo mėlynakė vilkė, šit kuo pavirto didžioji medžioklė — skuodžia jie dabar, įsimaišę į saigų bandą, bejėgiai ką nors pakeisti, saigų srautas neša juos lyg skiedras... Pirmoji pražuvo Numylėtinė. Krito bandai -po kojomis, pasigirdo cyptelėjimas, kurį beregint nustelbė tūkstančiai trepsinčių kanopų... O malūnsparniai-varovai, skrisdami iš abiejų bandos pusių, kalbėjosi per radiją, koordinavo, sekė, kad gyvuliai nesiblaškytų į šalis, kad netektų jų iš. naujo vaikytis po savaną, ir vis labiau juos gąsdino,— kuo greičiau saigos bėgo, tuo dar greičiau jie vertė jas bėgti. Šalmafonuose gergždė sujaudinti varovų balsai: „Dvidešimtasis, ar girdi, dvidešimtasis! Garo duok, garo! Dar duok, negailėk!" Malūnsparnių pilotai iš viršaus puikiai matė, kaip per stepę, per baltas pasnieguos ritasi juoda klaikaus siaubo upė. Žvalus balsas ausinėse atsiliepinėjo: „Klausau, bus garo! Cha cha cha, pasižiūrėk, antai ir vilkai tarp jų! Nieko sau! Įkliuvo pilkiai! Amen, brolyčiai! Čia jums ne „Na, palauk!". Kaip ir buvo sumanyta, jie vijo bandas, kol tos visai išseks, ir sumanymas pavyko. Ir kuomet ujamos antilopės plūstelėjo į plačią lygumą, jas pasitiko tie, dėl kurių nuo pat ryto stengėsi malūnsparniai. Čia laukė medžiotojai, o teisingiau — naikintojai. Naikintojai, susėdę į atvirus visureigius — „uazikus" nusivijo saigas tolyn ir nesi-taikydami, iš arti šaudė jas iš automatų, guldė tartum šieną lankoj. Įkandin jų pajudėjo sunkvežimiai su priekabomis — žmonės rinko dykai gautą derlių, svaidė laimikį vieną po kito į kėbulus. Jauni žaliūkai negaišdami kaipmat pramoko naujo amato, smaigstė durtuvais leisgyves saigas, vaikėsi sužeistas ir taip pat smaigstė durtuvais, bet svarbiausias jų darbas buvo, pagriebus už kojų, įsiūbuoti kruvinus kūnus ir vienu mostu permesti per bortą! Savana mokėjo dievams kruviną duoklę už tai, kad drįso išlikti savana,— kėbuluose augo negyvų saigų kalnai. O skerdynės vyko toliau. Mašinomis įsirėžę į nusivariusių saigų tankmę, šauliai guldė gyvulius iš kairės ir iš dešinės, dar labiau didindami paniką ir neviltį. Baimė pasiekė tokį apokalipsinį mastą, jog apkurtusiai nuo šūvių vilkei Akbarai atrodė, kad visas pasaulis apkurto ir prarado žadą, kad visur įsiviešpatavo chaosas, ir net saulė, be garso plieskianti virš galvos, taip pat yra beprotiškai gainiojama kartu su visais, kad ir ji bėga, blaškosi, bando gelbėtis, vilkei atrodė, kad malūnsparniai staiga nuščiuvo, tapo nebyliais ir jau be griausmo ir švilpesio tyliai suka ratus virš grimztančios į bedugnę stepės, sakytumei milžiniški bežadžiai pesliai... Be garso tvatino priklaupę, ant „uaziko" bortų pasidėję automatus, šauliai, be garso lėkė tarpais pakylančios nuo žemės mašinos, be garso skuodė pamišusios saigos ir be garso krito, pervertos kulkų, apsipylusios kraujais... Ir šioje apokalipsinėje tyloje vilkei Akbarai pasirodė žmogaus veidas. Pasirodė taip arti ir taip baisingai, visu ryškumu, kad ji pašiurpo ir vos nepakliuvo po ratais. O „uazikas" rūko šalimais, visai greta. Tasai žmogus sėdėjo priekyje, ligi juosmens išlindęs iš mašinos. Jis buvo su apsauginiais akiniais, melsvai raudonu vėjo nučaižytu veidu, prie juodos burnos laikė mikrofoną ir, pašokdamas iš vietos, kažką rėkė per visą stepę, tačiau jo žodžių nesigirdėjo. Tikriausiai jis vadovavo guitynėms, ir jeigu vilkė tuo metu būtų galėjusi išgirsti triukšmą ir balsus, ir jeigu ji suprastų žmogaus kalbą, tai būtų išgirdusi jį šaukiant per raciją: „gaudykit į pakraščius! Muškit į pakraščius! Nešaudykit į vidurį, sumindys, kad jus kur galas!" Bijojo, kad užmuštų saigų kūnus sutryps bėgančios iš paskos... Ūmai žmogus su mikrofonu pastebėjo, kad greta, vos ne šalia mašinos bandančių išsigelbėti antilopių pulke šuoliuoja vilkas, o paskui jį dar keli vilkai. Jis krūptelėjo, kažką kimiu piktdžiugišku balsu subliuvo, metė mikrofoną ir čiupo šautuvą, kėlė prie peties, tuo pat metu jį iš naujo užtaisydamas. Akbara nieko negalėjo padaryti, ji nesuprato, kad žmogus su apsauginiais akiniais taikosi į ją, o kad ir būtų supratusi, vis viena niekaip nebūtų galėjusi išsisukti — suspausta bandos, ji neįstengė nei pasprukti, nei sustoti, o žmogus vis taikėsi, ir tai išgelbėjo Ak-barą. Kažkas stipriai tvojo per kojas, vilkė persivertė kūliais, bet tučtuojau pašoko, kad jos nesumintų, ir kitą akimirką išvydo, kaip aukštai į orą išlėkė bebėgant pašautas jos Didgalvis, pats stambiausias iš jos vaikų, kaip jis, apsipylęs krauju, pamažu krito žemyn, lėtai nuvirto ant šono mataruodamas kojomis, galimas daiktas, iš skausmo jis cypė, galimas daiktas, tai buvo priešmirtinis klyksmas, tačiau ji nieko negirdėjo, o žmogus su apsauginiais akiniais iš džiaugsmo kratė virš galvos šautuvą, Akbara gi peršoko per nebegyvą Didgalvio kūną, ir čia į jos sąmonę vėl įsiveržė realaus pasaulio garsai: guitynių šurmulys, be atvangos drioksintys šūviai, šaižios automobilių sirenos, žmonių sukaliojimai ir klyksmai, mirštančių antilopių kriokimas, malūnsparnių burzgesys virš galvos. . . Daugelis antilopių krito nuo kojų, spardėsi nepajėgdamos atsistoti, jos baigėsi nuo dusulio nuo širdies plyšimo. Vienu mostu pertraukę per gerklę, jas čia pat pripjaudavo skerdienos rinkėjai ir, įsiūbavę už kojų, svaidė pusgyves, mėšlungiškai besitampančias antilopes į sunkvežimių kėbulus. Baisu buvo žiūrėti į tuos žmones, kruvinais nuo galvos ligi kojų drabužiais. . . Jeigu iš dangaus aukštybių kokia nors budri akis būtų žvelgusi į pasaulį, ji tikriausiai būtų mačiusi, kaip klostėsi guitynės Mujunkumų stepėje ir kurion pusėn jos pakrypo, bet ir jai, ko gero, nebuvo lemta žinoti, kuo visa tai baigsis ir kas dar yra rezgama... Guitynės Mujunkumuose baigėsi tik pavakariais, kai visi - tiek ujamieji, tiek persekiotojai - neteko jėgų ir stepėje ėmė temti. Buvo tikimasi, kad kitos dienos rytą, prisipildę bazėje degalų malūnsparniai sugrįš j savaną, ir guitynės prasidės iš naujo, buvo tikimasi, kad šito darbo užteks dar trims keturioms dienoms, nes preliminariais žvalgybos iš oro duomenimis vakarinėje, labiausiai smėlėtoje Mujunkumų stepės dalyje buvo dar daug neišbaidytų saigų bandų, kurios oficialiai buvo vadinamos neatskleistais krašto rezervais. Kadangi egzistavo neatskleisti rezervai, neišvengiama būtinybė reikalavo krašto labui kuo greičiausiai įtraukti minėtus rezervus į planinę apyvartą. Tokia buvo oficialioji Mujunkumų „žygio" argumentacija. Bet, po teisybei, kiekviena oficiali išvada visuomet yra paremta vienokių ar kitokių aplinkybių, lemiančių istorijos eigą. O po aplinkybėmis galų gale juk slypi žmonės su savomis paskatomis ir aistromis ydomis ir dorybėmis, su savais neatspėjamais polinkiais ir prieštaravimais. Šia prasme Mujunkumų tragedija taip pat nebuvo išimtis. Tą naktį savanoje liko žmonės, sava ar nesava valia vykdantys šią piktadarybę. O vilkė Akbara ir jos vilkas Taščainaras, vieninteliai iš visos gaujos likę gyvi, patamsyje risnojo per stepę, norėdami pasitraukti kuo toliau nuo gaudynių vietos. Bėgti jiems buvo sunku — plaukai papilvėje, tarpukojuose ir kone ligi kryžkaulio peršlapo, apskreto purvu. Atmuštos, žaizdotos kojos gėlė it nudegintos, kiekvienas prisilietimas prie žemės sukeldavo skausmą. Užvis labiau jie troško sugrįžti į savąją irštvą, kristi į guolį ir pamiršti viską, kas užgriuvo jų varganas galvas. Tačiau jiems nesisekė. Dar nepriėję irštvos jie netikėtai susidūrė su žmonėmis. Gimtosios daubos pakraštyje, įsirėžęs į žemą, vos ratus siekiantį eglūnų pomiškį, stūksojo didžiulis sunkvežimis, Tamsoje palei sunkvežimį buvo girdėti žmonių balsai. Vilkai kiek pastoviniavę tyliai apsisuko ir nubėgo į atvirą stepę. Ir kažkodėl kaip tik tą akimirką, skrosdami tamsą, plykstelėjo stiprūs žibintai. Nors jie švietė priešinga kryptimi, to buvo gana. Šlubuodami, šokuodami vilkai paspartino žingsnį ir leidosi kur akys veda. Akbara ypač smarkiai klupinėjo ant priekinių letenų... Tam, kad pertemptos kojos bent kiek atvėstų, ji rinkosi žemės lopus, kur rytinis sniegas dar nespėjo nutirpti. Liūdnai ir graudžiai nutįso per sniegą sumaigyti jos pėdsakų žiedai. Vilkiukai žuvo. Už nugaros liko nebeprieinama irštva. Ten dabar buvo žmonės. .. Jų buvo šešetas, šešetas drauge su vairuotoju Kepa, šešetas atsitiktinumo krūvon suvestų žmonių, skerdienos rinkėjų, įsitaisiusių tą naktį savanoje tam, kad rytą kuo anksčiau galėtų imtis darbo, kuris pasirodė toks apsimokantis — pusrublis už galvą. Nors jie ir prikrovė jau tris pilnus kėbulus, toli gražu ne visas pašautas ir sumintas per varymą saigas pavyko surankioti su šviesa. Rytą reikėjo surasti likusias, sumesti į sunkvežimius, iš kurių paskum skerdiena buvo perkraunama į priekabas, ir, apdangstyta brezentais, išvežama iš Mujunkumų zonos. Tą vakarą labai anksti virš horizonto išriedėjo pilnut pilnutėlis mėnuo, matomas iš bet kurios vietos blyškioje, daiktais dar apsnigtoje stepėje. Mėnesiena čia švietė, čia temdė medelius, savanos lomeles ir gūbrius. Tačiau ryškus didžiulio sunkvežimio siluetas, toks neįprastas šiuose negyvenamuose tyruose, dar ilgai gąsdino vilkus: grįžtelėję atgal, jie kiekvieną sykį pabrukdavo uodegas ir vėlei įtemptai žvelgdavo, tarsi bandydami suvokti šito įvykio prasmę — ką veikia žmonės prie jų buvusios irštvos, kodėl jie tenai apsistojo ir ar ilgai tenai dar stūksos ta didžiulė gąsdinanti mašina. Beje, tai buvo ,,Mažas"— kariško tipo visureigis brezentiniu stogu ir tokiais galingais ratais, jog atrodė, kad jie nesudils dar šimtą metų. Mašinos kėbule tarp daugybės užmuštų saigų kūnų, kuriuos rytoj reikės išgabenti, gulėjo žmogus, jo rankos buvo surištos tarytum belaisvio. Jis jautė, kaip vis labiau stingsta ir šąla greta tysantys saigų lavonai. Bet vis dėlto jų kailiai šildė, kitaip jam būtų buvę riesta. Brezentinės pastogės angoje viršum kėbulo matėsi mėnuo, žmogus žvelgė į didelį mėnulį lyg į tuštumą, išblyškusį jo veidą ženklino kančia. Nūnai jo likimas priklausė nuo žmonių, su kuriais jis atvyko čia užsidirbti, jų manymu, rublio iš šalies, kaip ir jie patys, Mujunkumų guitynėse... Sunku nusakyti, kas yra žmogaus, gyvenimas. Šiaip ar taip, visokiausių žmonių santykių, visokiausių charakterių begalinės kombinacijos yra tokios sudėtingos, kad jokia moderniausia kompiuterių sistema nepajėgtų suintegruoti į vieną bendrą kreivę pačių paprasčiausių žmogiškų natūrų. Ir tasai šešetas, o po teisybei, penketas, nes visureigio šoferis Kepa, prikergtas jiems kaip vairuotojas, buvo savarankiškas žmogus, juoba kad jis vienintelis iš visų turėjo šeimą, nors, tiesą sakant, pagal sukirpimą jiems labai artimas, neišsiskiriantis iš kitų —žodžiu, tasai šešetas galėjo būti geras pavyzdys, kad pasitaiko ir priešingų atvejų, kuomet galima išsiversti be kompiuterių ir integralų, o taip pat liudijantis, kad Viešpaties keliai nežinomi, kuomet šnekame kad ir apie menkiausią žmonių kolektyvą. Vadinasi, tokia buvo Viešpaties valia, kad šitie žmonės pasirodė stulbinančiai vienareikšmiai. Bent jau nuo tos akimirkos, kada jie patraukė į Mujunkumus... Visų pirma, šie žmonės buvo benamiai bastūnai, išskyrus, savaime aišku, Kepą: tris iš jų paliko žmonos, visi jie buvo mažesni ar didesni nelaimėliai, vadinasi, dažniausiai įširdę ant viso pasaulio. Išimtimi galėtų būti laikomas nebent jauniausias iš jų keistų, skolintu iš šventraščio vardu Avdijus — šis vardas minimas Biblijoje Trečioje Karalių Knygoje — diakono sūnus nuo Pskovo, po tėvo mirties, kaip vilčių teikiantis cerkvės tarno palikuonis, įstojęs į dvasinę seminariją, o po dvejų metų išgrūstas iš jos už ereziją. Ir štai dabar jis gulėjo surištom rankom „Mažo" kėbule, laukdamas bausmės už mėginimą, anot paties Oberio, sukelti maištą laive. Visi jie, išskyrus Avdijų, buvo užkietėję arba, jų pačių žodžiais tariant, profesionalūs alkoholikai. Vėlgi kažin ar šitoks buvo Kepa, vis dėlto teko branginti vairuotojo teises, antraip žmona jam būtų išdraskiusi akis, tačiau tą naktį Mujunkumuose jis gerokai siurbtelėjo, ne mažiau už kitus, o įtartinas vėlei liko Avdijus — Avdiucha — ko jam, klajūnui, varžytis, bet ne, užsiožiavo, atsisakė gerti, dėl to baisiausiai įsiutino Oberį. Oberis — šitaip trumpai jis liepė vadinti save pavaldiniams — skerdienos rinkėjams, matyt, turėdamas galvoje, kad šis žodis reiškė vyresnįjį, o jis iš .tikrųjų, kol neprarado laipsnio, buvo vyresnysis leitenantas drausmės batalione. Kai jam atėmė laipsnį, užtarėjai sielvartavo, kad, girdi, jis nukentėjęs per tarnybinį uolumą, taip manė ir jis pats, ligi pat širdies gelmių sukrėstas viršininkų neteisingumo, tačiau tikrųjų priežasčių, dėl kurių buvo išvytas iš armijos, bevelijo neskleisti. O ir kam to reikėjo, seni dalykai. Tikroji Oberio pavardė buvo Kandalovas, o kadaise galbūt ir Chandalovas, tačiau tai nė vieno nejaudino — Oberis ir yra oberis pilna to žodžio prasme. Antras asmuo šioje chuntoje — savąją komandą jie vieningai praminė chunta,— vienintelis, bandęs šiek tiek priešintis, buvo Hamletas-Galkinas, buvęs srities dramos teatro artistas: „Suk ją paraliai, tą chuntą, nemėgstu aš, vyrai, „chuntos". Mes juk vykstame į safarą, vadinkimės safara!" — bet jo pasiūlymui niekas nepritarė, galimas daiktas, menkai žinoma „safara" energingosios „chuntos" fone nedarė įspūdžio — taigi antras asmuo chuntoje buvo toks Mišašas, o pilnai — Miška-Šabašnikas, buliaus nuožmumo, reikia pasakyti, tipas, kuris galėjo pasiųsti po velnių patį Oberį. Pridurti prie kiekvieno žodžio „blia" Mišašui taip įprasta kaip ir alsuoti. Idėją surišti ir įmesti Avdijų į mašinos kėbulą pasiūlė kaip tik jis. Chunta nedelsiant tatai ir padarė. Pačią kukliausią vietą šioje chuntoje užėmė artistas Hamletas-Galkinas, prasigėręs, be laiko palikęs sceną, besiverčiantis atsitiktiniais uždarbiais, o čia kaip sykis pasipainiojo gardus kąsnelis— čiupk už kojų, sviesk į kėbulą kažkokias neva antilopes, neva saigas, koks jam skirtumas, ir imk už tai tiek, kiek per mėnesį neuždirbtum, o prie uždarbio dar ir Oberio premija, tiesa, išskaičiuota iš tų pačių pinigėlių — dėžė degtinės visai brolijai. Ir pagaliau nuolankiausias ir nekalčiausias iš visų — čionykštis vaikis iš artimiausių Mujunkumams apylinkių, Uziukbajus, arba paprasčiau — Aborigenas. Nuostabiausia Aborigeno-Uziukbajaus savybė buvo ta, kad jis neturėjo nė lašo savigarbos, sakyk jam ką nori, su viskuo jis sutiks, už butelį degtinės eitų kad ir į Šiaurės ašigalį. Trumpai Aborigeno-Uziukbajaus istoriją galima nusakyti šitaip. Kadaise buvo traktoristu, paskui pradėjo siaubingai gerti, tamsią naktį paliko vidury kelio traktorių, į jį atsitrenkė pravažiuojanti mašina, žuvo žmogus. Uziukbajus atsėdėjo porą metų, žmona su vaikais per tą laiką jį paliko, ir jis atsidūrė mieste, kaip ne įskaitinė laisvai samdoma darbo jėga, triūsė krovėju gastronome, išgėrinėjo tarpuvartėse, kur jį ir užtiko patsai Oberis, ir Uziukbajus nusekė paskui jį net neatsigręžęs, jam ir nebuvo į ką gręžiotis. .. Oberiui-Kandalovui nieko neprikiši — jis pasižymėjo puikia socialine uosle... Štai šitaip ir suėjo jie krūvon su Oberiu-Kandalovu priešaky, štai šitaip gaudynių banga ir atplukdė juos į Mujunkumų savaną... Jeigu kalbėtume apie likimą ir likimus, apie visokiausias gyvenimo apystovas, nulemiančias tolimesnius įvykius, tai, Dievas mato, Oberiui-Kandalovui tikrai nebūtų tekę rūpintis nevykėliu seminaristu Avdijumi, jeigu tasai savo laiku būtų baigęs mokslus ir sulaukęs įšventinimo į tam tikrą dvasiškio rangą. Beje, buvę Avdijaus bendramoksliai seminarijoje, kadaise tokie pat plevėsos kaip ir visi mokiniai, kartą pasirinkę gyvenimo kelią, liko kur kas pastovesni, o svarbiausia — protingesni už Avdijų, velionio djakono sūnų, ir, įgiję teologinį išsilavinimą, jau sėkmingai kopė bažnytinės karjeros laiptais. Jeigu Avdijus būtų su jais — o iš pradžių jis figūravo tarp gabiausių, labiausiai dvasiškų tėvų mylimų jaunuolių — tuomet vargu ar Oberiui-Kandalovui ir Avdijui būtų tekę susitikti, kad ir todėl, jog Oberis-Kandalovas nuoširdžiai manė, kad popai yra šių laikų nesusipratimas, ir niekados gyvenime net iš smalsumo nebuvo peržengęs cerkvės slenksčio. Jeigu taip, jeigu anaip.. . Bet kas galėjo žinoti, kad šitaip atsitiks. Jeigu iš anksto žinotum... Kas ir kieno prašo pildyt anketas, verbuodamas žmogų vieną vienintelį sykį podraugei vykti užsidirbti pinigų. Juk tai tolygu kolektyvinei išvykai į bulviakasį. Skirtumas nebent tas, kad užuot rinkus bulves, teks rinkti nušautus gyvulius... Jeigu Oberis-Kandalovas būtų žinojęs, kad stotyje sutiktas klajūnas Avdijus yra trenktas, nenormalus, nereiktų jam Mujunkumų smėlynuose laužyt. galvos, ką su juo daryti, kur jį dėti, kaip, nepakenkus sau, atsikratyti šituo kvaišu Avdijum, vos nesužlugdžiusiu viso to, ką jis taip uoliai planavo, tikėdamasis šiuo žygiu reabilituoti savo praeitį. Kas galėjo pamanyti, kad šitokiu keistu, neįtikėtinu, dargi kvailu būdu viskas susipins į vieną mazgą. Nuo tokių minčių Oberiui-Kandalovui baisiai magėjo išgerti, kitaip sakant, žiebti per puodynę, o šitai jis puikiai mokėjo — maukt pusę stiklinės, paskum dar ir dar pusę stiklinės, beregint apsvaigsta, įsiaudrina taip, kad jokių kliūčių nebelieka, sąmonė atsijungia, tuomet jau trinkt per smegenis. .. Bet ir šito jis bijojo, nes žinojo, kaip paskum būna sunku... Ir iš kur jis atsirado, tasai Avdijus, užgriuvo jam ant galvos! Ir vėlgi, jeigu kalbėtume apie likimą ir likimus, apie visokiausias gyvenimo apystovas, lemiančias kitų įvykių priežastis, tai juk viskas užsimezgė ne dabar, o daug anksčiau ir toli nuo čia... Išguitas iš dvasinės seminarijos kaip eretikas — naujamanis, Avdijus tuo metu dirbo neetatiniu bendradarbiu srities komjaunimo laikraštyje. Redakciją užganėdino buvęs seminaristas, neblogai rašantis skaitytojus dominančiomis temomis. Pasmerktas cerkvės jis buvo naudingas akivaizdžiai antireliginei propagandai. Nevykusį seminaristą savo ruožtu taip pat gundė galimybė skelbti jaunimo spaudoje rašinius jam artimomis moralės ir dorovės temomis. Laikraščio puslapiuose pasirodantys jo šiek tiek neįprasti samprotavimai, be abejonės, traukė skaitytojus, ir ne vien jaunus, ypač nuobodžių didaktiškų šūkių ir socialinių užkeikimų, tvindančių srities spaudą, fone. Ir kurį laiką savitarpio interesai, atrodo, nebuvo pažeidžiami, nors nedaug kas žinojo, o, po teisybei, išskyrus vieną sielą, niekas nežinojo, kokius sumanymus puoselėja tasai jaunas, anksti sunokęs naujamanis. Ilgainiui, sutvirtinęs savo žurnalistinį prestižą, Avdijus Kalistratovas vylėsi rasti tam tikrą priimtiną formą, tam tikrą ideologinę paribio zoną, kuri jam leistų išsakyti itin aktualų ir gyvenimiškai svarbų, jo įsitikinimu, naujamanišką, prieštaraujantį archaiško tikėjimo dogmatiškiems postulatams požiūrį į Dievą ir žmogų šiuolaikinėje epochoje. Juokingiausia buvo tai, kad prieš jį stovėjo dvi nepasiekiamos ir nenugalimos tvirtovės, kurių stiprumas rėmėsi abipuse jų galybe ir totaliniu savitarpio nepakantumu, iš vienos pusės — nepavaldžios laikui, tūkstantmečiais nekintamos velykinės koncepcijos, pavydžiai sergstinčios tikėjimo skaistybę nuo bet kokių, kad ir geranoriškų naujamanybių, o iš kitos pusės — neigianti iš pagrindų religiją kaipo tokią, galinga mokslinio ateizmo logika. O jis, nelaimėlis, spurdėjo tarp jų sakytum tarp girnų. Bet vis dėlto jame degė ugnis. Įaudrintas savo "Dievo kategorijos kitimo priklausomai nuo laiko ir istorinio žmonijos išsivystymo" idėjų, eretikas Avdijus Kalistratovas vylėsi, kad anksčiau ar vėliau likimas jam suteiks progą atskleisti žmonėms savo filosofijos esmę, nes, jo manymu, viskas eina prie to, kad patys žmonės panūs sužinoti apie savo santykius su Dievu postindustrinėje epochoje, kuomet žmogaus galybė pasieks kritiškiausią fazę. Avdijaus filosofija kol kas buvo nebaigta, diskutuotina, bet oficialioji religija jam neatleido netgi tokios minčių laisvės, ir, kuomet jis atsisakė pasmerkti savąją naujamanybę kaip ereziją, vyskupijos šulai išgujo jį iš dvasines seminarijos. Avdijus Kalistratovas buvo pablyškusia aukšta kakta, jis, kaip daugelis jo kartos žmonių, augino plaukus ligi pečių, želdino tankią kaštoninę barzdelikę, kuri, beje, kad ir nelabai jį puošė, tačiau teikė veidui maloningą išraišką. Jo pilkos pūpsančios akys karštligiškai žybčiojo, išduodamos charakteringą jo būdui dvasios ir minčių nerimą, dėl ko jis patirdavo nepaprastą džiugesį nuo savo naujausių sumanymų, taip pat nemažai kančių, dažniausiai iš aplinkinių žmonių, kuriems jis troško tik gero... Avdijus paprastai vilkėdavo languotais marškiniais, megztiniu ir džinsais, per šalčius įsisprausdavo į paltelį, užsimaukšlindavo seną kailinę kepurę, likusią nuo tėvo. Šitoks jis ir pasirodė Mujunkumų savanoje... Ir toji aplinkybė, kad nūnai jis tysojo surištas mašinos kėbule, jam žadino visokias karčias mintis. Bet skaudžiausiai šį sykį jis jautė savo vienatvę. Jam atėjo į galvą primirštas kažkokio rytų poeto posakis: „Ir minioje žmonių —tu vienišas esi, ir nuo visų atskirtas —tu vienišas esi". Vis liūdniau ir sopulingiau jis galvojo apie ją, apie tą, kuri neseniai jam tapo pačia artimiausia būtybe žemėje, nuolat lydinčia jį mintyse, sakytum vienas jo paties paveikslų —ir šią valandą jis nepajėgė atskirti jos nuo savęs, nepajėgė susilaikyti nesikreipęs į ją širdimi ir jausmais, ir jeigu iš tiesų egzistuoja telepatija, kaip artimų natūrų super-jusmingas bendravimo būdas itin sunkioje būsenoje, ji privalėjo būtinai patirti tą naktį keistą dvasios graužatį ir "nujausti artėjant nelaimę... Dabar jis galiausiai suvokė, kokie teisingi yra vis to paties rytų poeto paradoksalūs žodžiai, iš kurių jis anksčiau pasišaipydavo, netikėjo, kad galima teigti: „Lai meilė tam neapsireiškia, kas nuoširdžiai mylėti trokšta.. ." Kokia nesąmonė! O dabar jis tyliai verkė galvodamas apie ją, suprasdamas, kad to neatlėgstančio skausmo, to ilgesio nebūtų, jeigu jis nepažintų jos, slapčia jos nemylėtų taip beviltiškai tarytum savojo gyvenimo prieš mirtį, tuomet jis taip nenumaldomai, beprotiškai ir skausmingai netrokštų tuoj pat, nedelsiant išsiveržti, išsivaduoti ir bėgti pas ją per visą savaną į tą nuošalią transkontinentinio geležinkelio stotelę Zalpak Sazą, kad galėtų nors pusvalandį, kaip tada, pastovėti prie jos durų, palei tą šalia ligoninės prisiglaudusį namelį, kuriame ji gyvena, tenai, didžiųjų dykumų paribyje. . . Tačiau nepajėgdamas išsivaduoti, Avdijus prakeikė savo galbūt nereikalingą prisirišimą prie jos —juk tik dėl jos vienos jis sugrįžo, antrą kartą atvažiavo į šiuos Azijos kraštus, atsidūrė čia, Mujunkumuose, kur dabar ir tysojo surištas, nuskriaustas ir pažemintas. Tuo stipresni buvo jo jausmai, tuo baisiau kankino jį vienatvės pojūtis, kuo troškimas išvysti ją darėsi vis labiau nepasiekiamas, sykiu šie jausmai atvėrė ir susiliejimo su Dievu laimę, nes dabar jam aiškėjo, kad, apsireikšdamas per meilę, Dievas tuo pačiu dovanoja žmogui aukščiausiąją būties palaimą, ir Dievo dosnumas yra begalinis, kaip kad begalinė yra laiko tėkmė, o meilės paskirtis yra vis kitokia, kiekvienu atveju kiekvienam žmogui nepakartojama. — Garbė Aukščiausiam! — sušnibždėjo jis žvelgdamas į mėnulį ir pagalvojo: „Jeigu ji žinotų, kokia didi yra Dievo malonė, kuomet širdžiai jis suteikia meilę..." Tuo metu šalia mašinos pasigirdo žingsniai, kažkas, šnopuodamas ir riaugčiodamas, ėmė ropštis į kėbulą. Tai buvo Mišašas, įkandin pasirodė ir Kepos galva. Atrodo, jie spėjo įkaušti -į nosį dvoktelėjo degtine. —Tu ko, blia, guli? Kelkis, sakau, popo išdvasa, Oberis kviečia tave ant kilimo, perauklėt nori,-kalbėjo Mišašas, goglindamas kaip lokys irštvoje per saigų lavonus mašinoje. Kepa kikendamas savo ruožtu pridūrė: —Kilimo nebus, nuosavu užpakaliu Mujunkumų žemelę pašildysi. -Dar jam kilimą,-bosu sudundėjo Mišašas atsiriaugėdamas,— už tokius darbus, blia, į Sibirą! Sumanei mus apmuilinti, vos ne vienuoliais padaryt norėjai, bet ne ant tokių, blia, papuolei! IV Per tą laiką Avdijus Kalistratovas išsiuntė Ingai Fiodorovnai keletą laiškų į Žalpak Sazo stotį, o ji jam siuntė atsakymus į miesto paštą iki pareikalavimo, nes tuo metu pastovaus adreso jis nebeturėjo. Motinos jis neteko dar vaikystėje, o tėvas diakonas Kalistratovas, likęs našliu, visą savo gerumą ir nemenką erudiciją, tiek teologinę, tiek pasaulietinę, eikvojo sūnui ir dukrai, kuri buvo trejais metais vyresnė už Avdijų. Avdijaus sesuo Varvara išvažiavo mokytis į Leningradą, bandė stoti į pedagoginį institutą, bet jos, kaip kulto tarnautojo dukters, tenai nepriėmė, kadangi taip ji būtų galėjusi patekti į mokyklą auklėti vaikų, tuomet ji konkurso keliu įstojo į politechnikos institutą, vėliau pasiliko Leningrade, ištekėjo, susilaukė šeimos, nūnai dirbo braižytoja kažkokiame projektavimo institute. Avdijaus kelias suko dvasinės sferos pusėn, tenai linko jis pats, to itin troško tėvas, ypač po nuotykio su Varvaros stojimu į pedagoginį. Kai Avdijus pradėjo mokytis seminarijoje, diakonas Kalistratovas vaikščiojo laimingas ir išdidus —jis džiaugėsi, kad jo svajonės išsipildė, kad ne tuščios buvo pastangos ir pamokymai, kad Viešpats išklausė jo maldas. Tačiau jis netrukus mire, tikriausiai tai buvo likimo malonė, nes jis nebūtų pergyvenęs eretiškos metamorfozės, kuri ištiko jo sūnų Avdijų, susižavėjusi naujamanybe sename kaip pasaulis teologijos bare —juk šis mokymas duotas dieviškos galios vienąsyk visiems laikams ir yra begalinis ir nekintamas. O kai Avdijus Kalistratovas ėmė bendradarbiauti srities jaunimo laikraštyje, cerkvė pareikalavo, kad nedidelis butukas, kuriame diakonas Kalistratovas su šeima išgyveno ilgus metus butų perduotas naujai paskirtam cerkvės tarnautojui, o buvęs seminaristas Avdijus Kalistratovas iš jo išsikraustytų, kaip asmuo, neturintis nieko bendro su cerkve. Ryšium su tuo Avdijus išsikvietė seserį Varvara, kad jinai savo nuožiūra išsigabentų į Leningradą norimus tėvų daiktus daugiausia - senoviškas ikonas ir paveikslus, kaip atminimą ir palikimą. Avdijus pasiėmė tėvo knygas. Tai buvo paskutinis brolio ir sesers susitikimas — kiekvienam sava dalia. Daugiau jie nesimatė, jų santykiai buvo visai normalūs, bet gyvenimo keliai skyrėsi. Nuo tada Avdijus gyveno privačiuose butuose, iš pradžių nuomodavo kambarį, vėliau tik kampą, nes atskiras kambarys pasidarė ne pagal jo kišenę. Dėl to ir laiškai jam buvo siunčiami iki pareikalavimo. Kaip tik tuo laiku buvo sumanyta pirmoji Avdijaus Kalistratovo išvyka j Vidurinę Aziją srities komjaunimo laikraščio siuntimu. Kaip tiesioginė dingstis tam pasitarnavo Avdijaus idėja ištirti ir aprašyti kelius ir būdus, kuriais į europinius šalies rajonus patenka ir pasklinda jaunimo tarpe narkotinė medžiaga — anaša, augalas, išplitęs Vidurinėje Azijoje, Čiujos ir Mujunkumų stepėse. Anaša — tikroji marichuanos sesuo, ypatinga pietuose augančių laukinių kanapių atmaina, kurios lapuose, o ypač žiedynuose ir žiedadulkėse esama stipriai veikiančių kvaišinančių medžiagų —anaša rūkančiam sukelia euforiją, palaimos iliuziją, o padidinus dozę — depresiją, kurią pakeičia agresyvumas—šioje stadijoje anašos vartotojas tampa pavojingas aplinkiniams, nebekontroliuoja savęs. Šios išvykos istoriją Avdijus Kalistratovas nuodugniai aprašė savo kelionės apybraižose, aprašė ir tai, kaip stepėje netikėtai susidūrė su vilkų šeimyna, aprašė visa, ką pergyveno — skausmingai, su nerimu, kaip pilietis, viską regėjęs savo akimis ir susirūpinęs durnažolės plitimu. Tačiau apybraižos, išsyk redakcijoje sutiktos su entuziazmu, įstrigo, jų spausdinimas buvo atidėliojamas, o paskum ir visiškai sustabdytas. Apie visas savo nesėkmes ir pergyvenimus Avdijus Kalistratovas ir rašė Ingai Fiodorovnai, kurią jis laike likimo dovana pačiu artimiausiu žmogumi —juk jinai tarsi upė gaivino ir teikė jam jėgų kasdieninėje buityje. Netrukus jis suprato, kad susirašinėjimas su Inga Fiodorovna — svarbiausias jo gyvenimo įvykis, o gal net toji paskirtis, kuri pateisins jo egzistavimą. Išsiuntęs jai laišką, jis gyveno tuo, kad atmintyje iš naujo atkurdavo visa, ką parašęs, ir tarsi komentuodavo pats save. Tai buvo keista bendravimo per atstumą forma — jo kenčiančios sielos spinduliavimas, nenutrūkstantis nei laike, nei erdvėje. „ ... Vėliau aš daug dienų galvojau, ar Jūsų nešokiravo pirmieji mano laiško žodžiai: „Vardan Dievo Tėvo, Sūnaus ir Šventosios Dvasios!" Aš parašiau juos, nes esu išauklėtas šitų tradicijų, jie man yra tartum kamertonas prieš rimtą pokalbį, nuteikiantys pamaldžiai dvasios būsenai, ir aš likau ištikimas šiai taisyklei, nors šitaip, žinoma, dar kartą primenu Jums apie savo kilmę iš dvasininkų luomo ir seminarijos metus. Mano jausmai Jums neleidžia nutylėti pačių nepalankiausių aplinkybių, liečiančių mane. Ir dar pagalvojau, kad kreipiuosi žodeliu Jus, o išsiskiriant mes jau sakėme vienas kitam tu. Atleiskite, tačiau man kažkas atsitiko, nors aš taip neilgai esu toli nuo Jūsų. Beje, visi keistuoliai bando susigalvoti kokį nors paiką pasiteisinimą. Bet tai tarp kitko. Vis dėlto leiskite per nuotolį į Jus kreiptis šitaip. Man žymiai patogiau, O jeigu mudviem bus lemta susitikti, kas nūnai man dingojas slapčiausiose, todėl brangiausiose svajonėse (tos svajonės kaip vaikai, aš jas auginu ir negaliu be jų gyventi, įsivaizduoju, kokia laimė yra mylėti savo vaikus, jeigu myli juos kaip svajonę), o tos svajonės gimė, dvasiai siekiant dieviškos tobulybės, amžinai viliojančios ir begalinės, taigi šių svajonių dėka, pats to neįtardamas, aš atsilaikiau prieš nebūties grėsmę, galbūt todėl, kad meilė yra antitezė mirčiai, po gimimo paslapties ji yra antrasis lemiamas momentas žmogaus gyvenime, visa tai kartoju kaip užkeikimą, kad mudviem būtų lemta susitikti, ir pažadu susitikus nevarginti Jūsų — pažadu sakyti tu.. . O dabar be galo daug ką turiu papasakoti... Inga Fiodorovna, tikiuosi, Jūs pamenate mūsų susitarimą, kad laikraštyje pasirodžius mano medžiagai, dėl kurios buvau atvykęs į Jūsų kraštą, aš ją nedelsiant atsiųsiu Jums oro paštu. Labai gaila, tačiau nesu tikras, kad mano apybraižos apie paauglius-bėgūnus, renkančius ir gabenančius anašą ir apie viską, kas susiję su šiuo liūdnu mūsų dienų reiškiniu, pasirodytų artimiausiu metu. Sakau mūsų dienų, nes anaša nuo neatmenamų laikų augo šiame krašte kaip piktžolė, o prieš penkiolika metų — Jūs pati puikiai žinote, argi Jums, specialistui, man tatai aiškinti, bet, atleiskite, aš vis viena pasakosiu, Inga Fiodorovna, ne kam kitam, o Jums, nes tik šitoks išsikalbėjimas teikia visai šiai užmačiai šiokią tokią prasmę — taigi, prieš penkiolika metų, kaip liudija vietiniai gyventojai, niekam nė nešaudavo į galvą rinkti tą bjaurastį arba, anot anašistų, žolikę, nei rūkymui, nei kokiam kitam tikslui. Si blogybė atsirado visai neseniai ir nemažą įtaką čia turėjo Vakarai. Ir štai dabar man siūloma pasitenkinti kažin kokiu aiškinamuoju raštu kažin kokioms instancijoms — stačiai galva neišneša. Suprantu, kad ši kalba ypatinga, juk tariami būgštavimai, kad sensacinga medžiaga apie narkomaniją jaunimo tarpe —dėl viso pikto patikslinkim: dalies nesąmoningo jaunimo tarpe —atseit gali pakenkti mūsų prestižui, kelia tik pyktį ir juoką. Juk tai ir yra stručio politika... Kam jis reikalingas, tasai prestižas, jeigu už jį reikia mokėti tokią kainą! Inga Fiodorovna, įsivaizduoju, kaip Jūs atlaidžiai šypsojotės, skaitydama šias eilutes, tikriausiai šypsojotės iš mano naivaus pasipiktinimo, o galbūt, atvirkščiai, paniurote, kas Jums, beje, labai pritinka. Kuomet Jūs paniurstate, Jūsų veidas pasidaro giedras ir mąslus, tarytum jaunų vienuolių, rimtai susirūpinusių, kaip joms suvokti dieviškumo esmę, nesgi šių Kristaus sužadėtinių tikrasis grožis glūdi jų dvasingume. Jei visa tai aš ištarčiau garsiai, juolab girdint kitiems žmonėms, atrodytų, kad bandau meilikauti. Bet aš jau sakiau, kad mano požiūryje į Jus nėra ničnieko, ką aš turėčiau menkinti arba perdėti. Ir jeigu susirūpinęs Jūsų veidas man primena Dievo motiną iš Renesanso laikų, blogiausiu atveju manykite, kad pernelyg silpna yra mano menotyrininko patirtis. Šiaip ar taip, aš viliuosi, kad Jūs tikite mano nuoširdumu... Juk viskas nuo to prasidėjo — Jūs patikėjote manimi iš pirmo žodžio ir atskleidėte mano gyvenime naują puslapį..." * * * Šiandien vėl buvau laikraščio redakcijoje savo rašinių reikalu, ir vėl viskas vietoje, niekas nejuda, jokios prošvaistės. Niekas negali dorai paaiškinti, kodėl mano stepių apybraižos, kurios redakcijoje iš pradžių buvo sutiktos su džiūgavimais, dabar niekam nebekelia entuziazmo, o juk jose paliestos problemos buvo gražiai ir nuoširdžiai vertinamos. Laikraščio vyriausiasis redaktorius visokiais būdais vengia manęs, jam prisiskambinti neįmanoma, sekretorė aiškina, koks jis užsiėmęs —čia jam posėdis, čia planavimas, čia jį iškvietė į aukščiau stovinčias, ką ji mėgsta pabrėžti, instancijas. Ir vėlei vienišas einu pažįstamomis gatvėmis, sakytum koks prašalaitis, atsitiktinai užklydęs čionai, sakytum ne čia būčiau gimęs ir augęs, taip tuščia ir nyku mano sieloje. Kai kas iš pažįstamų su manimi nesisveikina — jiems aš-cerkvės atmata, iš seminarijos išvytas eretikas ir taip toliau, ir taip toliau. Ir tik vienas dalykas šildo man krūtinę, vienintelis rūpestis visados su manimi —mano laiškas. Einu ir galvoju apie tai, ką parašysiu, ką papasakosiu eiliniame laiške apie visa tai, kas, mano galva, turėtų būti įdomu jai, apie viską, kas gali duoti dingstį pasidalinti su ja savo godomis. Niekuomet nemaniau, kad galvojimas apie mylimą moterį ir laiškų rašymas virs mano gyvenimo prasme. Be galo laukiu bent menkiausios galimybės nuvažiuoti tenai, kur mes susitikome. Kad taip greičiau! Einu ir galvoju apie tai. Turbūt ir kitų žmonių gyvenime pasitaikė tokių dienų, kuomet meilė kuriam laikui virsdavo prasmingiausiu gyvenimo siekiu, kuomet ji teikdavo jiems džiaugsmo, tačiau skirtingai nuo jų aš nenustosiu mylėjęs ligi pat mirties, ir mano gyvenimo prasme visuomet liks tiktai meilė... Štai jau ir lapai krenta alėjoje. O juk viskas, apie ką aš rašiau, atsitiko vasaros pradžioje. Redakcija tuo metu skatino mano idėją, skubino. Aš nesitikėjau, kad, realizavus sumanymą, redakcija spruks į krūmus. Niekada nemaniau, kad keistas principas—masinėje spaudoje skelbti tik tai, kas mums palanku, kas kelia prestižą — yra toks stiprus. O tomis dienomis labiausiai mane buvo užvaldžiusi būsima ilgalaikė kelionė į nepažįstamus, be galo mane, Rusijos provincialą, viliojančius pietų kraštus. Buvo sumanyta, kad aš keliausiu ne kaip pašalinis stebėtojas, o kaip vienas iš bėgūnų —ana-šos tiekėjų, slaptai prasigavęs į jų kompaniją. Žinoma, aš buvau už juos vyresnis, tačiau iš pažiūros vyresnis ne tiek, kad kelčiau įtarimą. Redakcijos žmonės nusprendė, kad, apsitaisęs džinsais ir sučiurusiais sportbačiais, visiškai galiu būti palaikytas berneliu prasčiokėliu, jeigu dėl viso pikto dar nusiskusiu barzdą. Taip aš ir padariau — barzdą tam sykiui nusiskutau. Jokių užrašų knygučių su savim neėmiau, pasiklioviau atmintimi. Svarbu buvo įsismelkti į jų tarpą, išsiaiškinti, kodėl būtent šie vaikinukai buvo įsipainioję į šį reikalą, kas dar juos vedė be pagundos praturtėti ir paspekuliuoti, privalėjau ištirti iš vidaus asmeninius, socialinius, šeimyninius ir visų pirma psichologinius šio reiškinio aspektus. Šitaip nusiteikęs aš susiruošiau. Tai buvo gegužyje... Kaip tik tuo laiku pražysta kanapė-anaša, ir kaip tik tomis dienomis jos žiedus pradeda rinkti tie, kas specialiai dėl šios durnažolės subėga į Mujunkumų ir Čiujos stepes. Man visa tai paporino pažįstamas vienos mūsų miestelio mokyklos istorijos mokytojas Viktoras Nikiforovičius Gorodeckis. Kai mudu likdavome dviese šnekučiuodami šį bei tą, jis juokais mane vadindavo tėvu Avdijum. Pats jis buvo palyginti jaunas žmogus, mano sesers Varvaros moksladraugis. O štai jo sūnėnas, tikros sesers sūnus Paša, Pachomas, kuriam Viktoras Nikiforovičius, pasirodo, pats sugalvojo šį vardą, taigi tasai Paša, kaip vėliau išaiškėjo, pakliuvo į anašistų kompaniją. Nei tėvai, nei Viktoras Nikiforovičius to nežinojo.

Kartą Paša pasiprašė tėvų, kad jam leistų nuvažiuoti į Riazanę pas senelį, kur jis dažnai viešėdavo. Po kokių penkių dienų Viktorui Nikiforovičiui atsiuntė telegramą transporto prokuratūros tardytojas Džaslibekovas iš kažkokios tolimos Kazachstano stoties. Telegramoje buvo pranešama, kad jo sūnėnas Paša yra sulaikytas už nusikalstamą narkotikų pervežimą geležinkeliu. Viktoras Nikiforovičius išsyk suprato, kodėl būtent jam o ne tėvams siuntė telegramą tardytojas Džaslibekovas. Paša bijojo tėvo, ūmaus ir kieto žmogaus. Viktoras Nikiforovičius nedelsiant išskrido lėktuvu į Alma Atą, o iš ten per parą traukiniu nusigavo į tą stepių stotį. Rado pašą apimtą nevilties. Jam grėsė teismas ir nuosprendis - ne mažiau kaip treji metai griežto režimo kolonijoje. Teismas buvo neišvengiamas - nusikaltimo sudėtis akivaizdi. Viktoras Nikiforovičius kaip mokėdamas bandė išaiškinti sūnėnui, kad kitos išeities, deja, nėra, kad pagal įstatymą už nusikaltimą priklauso bausmė.Patarinėjo, kaip laikytis, ką sakyti teisme, žadėjo viską paaiškinti tėvams, žadėjo lankyti kolonijoje.Viskas vyko girdint Džaslibekovui. Ir čia Džaslibekovas staiga sako: -Viktorai Nikiforovičiau, jeigu jūs laiduosite, kad jūsų sūnėnas ateityje nepakartos panašaus nusikaltimo aš paleisiu jį savo atsakomybe. Man kažkodėl pasirodė, kad jūs galite pakreipti sį jaunuolį į teisingą kelią. Jeigu jis dar sykį paklius su anašos nešuliu, bus teisiamas kaip recidyvistas. Spręskite pats. Na, suprantama, Viktoras Nikiforovičius be galo apsidžiaugė, kaip mat sutiko laiduoti už Pašą, nežinojo nė kaip dėkoti tardytojui, ir tuomet Džaslibekovas tarė: -O jūsų, Viktorai Nikiforovičiau, prašyčiau padėti mums tenai savo krašte. Pabandykit užmegzti rimtą pašnekesį spaudoje šia tema. Juk jūs mokytojas. Mes kovosime su nusikaltimais kai jie jau padaryti arba daromi. O štai kas ir kodėl veja šiuos, galima sakyti, berniūkščius į tolybes, į negyvenamas žemes, į deklasuotų elementų, neretai ir į nepataisomų recidyvistų būrį, mes nežinome, o juk tuos paauglius mes teisiame, esame priversti, privalome teisti. Labai gerai, kad, pavyzdžiui iškart atsišaukėte, beregint atvykote ir tuo pačiu smarkiai padėjote man, o dauguma tėvų net nepasirodo. Ir štai pakliūva penkiolikos metų žmogus į griežto režimo koloniją. O kas tenai? Ką jie patiria ten, ko ten išmoksta? Niekam nereikalingi, suluošinti žmonės - štai kokie jie išeis iš tenai. Manau, suprantate, kad kalėjimas - ne iš gero gyvenimo. Viktorai Nikiforovičiau, širdį skauda j visa tai žiūrint. Vargu ar patikėsite, kad vien per praėjusį sezoną savo kelio ruože nuteisėme virš šimto paauglių, o kiek jų pražiūrėjome, nesugebėjome sulaikyti, o jie vis važiuoja ir važiuoja iš visų pašalių, nuo Archangelsko iki Kamčiatkos, traukia būriais kaip žuvys į nerštavietę. Kiekgi galima? Juk visų nenubausi. Jau atsirado ištisa šio verslo sistema. Tarp jų esama vedlių — vietinių ir nevietinių,— kurie veda juos ten, kur auga anaša, juos mes taip pat baudžiame. O ką jie išdarinėja su traukiniais? Stepėje stabdo prekinius traukinius, tik į keleivinius nedrįsta kišti nosies, ten juos kaipmat sučiuptų. Kažkas jiems parūpina specialių miltelių, kuriais naktį pabarsčius bėgius ir žuolius, žibintų šviesoje atsiranda iliuzija, tarytum visas kelias pliekstų ugnimi. Dega bėgiai, dega žuoliai. Savaime aišku, mašinistas stabdo traukinį — maža kas gali stepėje atsitikti, išlipa apsižvalgyti, ne, niekas nedega, viskas gerai. O anašistai tuo metu sušoka į vagonus su savo krepšiais ir lagaminais. Dabartiniai sąstatai ilgų ilgiausi — kilometriniai, pabandyk sužiūrėti, o jie įsikaria ir bilda iki didelės stoties. Ten perka bilietus. Keleivių gyvas galas! Susigaudyk, kas yra kas. Tiesa, milicija pastaraisiais metais įsitaisė specialius šunis, kurie anašą randa pagal kvapą. Stai jūsų sūnėną šuo ir aptiko. .. Dar daug ką Viktoras Nikiforovičius sužinojo tuose kraštuose. Jis ir apsakė man visus tuos dalykus Bet širdies gilumoje aš jau anksčiau buvau pasiruošęs tokiam pokalbiui. Mane seniai kamavo mintis, kaipgi rasti neišmintą takelį į bendraamžių širdis ir protus. Aš suvokiau, kad esu pašauktas mokyti žmones gerumo. Gal buvau pernelyg nekuklus, manydamas, kad tokia yra mano paskirtis, bet vis dėlto aš nuoširdžiausiai šito troškau ir, matyt, tatai geriausiai paaiškinama mano kilme. Kai kuriuose straipsniuose aš jau rašiau, nors ir labai bendrais bruožais, apie alkoholizmo pražūtingumą jaunimui, tą patį rašiau ir apie narkomaniją, remdamasis liūdna Vakarų patirtimi. Bet viską, po teisybei, aš perpasakojau iš svetimų lūpų, iš antrų rankų. O ryškiam ir įtaigiam rašiniui, kuriame atsiskleistų mano paties apmąstymai ir nerimas dėl visiems gerai žinomų ir tuo pat metu daugelio it maras apeinamų jaunimo narkomanijos atvejų, ypač narkomanijos, plintančios tarp paauglių, kai pasekmės itin liūdnos—nuo asmenybės žlugimo ligi sadistiškų žmogžudysčių — taigi šitokiam rašiniui man trūko žinių, realijų, reikėjo problemą pažinti iš vidaus. O čia kaip sykis taip išėjo, kad, asmeniškai susidūręs su šiuo reiškiniu, Viktoras Nikiforovičius Gorodeckis nutarė pasidalinti savo mintimis ir širdgėla. Norėdama atplėšti Pašą nuo buvusių draugužių, anašos rinkėjų —visa šeima—tėvas, motina, vaikai —buvo priversta keisti didesnį butą į mažesnį ir keltis į kitą miestą. Šią istoriją su liūdesiu ir skausmu man ir apsakė Viktoras Nikiforovičius. Tai ir pastūmėjo mane ryžtingai griebtis savojo sumanymo. * * * Aš atvykau į Maskvą, kur iš Kazanės stoties turėjau keliauti į kanapių stepes. Reikalas tas, kad kaip tik čia, Kazanės stotyje, formavosi bėgūnų grupė, jie taip save ir vadino — bėgūnais. Kaip vėliau įsitikinau, šitie bėgūnai suvažiuodavo iš įvairiausių Šiaurės ir Pabaltijo miestų, beje, patys aktyviausi buvo Archangelskas ir Klaipėda, turbūt dėl to, kad tenai anašą buvo galima parduoti išplaukiantiems jūreiviams. Tam, kad aptikčiau bėgūnų pėdsakus, Kazanės stotyje turėjau susirasti nešiką su aštuoniasdešimt septintu numeriu ant krūtinės, kurio pravardė — Prosas, ir perduoti jam linkėjimus nuo vieno, Pašos minėto, seno bičiulio. Prosas turėjo pažįstamų geležinkelio kasose — jis aprūpindavo, suprantama, už tam tikrą mokestį, bėgūnus bilietais. Tačiau kas konkrečiai tai darydavo man taip ir nepavyko sužinoti, matyt, kažkas visam šiam reikalui vadovavo, nors ir paslapčia. Taigi tasai Prosas užtikrindavo organizuotą bėgūnų grupės išvykimą, kitaip sakant, parūpindavo bilietus visiems į vieną traukinį, bet į skirtingus vagonus. Artimiau susipažinęs su bėgūnais, sužinojau, kad pirmasis anašos rinkėjų priesakas yra nesėkmės atveju nė už ką neišduoti vienas kito, todėl žmonėse jiems reikėjo kuo mažiau bendrauti tarpusavyje. Ir štai pažįstama aikštė, supama trijų stočių, kur aš tiek sykių buvojau atvykęs į Maskvą ir išvykdamas iš jos. Baisinga spūstis, ypač metro ir stotyse — neprasimuši, neprasibrausi pro žmonių gausybę, ko tik ir iš kur tik trijų stočių gyvasis verpetas čia neatneša, neįsuka lyg skiedrelės, tačiau aš vis viena mėgau lankytis Maskvoje, mėgau, ištrūkęs į sąlygišką erdvę artėliau centro, vaikštinėti gatvėmis, stumdytis bukinistų knygynuose, stoviniuoti prie afišų ir reklamų, o, nusišypsojus laimei, dar kartą užsukti į Tretjakovo galeriją arba į Puškino muziejų. Šį sykį, išlipęs Jaroslavlio stotyje iš elektrinio traukinuko, žmonių srauto nešamas Kazanės stoties link, mintyse sumečiau, kaip šauniai, pasirodo, ligi šiol gyvenau ir jaučiausi, kuomet atsidavęs vien sau ir savo nereikliems norams, aš nebuvau varginamas ir saistomas jokių rūpesčių, ir niekas per daug nevaržė mano laiko, klajojant Maskvos gatvėmis. O nūnai milžiniškoje, knibždančioje lyg skruzdėlynas Kazanės stotyje man reikėjo kuo greičiau susirasti ryšininką — nešiką pravarde Prosas su aštuoniasdešimt septintu numeriu ant krūtinės. Dievuliau, kiekgi jų, šitų nešikų, o tiksliau vežiotojų, Kazanės stotyje, jeigu anas aštuoniasdešimt septintas,— turbūt koks šimtas. Iš tiesų, šitoj maišalienėj jį rasti pasirodė ne taip jau paprasta. Sugaišęs mažiausiai pusvalandį tam, kad apeičiau visas vežiotojų stovėjimo vieteles, galiausiai suradau jį perone palei traukinį, išvykstantį į Taškentą. Prosas kažkam padėjo kraustytis, paskubom pernešinėjo nuo vežimėlio į vagoną lagaminus ir dėžutes, gyvai plepėjo su palydovais, laidė juokelius ir kartojo įprastą stoties priežodį: „Pinigas yra-—Kazanė važiuosiu, pinigas nėra —Cešma eisiu". Aš luktelėjau, kol jis atsilaisvins, kol keleiviai sulips į vagonus, o lydintieji išsirikiuos perone palei traukinio langus. Jis išėjo iš tambūro suplukęs, grūsdamas kišenėn arbatpinigius. Toks rudaplaukis įmitęs bernas, toks katinas gudruolis lakstan-čiom į šalis akutėm. Aš vos nežioptelėjau ko nereikia —vos nesikreipiau į jį „jūs", vos neatsiprašiau už sutrukdymą. —Sveikas, Prose, kaip reikalai? — tariau jam kiek įmanoma atsainiau. —Reikalai kaip Lenkijoj: kas turi ratus, tas ir ponas,— guviai atsakė jis, lyg būtume šimtą metų pažįstami. —Vadinasi, tu ponas,—pasakiau, linktelėjęs į jo vežimaitį. —O tu kaip manei! Mes, brolau, žinom, pas ką pinigų kaip šieno. Ko tau, čaviča? Gal reikia ką pavežti? Prašom! —Pavežti galiu ir pats —šyptelėjau.—Reikalą turiu. —Klok, koks reikalas. —Ne čia, einam į šalį. —Drožkim, čaviča, į šalį. Ir mudu nuėjome ilgu peronu link stoties pastato. Taškento traukinys pajudėjo, pro mus virtinėm praplaukė langai ir veidai už stiklų, o gretimame kelyje sustojo kitas iš kažkur atvykęs sąstatas. Traukiniai stovėjo keliom eilėm, žmones bėgiojo, skubėjo, garsiakalbis nuolat išrėkdavo išvykstančių ir atvykstančių traukinių numerius. Kai priėjome stotį, Prosas pasuko savo vežimėlį į pašaliuką, kur nebuvo žmonių, ten, apsižvalgęs į šalis, aš perdaviau jam linkėjimus nuo Paškos draugo Igorio, kuris bėgūnų tarpe buvo pravardžiuojamas Ruoniu. Kodėl Ruoniu — nežinia. —O kur pats Ruonis? — pasidomėjo Prosas. —Baigiasi — atsakiau.— Skrandžio opa priveikė. —Kaip iš delno būčiau skaitęs,— su gailesčiu, bet ir ne be džiaugsmo Prosas plojo sau per kaktą.-Sakiau aš Jam cavica, dar praėjusį kartą sakiau, Ruoniuk, nekvailiok, virš bambos nešok. Jisai ekstrą naudojo, na ir persistengė. Štai tau ir opa. Aš nutaisiau užjaučiamą miną, nors, atvirai šnekant, nenutuokiau, kas toji ekstra — degtinė ar dar kas. Bet, ačiū dievui, susipratau nekamantinėti. Vėliau paaiškėjo, kad galvoje buvo turima ekstrahuota iš plastilino — kanapių žiedadulkių masės, panaši į vaikišką plastiliną — pati vertingiausia žaliava (apie plastiliną, beje, žinojau, Viktoras Nikiforovičius pasakojo), ypatinga narkotinė medžiaga, panaši į opiumą. Tai ir buvo ekstra. Chemijos laboratorijose ekstra galėjo būti perdirbama į miltelius, tinkamus injekcijoms, kaip heroinas. Tokiems kaip Ruonis ir kitiems bėgūnams tatai buvo neprieinama, užtat jie iš didelio bado galėjo naudoti ekstrą — čiulpti, kramtyti, užgerti degtine, ryti su duona. Naudoti ekstrą jų kalba vadinosi trenkti per smegenis. Bet paprasčiausias ir labiausiai prieinamas būdas buvo rūkyti anašą — kaip kas sugeba — vieną ar sumaišytą su tabaku. Tikriausiai šis būdas nė kiek ne blogesnis negu trenkti per smegenis, tiesa, dūmų veikimas greitesnis ir trumpesnis už kitus būdus. Visa tai ir kitos detalės iš bėgūnų gyvenimo palaipsniui aiškėjo kelionės į ,,chalchin golą" metu, „chalchin golu" vėlgi buvo vadinamos vietovės, kur augo anaša. Per tą „chalchin golą" aš vėl bemaž įkliuvau. —Ar tu, čaviča, taip pat į „chalchin golą"? — paklausė Prosas lyg tarp kitko. Aš išsyk užsikirtau, nesupratęs, kas gi tas „chalchin golas", bet paskui kažkaip susigaudžiau. —Panašiai. Na, žinoma, kam gi man tada... —Tuomet šitaip. Dėl bilietų, čaviča, nesijaudink. Viskas bus. Na, o visa kita — kai grįšite su žolike, pats Dogas išsiaiškins.' Ne mano reikalas. Kas buvo tasai Dogas, kuris parūpindavo mums bilietus ir ką jis turėjo išsiaiškinti grįžus, aš nesupratau ir niekuomet nesužinojau. Užtat iš pokalbio su Prosu supratau, kad į „chalchin golą" galėsime išvykti ne anksčiau kaip rytoj. Visų pirma dėl to, kad dar ne visi bėgūnai susirinko. Du bėgūnai iš Murmansko turėjo atvažiuoti naktiniu traukiniu. Dar vienas, nežinia iš kur, galėjo pasirodyti tik rytą. Manęs tai nė kiek nejaudino, pabūti vieną dienelę Maskvoje visai ne pro šalį. Atsisveikindamas su manimi ligi rytojaus, kuomet sutartą valandą privalėjau ateiti į Kazanės stotį (o ko man eiti, jeigu vis viena teks nakvoti stotyje), Prosas pasidomėjo, ar turiu kuprinę ir polietileno maišelių žolikei, tai yra anašai, sudėti. Kuprinė ir maišeliai gulėjo mano lagamine. Jis patarė pasiieškoti parduotuvėje kokio nors hermetiškai uždaromo stiklinio ar plastmasinio indelio, į kurį būtų galima dėti žiedadulkių masę — vadinamąjį plastiliną. — Jei nevėpsosi, surinksi truputį plastilino, nors tai nėra taip paprasta,—paaiškino jis.—Aš pats niekada nebuvau išvažiavęs, bet daug apie tai girdėjau. Cia toks vienas tipelis, Lio-cha per du sezonus „Žigulį" užkalė. Važinėja dabar po Maskvą, spjaudo pro langelį... O kiek gi ten darbo — dešimčiai dienų daugiausia... Taip mudu ir išsiskyrėm. .. Aš įmečiau savo lagaminėlįį saugojimo kamerą ir išėjau pasidairyti po Maskvą. Buvo gegužės pabaiga. Ko gero, Maskvoje nėra puikesnio metų laiko, kaip šitos dienos prieš vasaros pradžią. Nors, po teisybei, ir ankstyvas ruduo, kuomet oro skaidruma ir lapų auksas atsišviečia netgi praeivių akyse, taipogi neapsakomai gražus. Tačiau man labiausiai patinka kaip tik Maskvos apyvasaris — smagu gatvėse tiek dienomis, tiek baltosiomis naktimis, Kuomet ligi ryto ir mieste, ir žvaigždėtame danguje virš miesto karaliauja aušros varsos. . . Aš mečiausi iš stoties, norėdamas kuo greičiau ištrukti į gaivų orą, bet, prisiminęs, kad į centrą patogiau nusigauti metro, vėl panirau į žmonių srautą. Iki vakarinės spūsties valandos buvo dar toloka, ir, čia nušvintant, čia vėl užtemstant, gaudžiant požemiams, aš lengvai nulėkiau į patį centrą. Sverdlovo aikšteje užsukau į mėgstamą skverą. Apvalus skveras žaliavo ir mirgėjo spalvom it palaiminga salelė, apsupta iš visų pusių pastatais, juosiama žiedu, kuriuo nenutrūkstama srove švilpė masinos. Beveik nesąmoningai įsimaišęs į praeivių minią, aš iš pradžių patraukiau link Maniežo, tikėdamasis rasti tenai kokią nors parodą bet Maniežas buvo uždarytas, tuomet nuėjau pro senąjį MVU pastatą, pro Paškovo namą Volchonkoje, o iš ten link Puškino muziejaus. Nežinau, kodėl mano sieloje buvo taip ramu ir gera—gal tokią taikią ramybę prieš spūsties valandą skleidžia Maskvos centro gatvės, o gal ją skleidžia Kremliaus mūrų siluetas lyg nepajudinamas kalnagūbris, dunksantis šioje miesto dalyje. „Ką matė šitos sienos ir ką dar matys?" - sukosi mano galvoje, ir per tuos gatvėje netyčia užplūdusius apmąstymus aš pamiršau, kad neseniai nusiskutau barzdą, ir nuolat čiupinėjau savo pliką smakrą; kuriam laikui pamiršau netgi tai, ką bandžiau perprasti drumzliname blogio pasaulyje, susisukusiame lizdą Kazanės stotyje.. Ne likimas vis dėlto yra, jis nulemia ir gerus, ir blogus įvykius Ir atsitik šitaip — apie tokią sėkmę, eidamas į Puškino muziejų nė nepagalvojau. Juk ėjau, tikėdamasis geriausiu atveju rasti' muziejaus ekspozicijoje naują kūrinį, nors ir tai nebūtina —šiaip būčiau perėjęs sales, atšviežinęs senus įspūdžius. O cia prie pat įėjimo, priešais sodelį, kažkokia atskubanti porelė sustabdė mane: —Klausyk, vaikine, ar bilietuko nereikia? — pasiūlė kažkoks tipas ryškiai žaliu kaklaryšiu ir naujais rusvais batais, kurie aiškiai jam spaudė. Tiek jo, tiek jo bičiulės veiduose buvo regėti nekantrumas ir nuobodis. —Nejaugi bilietų nėra? — pasidomėjau, nes jokių eilių nesimatė. —Ne, bilietai juk į koncertą. Tik imk abu. —Į kokį koncertą? — paklausiau aš. —Bala jį žino, kažkoks bažnytinis choras. —Muziejuje? — nusistebėjau. —Imi ar neimi? Atiduodu du bilietus už trirublę, imk. Aš čiupau abu bilietus ir nuskubėjau į muziejų. Nebuvau girdėjęs, kad Puškino muziejuje būtų rengiami koncertai. Pasirodo, kaip man išaiškino administratorė, jau kuris laikas prie muziejaus veikia kažkas panašaus į klasikinės muzikos lektoriumą, ir čia paprastai koncertuoja žymūs muzikantai, atliekantys geriausią kamerinę muziką. O šį sykį-tai bent stebuklas!-salėje, kuri buvo vadinama Itališku kiemeliu, turėjo įvykti bulgarų senųjų bažnytinių giesmių koncertas. To aš nė nesapnavau! Nejaugi bus atliekamas slavų liturgijos tėvas Jonas Kukuzelis? Deja, administratorė smulkmenų nežinojo. Tik pasakė, kad laukiama didelių svečių, vos ne paties Bulgarijos pasiuntinio. Nors manęs tai nelietė, aš susijaudinau ir apsidžiaugiau, nes iš savo tėvo buvau prisiklausęs apie bulgariškas giesmes, o čia prašom — šitokia dovana prieš rizikingąją mano kelionę. Iki koncerto pradžios buvo likęs pusvalandis, ir, užuot vaikštinėjęs po muziejų, išėjau į lauką įkvėpti oro ir nusiraminti. Ak, Maskva, Maskva, stūksanti ant vienos iš septynių kalvų, baigiantis gegužės dienai! Viskas mieste džiugu ir prasminga' kai sieloje nėra nė šešėlio ir viešpatauja neilgai trunkanti būties harmonija. Alsavau giliai ir laisvai, padangėje — giedruma, žemėje — šiluma, o aš vaikštinėjau pirmyn atgal palei ketaus tvorą, supančią muziejaus sodelį. Man pasidarė gaila, kad nieko nelaukiu — gal dėl to, kad turėjau du bilietus. Kaip teisinga ir kaip natūralu būtų, jeigu jinai tuoj tuoj turėtų atskubėti, ir aš išvysčiau ją kitoje gatvės pusėje matyčiau, kaip jinai ruošiasi pereiti gatvę, o aš, sunerimęs dėl jos, tokios gražios, neatsargios ir paikos, įnirtingai mojuočiau kad jinai nieku gyvu nebėgtų per gatvę —antai kiek mašinų lekia, kiek aplinkui žmonių, ir tik ji viena neša savyje man skirtą laimę, o ji nusišypsotų — ji beregint atspėtų mano mintis iš mano veido. Ir tuomet aš pats, užbėgdamas jai už akių, pulčiau pas ją į kitą gatvės pusę, dėl savęs nesibaiminau, aš vikrus, o perkirtęs gatvę, žvilgtelėčiau jai į akis ir paimčiau už rankos. Nei iš šio, nei iš to vaizduotėje susikūręs tokią sceną, aš išties ūmai pajutau meilės ilgesį ir nebe pirmą kartą pagalvojau, kad ligi šiol nesutikau tos, kuriai skirta būti mano mylimąja. Bet ar ji egzistuoja, toji nuskirtoji, ar aš neprasimaniau jos ir nekomplikuoju paprasčiausių dalykų? Apie tai aš daug mąsčiau ir kiekvienąsyk prieidavau prie liūdnos išvados — tikriausiai aš pats dėl visko kaltas: gal pernelyg dideli mano norai, gal merginoms atrodau neįdomus. Bet kuriuo atveju mano bendraamžiai ta prasme buvo gerokai laimingesni ir mitresni. Pasiteisinti galėčiau nebent tuo, kad dvasinė seminarija trukdė pasinerti į jaunatvišką gyvenimą. Bet ir palikęs seminariją, aš nepadariau ne mažiausios pažangos šioje srityje. Kodėl? Štai jeigu toji, kurią aš trokštu pamilti, iš tikrųjų pasirodytų dabar, aš pirmučiausia tarčiau jai: eime pasiklausyti bažnytinių giesmių, jose mes atrasime save. Bet vėliau mane užgriuvo abejonės. O jeigu giesmes jai pasirodys nuobodžios ir vienodos, ne visai suprantamos, o svarbiausia, ritualinės giesmės vienaip skamba šventykloje, o kitaip pasaulietiškoje aplinkoje, dalyvaujant margaspalvei publikai. Ar nebūtų panašiai, jeigu Bacho choralus kas nors sugalvotų groti stadione arba kareivinėse oro desantininkams, įpratusiems prie trankių maršų? Prie Puškino muziejaus ėmė važiuoti laku spindinčios mašinos, atriedėjo net „Inturisto" autobusas. Vadinasi, atėjo metas. Prie įėjimo į Itališką kiemelį jau būriavosi žmones. Visi jie buvo kažkaip panašūs į vienas kitą, ir moterys, ir vyrai — taip būna, kai žmonės drauge laukia nežinia kokio veiksmo, įvykio. Kažkas teiravosi atliekamo bilieto. Aš atidaviau vieną bilietą studentui, turbūt trumparegiui, arba ne su savais akiniais. Ir pasijutau nesmagiai. Jis ėmė skaičiuoti kapeikas, barstė jas, aš prašiau neieškoti, pasakiau, kad bilietai man padovanoti, todėl vieną iš jų dovanoju jam, bet jis nė už ką neatstojo ir, žengiant pro duris į salę, supylė tas kapeikas man į striukės kišenę. Žinoma, pinigų man reikėjo, aš gyvenau, kaip sakoma, misdamas sava, nors rupia duonele, bet vis dėlto.. . Mane suglumino ir tai, kad sostinės publika buvo deramai apsirengusi, o aš vilkėjau senais panešiotais džinsais, atsegiota striuke, avėjau didžiuliais batais ir buvau nusiskutęs barzdą, o tai man atrodė labai neįprasta, tarsi kažko trūktų,—juk aš susiruošiau į tolimą kelionę, j kažkokias nežinomas kanapių stepes su kažin kokiais anašos rinkėjais. Bet visa tai tik menkos smulkmenos... Dviaukščiame Itališkame kiemelyje visi eksponatai, kaip man atrodė, liko savo vietose, tik salės vidury glaudžiomis eilėmis buvo sustatytos kėdės, ant kurių mes ir įsitaisėme. Nei scenos, nei mikrofonų, nei uždangos — nieko nebuvo. Tenai, kur paprastai įsitaiso prezidiumas, pakraštėlyje stovėjo nedidelė katedra. Per porą minučių visos vietos buvo užimtos, kažkas netgi stoviniavo palei duris. Matyt, klausytojų tarpe buvo daug pažįstamų, visi gyvai šnekučiavosi, tik aš tylėjau, mąsčiau sau vienas. Bet štai iš kažkur pro šonines duris išėjo dvi moterys. Viena jų, Puškino muziejaus darbuotoja, pristatė kitą — bulgarę, jos žodžiais tariant, kolegę iš Sofijos muziejaus, veikiančio Aleksandro Nevskio katedroje. Balsų šurmulys salėje nuščiuvo. Bulgarė, jauna rimta moteris, lygiai susišukavusi, apsiavusi gerais bateliais, dailiomis kojomis, kas kažkodėl man krito į akis, griežtai žvilgtelėjusi pro didelių tamsių akinių viršų, pasisveikino ir pakenčiama rusų kalba padarė trumpą pranešimą. Ji papasakojo, kad kartu su senoviniais rankraščiais, ikonomis, pirmųjų spausdinių pavyzdžiais, kartu su vertės neturinčiais architektūros eksponatais savo muziejuje, katedros pusrūsių salėse — kriptoje jie vakarais rengia koncertus, čia ji su šypsena pareiškė, kad šitaip jie demonstruoja gyvus eksponatus — viduramžių bažnytines giesmes. Puškino muziejaus kvietimu tuo tikslu ir atvykusi jų kapela „Kripta". — Paprašykim! — pasiūlė ji, aidint plojimams. Giedotojai suėjo, jie, pasirodo, buvo čia pat, už durų, pro kurias ir mes sugužėjom. Jų buvo dešimt, tiktai dešimt. Be to, visi jauni, galima sakyti, mano bendraamžiai. Visi vienodais juodais koncertiniais kostiumais, juodomis peteliškėmis ant baltų krūtinių, visi juodais batais. Nei instrumentų, nei mikrofonų, nei estradinių stiprintuvų, nebuvo netgi pakylos scenai ir, žinoma, jokių šviesos manipuliatorių — paprasčiausiai salėje truputį pri-temdė šviesą. Ir nors aš buvau tikras, kad čia susirinko klausytojai, puikiai išmanantys,^ kas yra kapela, man kažkodėl pasidarė baisu dėl giedotojų. Šitiek žmonių susirinko, o ir mūsų jaunimas yra prigudęs prie triukšmingų elektronikos garsų, o jie —sakytum beginkliai kareiviai mūšio lauke. Giedotojai išsirikiavo nedideliu puslankiu, suglaudė pečius. Jų veidai buvo ramūs ir susikaupę, tarsi jie visiškai nesibaimintų. Pastebėjau dar vieną keistenybę — visi jie kažkodėl atrodė panašūs į vienas kitą. Gal todėl, kad šią akimirką juos buvo užvaldęs bendras rūpestis, bendras ryžtas, vieningas dvasios polėkis. Juk tokią akimirką sąmonę apleidžia viskas, kas kitu metu kasdieniame gyvenime galbūt yra labai svarbu — lygiai taip pat prieš mūšį visi galvoja tik apie tai, kaip iškovoti pergalę. Tuo tarpu prieš koncerto pradžią pranešėja, vis taip pat rimtai žvilgčiodama pro tamsius akinius, pateikė trumpą istorinę informaciją apie bulgarų cerkvės savitumą —ši cerkvė išaugusi iš bizantiškų šaknų, tačiau turinti savų ypatybių, savą liturgiją, ji taip pat palietė kurias ne kurias detales, susijusias su bulgarų giedojimo nacionalinėmis tradicijomis. Ir paskelbė koncerto pradžią. Giedotojai buvo pasiruošę. Jie truputėlį patylėjo, derino kvėpavimą, dar glaudžiau surėmė pečius, pasidarė be galo tylu, salė tarytum ištuštėjo — visiems buvo nepaprastai įdomu, ką gi sugeba tie dešimt, kaip jie drįsta ir ko tikisi. Ir štai, linktelėjus trečiam iš dešinio krašto — matyt, šios grupės vadovui —jie užgiedojo. Ir balsai nuskrido aukštyn... Sakytum toje tyloje iš vietos būtų pajudėjęs lengvas dievų vežimaitis su spindinčiais ratlankiais bei stipinais ir nuriedėjęs nematomomis bangomis tolyn už salės sienų, palikdamas netilstantį, kaskart iš neišsemiamų dvasios gelmių vis naujai gimstantį iškilmingą ir džiūgaujantį balsų aidą. Jau po įžangos pasidarė aišku, kad ši kapela yra taip susidainavusi, pasiekusi tokį lankstumą, tokią balsų darną, kokios praktiškai neįmanoma pasiekti dešimčiai skirtingų žmonių, tegul ir didžiausiu meistriškumu pasižyminčių, ir jeigu jie būtų giedoję, palydint kokiems nors, o ypač šiuolaikiniams muzikos instrumentams, tada, be abejonės, toksai unikalus statinys, paremtas dešimties kolonų, būtų griuvęs. Reta lemtis galėjo sutverti tokį stebuklą —kad kaip tik jie, šie dešimt išrinktųjų, gimtų maždaug vienu metu, išgyventų ir surastų vienas kitą, pajustų bendrą pareigos jausmą protėviams, kurie kažkada per kančias susikūrė Jį, išgalvotą, nepasiekiamą ir neatskiriamą nuo dvasios — tik tokiu būdu galėjo rastis toks neapsakomas, toks tikras giedojimas. Tik iš čia jų menas, stiprus vien aistromis, vien užsidegimu, skleidžiamų garsų ir jausmų galybe, kuomet išmokti dieviški tekstai tėra tik pretekstas, tik formalus kreipinys į Jį, o svarbiausia čia žmogaus dvasia, nukreipta į savojo didingumo viršūnes. Klausytojai buvo pavergti, sužavėti, nugramzdinti į apmąstymus; kiekvienam atsirado proga pačiam priglusti prie viso to, kas amžių amžiais buvo kuriama, tragiškai klystant ir skaidrėjant protui, amžinai ieškojusiam savęs kažkur išorėje, ir tuo pat metu drauge su visais kolektyviai priimti žodį, dešimteriopai sustiprinantį giesmę, daugybei sielų į jį įtikėjus. Ir tuo pat metu vaizduotė viliojo kiekvieną į tą miglotą, bet visada ligi skausmo geidžiamą pasaulį, susidedantį iš prisiminimų, lūkesčių ir ilgesio, iš sąžinės priekaištų, praradimų ir džiaugsmų, kuriuos žmonės patiria savo gyvenimo kelyje. Aš nesuvokiau ir, tiesą sakant, nenorėjau suvokti, kas tuo metu manyje darėsi, kas su tokia nenugalima jėga prikaustė mano mintis ir jausmus prie dešimties giedotojų, iš išvaizdos tokių pat žmonių kaip ir aš, bet himnai, kuriuos jie giedojo, tarsi plūdo iš manęs, iš mano lūkesčių, iš susikaupusio sielvarto, nerimo ir džiugesio, ligi šiol negalėjusių išsiveržti ir, išsilaisvindamas nuo jų bei tuo pat metu pasipildydamas nauja šviesa ir praregėjimu, giedotojų meno padedamas aš palaipsniui perpratau pirmapradę bažnytinių giesmių esmę —tą gyvenimo riksmą, riksmą žmogaus su iškeltomis į dangų rankomis, bylojantį apie amžiną^ troškimą įsitvirtinti, palengvinti savo dalią, surasti atramos taškus neaprėpiamose visatos erdvėse, tragiškai tikint, kad be Jo dar egzistuoja kažkokios dangiškos jėgos, kurios padės. Siaubingas paklydimas! O, kaip baisiai žmogus geidžia būti išgirstas aukštybėse! Kiek daug energijos, kiek minčių jis sudėjo į priesaikas, atgailas, šlovinančius žodžius, vardan to prisiversdamas susitaikyti, paklusti, neprieštarauti, nepaisant savo kunkuliuojančio kraujo, nepaisant prigimties, kuri nuolat troško maišto, naujovių, ginčų. O, kaip sunkiai, per kokias kančias tatai jam sekėsi. Rigveda, psalmės, užkeikimai, himnai, šamanizmas! Kiek nesuskaičiuojamų maldų maldelių per amžius buvo sukalbėta—jeigu jos galėtų materializuotis, užplūstų visą žemę tarytum sūrūs vandenynai, ištvinę per krantus. Kaip sunkiai žmoguje gimė žmogiškumas,.. O jie giedojo, šitie dešimt Dievo būrin sujungtų giedotojų, giedojo tam, kad mes nugrimztume į save, į sūkuringus pasąmonės duburius, kad mumyse atgimtų praeitis, senųjų kartų dvasia bei sielvartas ir kad paskum iškiltume viršum savęs ir pasaulio, pajustume savosios skirties grožį ir prasmę —kartą atėjus į gyvenimą, pamilti jo stebuklingą dermę. Šitie dešimt giedotojų giedojo su tokiu pasiaukojimu, taip dieviškai — galbūt patys to nesuvokdami —jog žadino sielose aukščiausius polėkius, kurie retai apima žmones, klimpstančius rūpesčiuose ir varguose, įgrisusioje kasdienybėje. Ir dėl to klausytojus nejučiomis užliejo palaima, jų veidai buvo sujaudinti, kai kurių akyse spindėjo ašaros. Aš be galo džiaugiausi ir buvau dėkingas atsitiktinumui, atvedusiam mane čionai tam, kad dovanotų šią šventę, kuri sakytum perkėlė mano būtį į kitą erdvę —beribę vietos ir laiko požiūriu, kur stebuklingiausiu būdu vienijosi visa, ką esu matęs, ką esu pergyvenęs — vienijosi prisiminimuose apie praeitį, mintyse apie dabartį ir ateities viltyse. Pasinėrus į šiuos apmąstymus, man toptelėjo į galvą, kad aš dar nesu mylėjęs, o meilės ilgesys, kuris gyveno mano kraujyje ir laukė savo valandos, skaudžiai sugniaužė krūtinę. Kas jinai, kur jinai, kada ir kaip tai bus? Nejučia keletą kartų grįžtelėjau į duris —gal ji atėjo ir stovi tenai, klausosi ir laukia, kol ją pamatysiu. Kaip gaila, kad jos tą valandą nebuvo salėje, kaip gaila, kad negalėjau tada su ja pasidalinti tuom, kas jaudino ir kurstė mano vaizduotę. Ir dar aš nuogąstavau, kad tik lemtis viso to nepaverstų kokiais nors juokais, dėl ko pačiam paskum būtų gėda tatai prisiminti... Kažkodėl prieš akis iškilo motina ankstyvoje vaikystėje. Prisimenu skaistų žiemos rytą, pamažu bulvare krentančias snaiges, šypsulingomis akimis žvelgdama man į veidą, ji segioja atlapotą mano paltuką ir kažin ką sako, aš bėgu nuo jos, ji linksmai vejasi, ir plaukia virš mūsų miestelio varpų skambesys, sklindantis nuo kalniuko, kur cerkvė ir kur tuo laiku meldžiasi mano tėvas, provincijos diakonas, nuoširdžiausiai tikintis žmogus ir tuo pat metu, kaip dabar numanau, puikiai suprantantis sąlyginumą viso to, ką žmogus sukūrė Dievo vardu ir vardan Dievo... O aš, kad ir prijausdamas jam, nuėjau kitu keliu, ne tuo, kuriuo jis norėjo. Ir mane slegia mintis, kad tėvas iškeliavo į aną pasaulį, susitaikęs su savimi, o aš blaškausi, neigiu praeitį, nors kartu žaviuosi tos kadaise visagalės idėjos buvusia didybe ir nepaprastu išraiškingumu, idėjos, kuri iš amžių į amžius visuose žemynuose ir salynuose bandė atversti į tikėjimą netikinčiųjų sielas, idant visiems laikams įsitvirtintų pasaulyje, žmonių kartose, jų pasaulėžiūroje, sulaikydama ir nukreipdama, kaip kad žaibolaidis nukreipia į žemę žaibus, į paklusnumo gelmes maištingųjų žmogiškų dvejonių amžinus išpuolius. Dėkui Tikėjimui ir Dvejonei, dviem būties jėgoms, varančioms gyvenimą. Aš gimiau, kuomet dvejonių jėgos paėmė viršų, savo ruožtu sukeldamos naujas dvejones, tad esu šio proceso produktas, kurį prakeikė viena pusė ir kurio dėl visų mano prieštaringumų nepriėmė antroji. Ką darysi, per tokius kaip aš istorija atsilošia, ant tokių išlieja širdį... Šitaip mąsčiau, klausydamasis senųjų bulgariškų giesmių. O giesmės aidėjo viena po kitos, aidėjo toje salėje lyg praėjusių laikų atobalsiai. „Vakarinės aukos", „Nuplaktų kūdikėlių" ir „Saukiančio angelo" biblines aistras pakeitė kitų tikėjimo kankinių rūsčios ir liepsningos raudos, ir nors daug kas man buvo žinoma, tiesiog nenusakomai kerėjo patsai veiksmas — tų dešimties giedotojų sugebėjimas užburti, žinomus dalykus paversti didingu menu, kurio galia priklauso nuo tautos dvasios istorinio talpumo — kas daug kentėjo, tas daug suprato... Klausydamasis Sofijos giedotojų, tiesiog svaigstančių nuo savo įkvėpto giedojimo, žvelgdamas į jų išraišką, ūmai pastebėjau, kad vienas jų, antras iš kairės, vienintelis šviesus tarp tamsiaodžių ir juodaplaukių bulgarų, yra labai panašus į mane. Nuostabu buvo matyti žmogų, tokį panašų į tave patį. Pilkšva-akis, siaurapetis — vaikystėje jį turbūt taip pat pravardžiavo džiūsna,—ilgais šviesiais plaukais, tokiomis pat gyslotomis plonomis rankomis, jis tikriausiai giedodamas irgi apgalėdavo savąjį drovumą, kaip kad man retsykiais tenka savąjį stiprumą apgalėti, pasukant šneką į artimą man teologinę temą. Galima įsivaizduoti situacijos kvailumą, kuomet aš imu regzti tokias rimtas kalbas susipažindamas su moterimis. Ir savo išvaizda pilkšvaakis vaikinas buvo lygiai kaip aš —įkritę skruostai, nosis su maža kuprele, kakta perkirsta dviem išilginėm raukšlėm ir —tai labiausiai stebino — barzda tokia pat kaip mano, kol buvau ne-nusiskutęs. Nejučia keldamas ranką prie buvusios barzdos, vėlei prisiminiau, kad rytoj teks leistis į kelionę kartu su anašos rinkėjais. Stačiai nustėrau apie tai pagalvojęs: kur aš danginuosi, kuriam galui? Koks kontrastas — dieviški himnai ir tamsios visokių prosų aistros dėl durnažolės dūmo. Tačiau visais laikais tikrasis žmogaus gyvenimas su visom gėrybėm ir blogybėm vykdavo už šventyklų sienų. Ne išimtis ir nūdiena. . . Štai tokį dviejų žmonių tapatumą aš pamačiau koncerte. Vėliau nebenuleidau akių nuo savojo antrininko, stebėjau, kaip jis giedojo, kaip ištįsdavo veidas, kaip atsiverdavo burna, kuomet jis imdavo aukščiausias gaidas. Prijausdamas jam, įsivaizdavau esąs jo^ vietoje, sakytum jisai būtų persikūnijęs į mane. Tokiu būdu aš tarsi dalyvavau giedojimo procese. Manyje viskas giedojo, aš susiliejau su choru, patirdamas nepaprastą, spaudžiantį ašarą brolybės, didingumo ir bendrumo jausmą, sakytumei mudu būtume susitikę po ilgo nesimatymo — stiprūs, suvyriškėję. ir džiūgaujantys mūsų balsai kyla į padangę, o mūsų kojos remiasi į tvirtą nepajudinamą žemę. Ir šitaip mes giedosim, giedosim amžinai... Taip giedojo jie, o kartu ir aš. Tokią stebuklingo užsimiršimo būseną aš paprastai patiriu klausydamasis senųjų gruziniškų dainų. Sunku paaiškinti kodėl, tačiau, uždainavus bent trims gruzinams, kad ir patiems paprasčiausiems, eiliniams,— išsyk atsipalaiduoja širdis, sualsuoja menas, paprastas ir toks retas savo darnumu, savo dvasinės įtaigos galia. Tikriausiai tai yra ypatinga gamtos dovana, kultūros tipas, o gal stačiai taip jau skirta Dievo. Aš nesuprantu, apie ką jie dainuoja, svarbu, kad aš dainuoju drauge su jais. Mąstydamas apie tai, klausiausi giedotojų ir ūmai mane aplankė praregėjimas, atsivėrė esmė, glūdėjusi kartą skaitytame gruzinų apsakyme „Šešetas ir septintasis". Tai buvo nedidelis apsakymas, kokių apstu periodinėje spaudoje, nepasakytum, kad jis kuo nors būtų išsiskyręs, apsakymas ne tiek psichologinis, kiek fabulinis, veikiau romantinio pobūdžio, tačiau apsakymo finalas man ilgam įsiminė, finalas kažkodėl įstrigo į širdį kaip rakštis. Apsakymo, arba tiksliau kalbant, baladės „Šešetas ir septintasis" turinys taip pat labai trivialus (nebeprisimenu sunkiai ištariamos mažai žinomo autoriaus pavardės). Liepsnoja revoliucija, plūsta kraujais pilietinis karas, paskutiniai mūšiai, revoliucija baigia įsigalėti, ir Gruzijoje, taip sakant, artėja tipiška istorinė baigtis — nugalinti tarybų valdžia stumia lauk iš atkampiausių kalnų gyvenviečių paskutinius kontrrevoliucionierių likučius, Veikia pagrindinis tokiais atvejais dėsnis —jeigu priešas nepasiduoda, jis sunaikinamas. Bet žiaurumas sukelia atsakomąjį žiaurumą — tai taip pat senas dėsnis. Ypač įnirtingai priešinasi būrys, kuriam vadovauja narsusis Guramas Džochadzė, puikiai pažįstantis apylinkę, kalnus, buvęs arkliaganys, o dabar drąsus nepagaunamas plėšikas, įsivėlęs į klasių kovą. Bet ir jo dienos suskaičiuotos. Į Guramo būrį įsigauna čekistas, kuris, rizikuodamas būti demaskuotas, kad ir kokios pasekmės lauktų jo vėliau, pelno Guramo Džochadzės pasitikėjimą, tampa jo bendražygiu. Jis patvarko taip, kad, traukdamasis po smarkaus mūšio su išretėjusiu, nuostolius patyrusiu būriu, Guramas Džochadzė perkėloje per upę pakliūna į pasalą. Kai jie, šuoliuodami pašėlusiu greičiu, prijoja krantą ir puola į upę, čekistas krenta nuo arklio į paupio krūmus: jam neva nutrūko paspręstė. O didžiulė Džochadzės raitelių gauja ant įkaitusių žirgų keliasi per plačią slenkstėtą kalnų upę, ir pačiame jos viduryje, kur jų niekas nebeužstoja, du iš anksto įtvirtinti ir paslėpti kulkosvaidžiai skina juos iš abiejų krantų, pjauna kryžmine ugnimi tarytum durklais. Klaiki griūtis, panika, žmonės žūsta, prigeria kalnų upėje, tačiau Guramas Džochadzė — lemtis jį saugo!—suspėja ištrūkti iš pasalos, metasi atgal ir nešamas savo galingo žirgo paupiu per brūzgynus nulekia tolyn. O paskui jį dumia keletas ištikimų raitelių, kurie liko gyvi, tarp jų ir čekistas, beregint prisijungęs, vos tik suprato, kad operacija pavyko ne iki galo ir kad vadeiva paspruks nuo mirties. Toji kulkosvaidžių ugnis perkėloje galutinai sudaužė Džochadzės būrį, faktiškai jį sunaikino. Kai, atsiplėšęs nuo persekiotojų, Guramas Džochadzė pagaliau sustabdo nuvarytą žirgą, paaiškėja, kad iš būrio kartu su Guramu Džochadzė, beliko septyni žmonės, o septintasis buvo čekistas—jo vardas Sandro. Dėl to apsakymas tikriausiai ir vadinosi— „Šešetas ir septintasis". Sandro buvo gavęs įsakymą trūks pliš likviduoti gaujos vadeivą—Guramą Džochadzę. Jo galva buvo įvertinta stambia suma. Bet svarbiausia buvo netgi ne pinigai, svarbiausia — kaip įvykdyti šį įsakymą dabar, kai pasidarė aišku, jog Džochadzė jau nebestos į mūšį, kur jį būtų galima nušauti; juk nūnai, likęs, po teisybei, vienas kaip įvarytas į spąstus žvėris, jis bus nepaprastai budrus ir pasitikės vien savimi, vien savo miklumu. Buvo aišku, kad Džochadzė kovos ligi paskutinio atodūsio, dykai neatiduos savo gyvybės... Ir štai šios istorijos atomazga — ji labiausiai sujaudino mane. .. Po žiauraus sutriuškinimo perkėloje Guramas Džochadzė, žinantis visus takus takelius tarpekliuose, vėlų tos pačios dienos vakarą sustoja vienoje sunkiai pasiekiamoje vietoje— kalnų miške netoli Turkijos sienos. Ir visi jie, šešetas ir septintasis, vos nubalnoję žirgus, krenta iš nuovargio ant žemės. Penketas tuoj pat užmiega negyvėlių miegu, o du nemiega. Nemiega čekistas Sandro, jam neduoda ramybės rūpestis, ką dabar daryti, kaip geriau pasiekti savo tikslą, kaip įvykdyti atpildo bausmę. Po triuškinančios katastrofos nemiega ir narsusis Guramas Džochadzė— jį slegia būrio žlugimas, kamuoja neaiški rytdiena. Ir vienas Dievas žino, apie ką dar galvojo šie du nesutaikomi priešai, perskirti revoliucijos. Mėnulio pilnatis švietė dešiniau jų galvų, nakties miškas šlamėjo liūdnai ir gūdžiai, apačioje nenutildama per akmenis gurgėjo upė, aplinkui stūksojo nebylūs apmirę kalnai. Ūmai Guramas Džochadzė stryktelėjo ant kojų, tarsi kažko sujaudintas. —Sandro, tu nemiegi? — su nuostaba paklausė septintojo. —Ne, o ko tu pašokai? — savo ruožtu paklausė Sandro. —Šiaip sau. Miegas neima, kažkodėl negaliu šioje vietoje užmigti, mėnulis ryškiai šviečia. Lįsiu olon, ten atsigulsiu.—Ir Džochadzė susigriebė savo burką, ginklą, balną, kad turėtų ką pasidėti po galva, ir nueidamas pridūrė: — Apie kitką pasišnekėsime rytoj. Nebeilgai mums liko šnekėtis. Taip taręs nuėjo, įsitaisė olos angoje — ganydamas arklius, jis nesyk šičia slėpėsi nuo darganos — štai ir dabar atsiskyrė galgi sielvartaudamas dėl savo begalinės nelaimės, o gal nuojauta jam pašnibždėjo įsikurti taip, kad niekas prie jo negalėtų prieiti, o jis pats matytų kiekvieną, kas artinasi prie olos. Sandro sunerimo: kaip suprasti šitokį, rodos, protingą vado poelgį? Gal jis ėmė kažką numanyti? Taip praslinko toji naktis, o rytą Guramas Džochadzė liepė balnoti žirgus. Ir niekas nežinojo, ką jisai sumanė, kokiam žingsniui ryžosi. Ir kai arkliai buvo pabalnoti ir visi tylomis stovėjo priešais juos su pavadžiais rankose, dūsaudamas jis tarė: —Ne, šitaip nedera palikti gimtosios žemės. Šiandien atsisveikinsim su žeme, išauginusia mus, o paskui išsisklaidysim kas kur. Tačiau kol mes čia, jauskimės kaip namie. Jis pasiuntė du raitelius į artimiausią kaimą pas patikimus žmones parnešti vyno ir valgio, dar dviem, Sandro ir kitam vaikinui, liepė pririnkti laužui sausuolių ir sergėti arklius, o pats su likusiais dviem išėjo medžioklėn—tikėjosi, jeigu pavyks, nušauti atsisveikinimo vakarienei kokį paukštį ar žvėrelį, o gal net stirną. Čekistui Sandro nieko kito neliko, kaip paklusti ir laukti tinkamo momento, kuomet bus galima įvykdyti gautą įsakymą. Bet kolei kas tokios progos nepasitaikė. Vakare visas šešetas ir septintasis vėl susirinko draugėn: miško pakrašty palei olą sukrovė laužą, išdėliojo ant parsivežtos iš kaimo drobės duoną, vyną, druską — maistą, kurį jiems įdavė atsisveikindami Guramo Džochadzės patikimi žmonės. Laužas smagiai įsiliepsnojo. Septynetas prisiartino prie ugnies. —Ar visi žirgai pabalnoti ir ar visi jūs pasiruošę sėstis į balną? — paklausė Guramas Džochadzė. Visi patvirtindami tyliai linktelėjo galvas. —Klausyk, Sandro,— nustebo Guramas Džochadzė,— malkas surinkai geras, smagiai pleška, tik kodėl sukrovei taip toli nuo laužo? —Nesirūpink, Guramai, laužas — mano darbas, aš jį pakurstysiu. O tu tark savo žodį. Ir tuomet Guramas Džochadzė tarė: —Draugai mano, mes pralaimėjome kovą. Kai žmonės kariauja, kažkas laimi, kažkas pralaimi. Dėl to jie ir kariauja. Mes praliejam priešų kraują, jie praliejo mūsų. Daug sūnų tiek vienoje pusėje, tiek kitoje padėjo savo šviesias galvas. Kas buvo, tas buvo. Prašau atleidimo žuvusių draugų ir žuvusių priešų. Kai priešas krenta mūšyje, jis nustoja buvęs priešu. Kad ir sėdėčiau dabar balne, aš vis viena prašyčiau žuvusių man atleisti. Bet likimas nusigręžė nuo mūsų, todėl ir dauguma žmonių nusigręžė nuo mūsų. Ir netgi žemė, kurioje mes gimėme ir užaugome, nenori, kad pasiliktume joje. Mums nėra vietos gimtinėje. Ir nėra mums atleidimo. Jeigu aš būčiau nugalėjęs, negailėčiau savo priešų, sakau jums kaip prieš Dievą. Mums liko viena išeitis— danginti savo galvas į tolimus kraštus. Štai už ano aukšto kalno — Turkija, ji ranka pasiekiama, o truputį į šoną, už kalnagūbrio, kur teka mėnuo — Iranas. Rinkitės kur kam geriau. Aš pats trauksiu į Turkiją, į Stambulą, įsitaisysiu tenai laivų krovėju. Kiekvienas iš mūsų privalo nūnai nuspręsti, kur jam galvą priglausti. Likom septyniese. Ir netrukus vienas paskui kitą iškeliausim į septynias puses, į svetimas šalis. Išsibarstę po pasaulį kiekvienas turėsim išgerti savo karčiąją taurę. Daugiau mes nesimatysim niekada. Šiandien paskutinė diena, kai mes, septynetas gyvųjų, esame drauge, matom ir girdim vienas kitą. Todėl šį vakarą atsisveikinkim vienas su kitu, atsisveikinkim su gimtąja žeme, atsisveikinkim su gruziniška duona ir druska, atsisveikinkim su mūsų vynu. Šitokio vyno niekur kitur neparagausi. Atsisveikinę nueisim kiekvienas savo keliu. Mes neišsinešim su savim nieko, netgi gruziniškos žemės smiltelės. Tėvynės neįmanoma išsinešti, galima išsinešti tik ilgesį, jeigu tėvynę būtų galima tampyti ant kupros kaip maišą, tai ji būtų neverta sudilusio skatiko. Tad išgerkim atsisveikindami ir padainuokim atsisveikindami savąsias dainas. Vynas buvo valstietiškas, iš vynmaišio, jame sutarė žemiški ir dangiški malonumai. Jis svaigino, žadino drąsą ir troškimą išlieti širdgėlą, sielose vėlei grūmėsi liūdesys ir linksmybė. Ir daina išsiveržė savaime, kaip kad kalno atšlaitėj pro akmenis ūmai ištrykšta šaltinis, ir viskam, ką srovendamas liečia jo vanduo,— lemta žydėti ir daugintis. Jie tyliai ėmė ringuoti tėvų dainą, ir daina iš tykėlio ėjo garsyn, gurgėdama kaip šaltinis nuo kalno,— visi septyni puikiai dainavo, nes nėra nemokančio dainuoti gruzino, dainavo darniai, kiekvienas savaip ir pagal savo galią, ir daina pagavo liepsnoti kaip laužas, aplink kurį jie buvo susispietę. Taip atsisveikindamas giedojo septynetas, tiksliau sakant, šešetas ir septintasis, kuris, beje, nė minutę nepamiršo to, ką jam reikės padaryti. Niekas iš jų, o pirmiausia Guramas Džochadzė, negali nenubaustas pabėgti į užsienį. Jisai, čekistas, privalo užkirsti jiems kelią — taip liepia jo gautas įsakymas. Ir jis turi įvykdyti šitą įsakymą. O dainos keitė viena kitą, buvo geriamas vynas, kurio kuo daugiau geri, tuo jis smagiau geriasi, ir tuo smarkiau kaista siela, trokštanti dar ir dar vyno ir dainų. Jie stovėjo ratu, tarpais padėję rankas vienas kitam ant pečių, tarpais nukorę jas lyg virvagalius, o kuomet panūsdavo, kad juos išgirstų nematoma ir neišvengiama, tačiau visaregė ir visažinė dangaus galybė, jie iškeldavo rankas į dangų. Jeigu Dievas viską mato ir viską supranta, tai kodėl jis veja juos iš gimtosios žemės ir kur jis juos veja? Ir kodėl taip yra, kad žmonės pešasi ir kariauja tarpusavyje, kad plūsta kraujas, plūsta ašaros, ir kiekvienas mano, kad jis teisus, o kitas neteisus, ir kame yra teisybė, ir kas turi teisę ją paskelbti? Kur tasai pranašas, kursai teisingai išspręs jų ginčą? .. Ar ne apie tai, ar ne apie tuos dainose ringuojamus sopulius, patirtus kadų kadais, į kuriuos tėvai sudėjo pirmapradę gėrio ir blogio patirtį, visa širdim įsijautę į jų grožį ir amžinybę, buvo dainuojama šitose senobinėse tautos atmintyje saugomose dainose? Ir dėl to šio septyneto lūpose viena daina keitė kitą, jie stovėjo ratu, bet septintasis, Sandro, nuolat pasitraukdavo iš rato, eidavo atnešti malkų, kurstydavo laužą. Matyt, ne šiaip sau (gyvenime viskam yra sava priežastis), ne šiaip sau aukštą sausuolių krūsnį jis sukrovė miške, todėl dabar pats rūpinosi laužu. Dainavo jis iš visos širdies, kaip ir visi, nes juk daina priklauso vienodai visiems. Nėra dainų, kurias dainuotų tiktai karaliai, o kitiems jų dainuot nevalia, kaip kad nėra ir tokių dainų, kurios būtų vertos vien tik varguolių. Dainuok, linksminkis, liūdėk ir raudok, šok, kol gyvas... Kaip tu mylėjai ir kaip virpėdamas laukei, ar ateis jinai į pasimatymą, kaip atstūmė tavo meilę ir kaip geidei numirti nesuprastas, kad išgirstų ji tavo priešmirtinę dainą, ir kaip vaikystėje motulė supo ir kur tėvužis galvelę padėjo, kaip mūšy kruvinam bičiuliai grūmės, kokiems dievams atvėrei savo širdį tu polėky šviesiam ir nuoširdžiam, kas gi tas žmogaus gimimas, kas gi ta mirtis, kuri visuomet lydi, kol tu alsuoji, o po mirties nėra mirties, bet gyvenimas stipresnis už mirtį, pasaulį mes gyvenimu matuojam — ir todėl tu nežudyk žmogaus, bet jeigu priešas tavo žemę trypia, apgink nuo priešo savąją gimtinę; saugok ir brangink mylimosios garbę, ar žinai, kas yra išsiskyrimas ir kad sunku gyvent toli nuo mylimos, be jos tamsu, nemiela, liūdna kaip be saulės — argi mažai apie ką dainose dainuojama — visko neišvardinsi. .. Ir nebuvo tą naktį artimesnių žmonių, kaip tie septyni gruzinai, graudžiai ir su dideliu įkvėpimu dainuojantys išsiskyrimo valandą. Dainų stichija juos glaudė vis stipriau. Kokius gilius pergyvenimus patyrė protėviai ir kokias jausmingų, nemirtingos harmonijos kupinų žodžių atsargas paliko jie ainiams. Kaip paukštį galima atpažinti iš skrydžio, taip per dešimtį varstų gruzinas gruziną atpažins iš dainos ir pasakys, kas jis, iš kur kilęs, kas jam yra, kas jo širdy dedasi — ar iš smagių vestuvių grįžta, ar sielvartas kamuoja jį... Mėnuo jau ganėtinai aukštai pakilo viršum kalnų, mėnesiena švelnia šviesa užliejo visą žemę — nuo vėjo dvelktelėjimo baikščiai sulinguodavo tamsios miško viršūnės, duslokai šniokštė upė, blykstelėdama, švysčiodama šlapiu sidabru ties stambiais akmenimis, nakties paukščiai tarytum šešėliai be garso praskrisdavo virš dainuojančių palei laužą žmonių galvų, ir netgi pabalnoti arkliai, kantriai laukiantys šeimininkų, karpė jautriomis ausimis, o jų akyse šokinėjo ugnies švituliai... Arklių laukė tolima kelionė į svetimus kraštus, ir toji valanda artėjo... Tačiau dainoms, atrodė, nebus galo, tikriausiai Guramas Džochadzė nutarė atsidainuoti už visą gyvenimą: „Dainuokit, draugužiai, gerkit vyną, mes niekada nebesueisim į ratą, ir mūsų ausies niekada nebeglostys gruziniškos melodijos". Čia dainavo skyrium, čia kartu, čia lyg pašėlę šoko, patys sau akompanuodami, tarsi prieš mirtį, ir vėl sustodavo ratu septynetas, o, po teisybei, šešetas ir septintasis. O Sandro vis pasitraukdavo iš rato— įmesdavo į ugnį malkų, ir laužas tvoskė karščiu. Jie nutarė sudainuoti paskutinę dainą, paskui dar vieną ir dar vieną atsisveikinimui, vis negalėjo liautis ir vėl suėjo į ratą, nulenkė galvas — ir vis stiprėdama, tarsi koks gausmas iš po žemių, skleidėsi svajinga melodija. Sandro vėl nuėjo malkų, nors laužas degė ryškia ugnimi. Planas buvo tikslus, iš šalies jis puikiai matė kiekvieną iš šešeto, o aniems, kurie dainavo prie akinančio laužo, jis buvo prastai matomas... Sunkus mauzeris jau buvo paruoštas — gaidukas atlaužtas. Atėjo neišvengiama atpildo valanda. Jis pakėlė greitašaudį mauzerį, pakišo antrąją ranką kaip atramą ir pirmu šūviu, driokstelėjusiu tamsoje lyg griaustinis, nugriovė vadą Guramą Džochadzę ir tuoj pat, nespėjus užgesti dainos žodžiams, paleistiems iš jų lūpų, paklojo paeiliui visus likusius, jie net nespėjo susigaudyti, kas atsitiko. Ir šitaip dar sykį apsisuko nelemtas žudynių verpetas, ir dar sykį už pralietą kraują vėlei buvo pralietas kraujas. Taip, žmonių santykiai nepaklūsta jokiems dėsniams, jokiems matematiniams apskaičiavimams, ir šiuo požiūriu Žemė sukasi kaip kruvinų dramų karuselė... Tad nejaugi šiai karuselei lemta suktis ligi pat pasaulio pabaigos, kol Žemė keliaus apie Šviesylą? Šūviai buvo taiklūs, ir tik vienas iš šešeto staiga mėšlungiškai pasikėlė ant rankų, bet Sandro prišoko prie jo ir patiesė šūviu į pakaušį... Arkliai iš baimės šastelėjo šalin, kiek leido pasaitai, ir vėlei sustingo... Laužas dar degė, upė gurgėjo, miškas ir kalnai stūksojo kaip stūksoję, mėnulis abejingose aukštybėse švietė kaip švietęs, nutrūko tik daina, taip ilgai skambėjusi tą vakarą... Sandro veidas buvo baltas it kreida, jis duso, pagriebė vynmaišį, užsivertė, apsipylė ir ėmė gerti, norėdamas užlieti liepsną krūtinėje... Paskum jis atgavo kvapą, ramiai apėjo užmuštuosius, kurie įvairiopus pozomis gulėjo aplink laužą. Dar vėliau surinko užmuštųjų ginklus, priraišiojo juos prie balnų, numaustė žirgams apynasrius, atleido pavadžius ir paleido žirgus į laisvę. Paleido visus septynis žirgus, kartu ir savąjį bėrį... Jis žvelgė, kaip jie, pajutę laisvę, vorele ėmė leistis žemyn į priekalnės kaimą, pas žmones... Štai nuščiuvo ir pasagų caksė j imas, padūmavusioje ribuliuojančioje mėnesienoje dingo arklių siluetų vora... Viskas buvo padaryta. Sandro dar kartą tylomis apėjo šešetą nukautųjų ir pasitraukęs šiek tiek atokiau įrėmė mauzerio vamzdį į smilkinį. Dar kartą driokstelėjo šūvis, kalnais nubėgo trumpas aidas. Dabar jis buvo septintasis, sudainavęs savo dainas... Šitaip baigėsi toji gruzinų baladė. Aš staiga ją prisiminiau, klausydamasis muziejuje bulgarų giedotojų, atliekančių senąsias bulgariškas bažnytines giesmes. Šias giesmes sudėjo žmonės, kurie nūnai iš amžių gludumos šaukėsi jų pačių susikurto Aukščiausiojo, šaukėsi kažkokios nerealybės, vėlgi jų pačių paverstos dvasine realybe, žmonės, įtikėję, kad jie esą šiame pasaulyje vieniši ir tik per giesmes bei maldas rasią Jį. Aš prisiminiau ir pergyvenau visą šią istoriją per keliolika sekundžių. Palyginus su mąstymo greičiu, šviesos greitis yra niekis; į praeitį skriejanti mintis, galinti laiko ir erdvės atžvilgiu grįžti atgal, yra užvis greičiausia... Nūnai aš patikėjau, kad anuo metu šitaip galėjo atsitikti iš tikrųjų. Apsakymo „Šešetas ir septintasis" pabaigoje autorius rašė, kad Sandro, tasai septintasis, po mirties buvo apdovanotas kažkokiu ordinu. Bet jeigu pilietinių karų tragedijos nevirstų tautos tragedijomis, jeigu vieni žmonės, priešindamiesi naujoms istorijos permainoms, o kiti, grumdamiesi už jas, skubindami tą istoriją, neapverstų gyvenimo aukštyn kojomis, iš kur tada revoliucijos laukuose atsirastų tos baisiosios vagos ir argi šitaip baigtųsi gruzinų baladė? Viskam sava kaina... Juk tasai septintasis galėtų džiūgauti, galėtų likti gyvas, tačiau neliko — dėl sunkiai paaiškinamų priežasčių. Jas kiekvienas gali išsiaiškinti savaip. O man, plaukiojant tuo metu bulgariškų giesmių valtelėje po balta taurumo ir dvasingumo bure, kuri tolumoje nuolatos raižo būties vandenyną, į galvą atėjo mintis, kad šitaip baigti aną gruzinų sakmę vertė viena priežastis — dainos, kuriose glūdėjo visų septynių tikėjimas... Kai atrandi ką nors nauja, nušvinta dvasia ir viskas tavyje darniai sugula. Regėdamas, kokia palaima, ištikimybė, koks įkvėpimas spindėjo šventuosius himnus giedančių Sofijos giedotojų akyse, kaip jų veidus nuo įtampos išmušė gausus prakaitas, aš pavydėjau, kad nesu vienas iš jų, kad aš ne anas, ne mano antrininkas. Plūstelėjus šiai prašviesėjimo bangai, ūmai pagalvojau: iš kur žmoguje visa tai — muzika, dainos, maldos, kodėl jos buvo ir tebėra jam būtinos? Galgi iš pasąmonės, iš nuojautos, koks tragiškas yra tasai sukimasis gyvenimo verpetuose, kuomet viskas ateina ir viskas išeina, vėl ateina ir vėl išeina, ir žmogus tikisi šitokiu būdu pasirodyti, kas esąs, išreikšti save, įsiamžinti. Juk kuomet viskas baigsis, kuomet, milijardams metų praslinkus, ateis būsimoji pasaulio pabaiga ir mūsų planeta mirs ir užges, atklydusi iš kitų galaktikų kažkokia pasaulio sąmonė toje absoliučioje tyloje, tuose tyrų tyruose privalo išgirsti mūsų muziką ir dainavimą. Štai kas mumyse nuo pasaulio pradžios pasėta neišraunamai — gyvenimas po gyvenimo! Kaip svarbu žmogui įsisąmoninti, kaip jam būtina patikėti tuo, kad šitoks savęs pratęsimas iš principo yra galimas. Tikrų tikriausiai žmonėms ateis į galvą palikti po savęs kokį nors automatinį įtaisą, savotišką vokalinį muzikinį amžinąjį variklį — tai bus antologija viso to, kas žmonijos kultūroje per visus laikus sukurta geriausia, ir, mėgaudamasis bulgarų giesmėmis, aš tikėjau, kad tie, kurie kada nors išgirs šiuos žodžius ir muziką, sugebės suvokti ir pajusti, kokie prieštaringi sutvėrimai, genijai ir kankiniai, buvo žemės žmonės, vieninteliai, turėję protą. Gyvenimas, mirtis, meilė, gailestis ir įkvėpimas — viskas tilps muzikoje, nes muzikoje mes sugebėjome pasiekti didžiausią laisvę, už kurią kovojome per visą savo istoriją, pradedant pirmaisiais sąmonės blyksmais žmonėse, bet šitokią laisvę mums pavyko pasiekti tik joje. Ir tik muzika, nugalinti visų laikų dogmas, visada yra nukreipta į ateitį. Ir todėl jai lemta pasakyti tą, ko mes pasakyti nesugebėjome... Žvilgčiodamas į laikrodį, aš su siaubu laukiau, kad koncertas mano pamėgtame Puškino muziejuje greitai baigsis ir man teks belstis į Kazanės stotį, į visiškai kitą pasaulį, ir pasinerti į visiškai kitokį gyvenimą, į tą, kursai nuo amžių kapanojasi tuštybės duburiuose ir verpetuose, kuriame dieviškos giesmės neskamba ir ničnieko nereiškia... Kaip tik todėl man reikia tenai būti... v Praėjo pusiaudienis, traukinys jau riedėjo Pavolgio žeme, kupė vagonuose spėjo nusistovėti savotiška, kiek įmanoma stabili buitis., pritaikyta daugelio dienų kelionei, o bendrame vagone, kuriame važiavo Avdijus Kalistratovas, visi jautėsi, galima sakyt, kaip komunaliniame bute. 2monių čia buvo visokiausių ir kiekvienas turėjo priežastį važiuoti traukiniu. Nieko čia keisto — žmonėms reikia, žmonės važiuoja. O tarp jų — bėgūnai, anašos rinkėjai, Avdijaus Kalistratovo bendrakeleiviai. Jis numanė, kad šitame traukinyje važiuoja gera dešimtis bėgūnų, bet kol kas pažinojo tik du — tuos, su kuriais jį stotyje suvedė mitrusis nešikas Prosas. Šitie berneliai buvo iš Murmansko — vyresnysis, Petrucha, maždaug dvidešimties metų, o antrasis visai dar berniūkštis, penkiolikos metų, vardu Lionia, bet ir jisai, Lionia, važiavo uždarbiauti jau antrą sykį. Dėl to ir manėsi esąs senas vilkas ir netgi tuom didžiavosi. Murmanskiečiai iš pradžių laikėsi santūriai, nors žinojo, kad Avdijus, o anot jų, kalbančių šiauriečių tarme, Avdiajus, yra savas bernas, kad jį į bėgūnus rekomendavo patikimi žmonės. Užuominomis šnekėtis apie reikalus dažniausiai tekdavo tambūre, išėjus parūkyti. Vagonuose žmonės nūnai su rūkoriais nebeapsikentė — ir taip trošku, o dar toks sangrūdis. Štai šie ir išeidavo į tambūrą paplepėti ir parūkyti. Kad Avdijus rūko ne taip, kaip derėtų jų padermės žmonėms, pirmasis pastebėjo Petrucha: —Avdiajau, gal tu niekada nerūkei, ar ką? Kaip kokia panelė, gal dūmą patraukti bijai? Teko pameluoti: —Kažkada rūkiau, mečiau... —Matosi, o aš įpratęs nuo vaikystės. O mūsų Lionka— tai bent rūkorius, peša kaip senis, o progai pasitaikius, neatsisako ir išgerti. Tiesa, dabar mums negalima, užtat paskui mostelsim. —Bet juk jis dar vaikas. —Kas vaikas, Lionka? Užtat narsus. Štai tu berods pirmą kartą į rimtą žygį išsiruošei, čia tau ne kokia nors chaltūrėlė. O jis visas skyles žino, tik laikykis! —Ir žolikę smalina, ar tik nešioja? — pasidomėjo Avdijus. —Ar Lionka? Kaipgi, smalina. Dabar visi rūko. Tik rūkyti reikia su protu,— ėmė postringauti Petrucha.— Kiti, žiūrėk, prisiryja iki pakvaišimo, tokie darbui netinka. Tikri terliai. Sužlugdytų visą reikalą. Žolikė — geras daiktas, nuo jos džiaugsmas, rojus širdyje. —O nuo ko gi džiaugsmas? —O nuo to, štai, tarkime, mažas upeliukas teka, gali jį perplaukti arba perspjauti, o tau jis —upė, vandenynas, malonumėlis. Štai tau ir džiaugsmas. Juk džiaugsmas — toks dalykas, kur ji gauti, džiaugsmą? Na, pavyzdžiui, duonos nusiperki, drabužį nusiperki, batelius taipogi nusiperki, degtinę taip pat geri, už pinigus pirktą. O nuo žolikės, nors moki už ją stambiais — ypatingas malonumas: rodos, kad sapnuoji ir viskas aplinkui stačiai kaip kine. Skirtumas tik tas, kad kiną žiūri šimtai ir tūkstančiai, o čia tu vienas, ir koks kieno reikalas, o jeigu kas lįst susimanytų, tokiam ir į akį duot galima, girdi, nekišk nosies į svetimą daržą, kaip noriu, taip gyvenu. Štai kokie dalykėliai! Tai gal Avdiajau, pabandytum žolikę, pakaifuotum maloniai, galiu pasiūlyt iš asmeninių atsargų. .. —Aš verčiau savąją pabandysiu,—atsisakė Avdijus,—kai pats prisirinksiu, tuomet kitas reikalas. —Teisingai,—sutiko Petrucha,—sava yra sava.— Patylėjo ir nusprendė dar šį tą patarti:—Mūsų amate, Avdiajau, svarbiausia yra atsargumas, nes visi aplinkui — mūsų priešai: kiekviena bobutė, kiekvienas veteranas su medalikėliu, kiekvienas pensininkas, apie kitus nė kalbos nėra. Visi taip ir trokšta, kad mus per teismus greičiau į katorgas sukištų, kuo toliau nuo žmonių akių. Dėl to mes laikomės taisyklės — elkis taip, tarsi būtum niekas, pilkas nežymus paukštelis, kol savo rublio nenutvėrei. O paskui papūskit į uodegą! Kai pinigai kišenėje, eina jie visi tada po šimts velnių... O jeigu kas, Avdiajau, mirk dvėsk, bet savų neišduok. Įstatymas. Neišlaikysi — vis vien galas, nukeps kaip šunį. Kad ir už spygliuotos vielos, vis tiek suras. Čia tau ne juokas.. . Pamažu išaiškėjo, kad Petrucha darbavosi kažkokiose statybose, o, atėjus vasarai, traukdavo į Mujunkumų kraštą, žinojo vietas, kur gausu anašos. Jis pasakojo, kad esama tokių sąžalynų, ypač raguvose, kur anašos gyvas galas, visiems užtektų. Namuose palikęs tik seną motiną, girtuoklę. Broliai išsibarstę kas kur, Užpoliarėje tiesia dujotiekį. Pasak jo, kala vargšai pinigėlį, jeigu ne šaltyje, tai uodų debesy. O jis kartelį strykteli į Aziją — žvairę gražiąją, ir ištisus metus gali sau gyventi spjaudydamas į lubas, kad tik seilių užtektų. O jo porininko šeimyniniai reikalai buvo dar prastesni. Motinos nebuvo regėjęs. Pakliuvo į kūdikių namus. Kai jam buvo treji metai, kažkoks tolimojo plaukiojimo kapitonas iš Murmansko, kuris dažniausiai plaukiojo į Kubą, prisistatė su žmona į prieglaudą ir, pagal visas taisykles pasiėmus berniūkštį, įsisūnijo. Savo vaikų jie neturėjo. O po penkerių metų viskas nuėjo vėjais. Kapitono žmona išdardėjo su kavalierium kažkur į Leningradą. Kapitonas įjunko gerti, perėjo dirbti į uostą. Lionka vargais negalais stūmėsi mokykloje, gyveno čia pas kapitono tetą, čia pas jo brolį buhalterį, o šio žmona — tikras cerberis, taip viskas ir nusirito pakalnėn, vaikiščias nė vieno nebeklausė, stačiai padūko. Paliko kapitoną suvisai. Prisiglaudė pas karo invalidą, buvusį povandenininką, vienišą gerą žmogų, bet tasai jokios įtakos Lionkai neturėjo. Vaikinas gyveno kaip norėjo. Užsimanydavo kur nors važiuoti — išvažiuodavo. Užsimanydavo grįžti— parsirasdavo. Ir štai jau antrą sezoną Lionka važiavo rinkti anašos, panašu, kad ir pats įjunko į durnažolę, o jam tik šešiolika, prieš akis visas gyvenimas.. . Avdijui Kalistratovui reikėjo parodyti didelę savitvardą, kad nereaguotų į visas skandalingas detales, nes jis užsibrėžė tikslą —perprasti pačią prigimtį reiškinių, savo pinklėm apraizgančių vis daugiau ir daugiau jaunų žmonių. Ir kuo labiau jis gilinosi į šias liūdnas istorijas, tuo aiškiau suvokė, kad visa tai panašu į kažkokias povandenines tėkmes, kuomet gyvenimo jūros paviršius išlieka apgaulingai ramus, ir kad ydingus polinkius skatina ne vien pavienės, ne vien asmeninės, bet ir visuomeninės priežastys, paliekančios galimybę šitokios rūšies jaunimo ligoms plisti. Iš pirmo žvilgsnio tos priežastys buvo sunkiai pastebimos —jos buvo tarsi susisiekiantys kraujo indai, kurie išnešioja ligą po visą organizmą. Gali kiek nori gvildenti šias priežastis vieno asmens lygyje, nauda iš to menka, o gal ir jokios. Šiuo atveju būtina mažų mažiausiai rašyti sociologinį traktatą, o dar geriau pradėti diskusiją — spaudoje ir televizijoje. Mat ko jis užsigeidė, tarsi koks ateivis... O jis ir buvo ateivis, jei turėsime galvoje jo seminaristišką ribotumą, nesusigaudymą kasdieniame gyvenime. Vėliau jis įsitikino: niekas nėra suinteresuotas, kad apie panašius dalykus būtų kalbama atvirai, nes nuo to atseit gali nukentėti mūsų visuomenės prestižas, taip bent buvo aiškinama, nors, tiesą sakant, pirmučiausia reikėtų šnekėti apie nenorą be reikalo rizikuoti savo padėtimi, priklausančia nuo kitų asmenų nuomonės ir nuotaikos. Norint sukelti šurmulį dėl negerovių, klestinčių tam tikroje mūsų visuomenės dalyje, be viso kito turbūt reikėjo nebijoti pakenkti sau. Laimei ar nelaimei Avdijus Kalistratovas buvo nepriklausomas žmogus, jo nesaistė šitokia užslėpta baimė. Bet kol kas visi tie gyvenimiški atradimai buvo prieš akis. Jis dar tik žengė tuo keliu, dar tik prisilietė prie tų tikrovės reiškinių, kuriuos iš gailesčio paklydusioms sieloms jis troško pažinti savo kailiu, norėdamas^ padėti nors kai kuriems iš tų žmonių, ir ne moralais, ne priekaištais ar pasmerkimu, bet asmeniškai dalyvaudamas ir savo pavyzdžiu įrodydamas, kad išeitis iš tos pražūtingos padėties yra, kad ji įmanoma per atsinaujinimą, prisikėlimą ir šia prasme kiekvienas iš jų bent jau savo sielos mastu turės ryžtis revoliucijai. Tačiau vėlgi jis neįsivaizdavo, kaip brangiai reikės mokėti už tokias kilniadvasiškas idėjas. Buvo jaunas. Kažin, ar tik dėl to, kad jaunas... Su kokiu įsijautimu seminarijoje jis studijavo Kristaus istoriją —Jo kančias išgyveno taip giliai, jog verkė pasikūkčiodamas, perskaitęs, kaip Getsamanės sode Jį išdavė Juda! Kaip jį sukrėtė Kristaus nukryžiavimas tą karštą dieną ant Plynkalnio, jam pasirodė, kad tą akimirką sudužo visas pasaulis. Nepagalvojo nepatyręs jaunuolis: o gal žemėje veikia dėsnis, pagal kurį pasaulis skaudžiausiai baudžia savo sūnus už pačias tauriausias idėjas ir dvasios polėkius? Ar nevertėjo pamąstyti: o gal kaip tik šitokia forma tos idėjos egzistuoja, gal šitokiu būdu jos nugali? O jeigu taip? O jeigu būtent šitokia yra kaina už pergalę? Nors dar pačioje pradžioje sykį apie tai jis šnekėjosi su Viktoru Gorodeckiu, kurį, nepaisant nedidelio amžiaus skirtumo, Avdijus pagarbiai vadino Nikiforovičium. Pokalbis užsimezgė, kuomet Avdijus jau buvo apsisprendęs mesti dvasinę seminariją. —Ką aš galiu pasakyti? Matai, tėveli berneli, tik nepyk, Avdijau, kad aš retsykiais tave vadinu tėveliu berneliu, labai jau gražiai skamba,— garsiai mąstė Gorodeckis, kuomet jiedu pas jį gurkšnojo arbatą.— Tu išeisi iš seminarijos, veikiausiai tave atskirs nuo cerkvės, manau, tavo mokytojai nesileis, kad išeitum, metęs jiems iššūkį... Juolab kad priežastis, dėl kurios tu išeini, taip sakant, retai pasitaikanti ir labai nemaloni cerkvei — išeini ne dėl patirtos neteisybės, skriaudos ar suvaržymų ir ne dėl to, kad būtum susikivirčijęs su kuriuo nors cerkvės pareigūnu, ne, tėveli berneli, cerkvė tau niekuo nenusikalto... Tu nutrauki ryšius su ja, taip sakant, vien idėjiniais sumetimais. —Taip, Viktorai Nikiforovičiau, teisingai. Tiesioginių priežasčių nėra, būtų labai paprasta — dėl skriaudos. Aš niekuo dėtas, bėda ta, kad tradicinės religijos šiandien beviltiškai paseno, negali būti rimtos kalbos apie religiją, kuri apeliavo į atbundančios prastuomenės gimininę sąmonę. Pats suprantate, kad tik tuo atveju, jei istorija sugebės iškelti naują centrinę figūrą pasauliniame tikėjimų horizonte — Dievą amžininką, figūrą su naujomis dievybės idėjomis, atitinkančiomis šiuolaikinius žmonijos poreikius, tik tuo atveju dar galima tikėtis, kad religija bus šio to verta. Šit kokia mano išėjimo priežastis. —Suprantu, suprantu! — atlaidžiai šyptelėjo Gorodeckis ir, siurbčiodamas arbatą, kalbėjo toliau: — Visa, ką tu sakei, skamba lyg ir stulbinančiai. Bet prieš liesdamas tavo teoriją, noriu tau pasakyti, kad štai sėdžiu dabar, gurkšnoju arbatą ir stačiai džiaugiuosi, jog mudu gyvename ne viduramžiais. Juk už tokią negirdėtą ereziją kur nors katalikiškoje Europoje, Ispanijoje arba Italijoje, vien už žodžius, kuriuos tu drįsai ištarti, o aš per neatsargumą juos išklausiau, mus abu, tėveli berneli, iš pradžių ketvirčiuotų, paskui sudegintų ant laužo, o dar vėliau palaikus sumaltų į miltus ir išbarstytų pavėjui. Ak kaip žiauriai mudu sudorotų inkvizicija ir su kokiu malonumu! Jeigu jau šventoji inkvizicija sudegino vieną nelaimėlį vien už tai, kad jisai, kaip buvo rašoma skunde, neva leidęs sau mįslingai šyptelėti, paminėjus nekaltąjį prasidėjimą, tuomet reikia manyti... —Atleisk, Viktorai Nikiforovičiau, kad pertraukiu,— su šypsena tarė Avdijus, nervingai segiodamas juodą seminaristo surdutą.— Suprantu, kad ganėtinai tave pralinksminau, tačiau bejuok,— jeigu mūsų laikais gyvuotų inkvizicija, ir jeigu rytoj už ereziją man grėstų laužas, aš neatsižadėčiau nė vieno savo žodžio. —Tikiu,— pritariamai linktelėjo Gorodeckis. —Aš priėjau šią idėją neatsitiktinai. Aš priėjau ją, išstudijavęs krikščionybės istoriją ir stebėdamas nūdieną. Ir aš ieškosiu naujos šiuolaikinės Dievo formos, nors man ir nepavyktų jos niekada rasti... —Gerai, kad užsiminei apie istoriją,— nutraukė jį Gorodeckis.— Dabar paklausyk manęs. Tavo idėja apie naująjį Dievą — abstrakti teorija, nors, mūsų intelektualų kalba tariant, kažkuo nepaprastai aktuali. Tai yra tavo samprotavimai, kaip anksčiau sakydavo, proto pratybos. Tu programuoji Dievą, bet Dievas negali būti išprotautas, kad ir kaip viliojančiai ir įtikinamai tatai atrodytų. Suprask, jeigu Kristus nebūtų buvęs nukryžiuotas, jis nebūtų Viešpats. Tą unikalią asmenybę, pagautą visuotinės teisingumo karalijos idėjos, žmonės iš pradžių žvėriškai nužudė, po to iškėlė į aukštybes, apdainavo, apraudojo, o galiausiai apgailėjo. Šitaip į vieną daiktą susipynė garbstymas ir saviplaka, atgaila ir viltis, bausmė ir malonė — ir meilė žmonėms. Kitas reikalas, kad vėliau viskas buvo iškraipyta ir pritaikyta tam tikrų sluoksnių tam tikriems interesams, bet toks yra visų pasaulinių idėjų likimas. Tad ir pagalvok, katras stipresnis, katras galingesnis ir patrauklesnis, katras artimesnis — ar Dievas kankinys, kursai užkopė ant ešafoto, dėl idėjos kentėjo kryžiaus kančias, ar virš visko esanti būtybė, tegul ir šiuolaikiškai mąstanti, tasai abstraktus idealas. —Galvojau apie tai, Viktorai Nikiforovičiau. Jūs teisus. Bet aš negaliu atsisakyti minties, kad atėjo laikas peržiūrėti, tegul ir sunkiai pajudinamą, požiūrį į Dievą, jau kažin kada nebeatitinkantį naujos pasaulio sampratos. Juk tai akivaizdu. Nėra ko ginčytis. Gali būti, kad aš remiuosi abstrakcija, ieškau to, kas negali būti ieškoma. Na ir kas! Kas, kad mano mintys nesuderinamos su kanonine tikyba. Aš nieko sau negaliu padaryti. Būčiau laimingas, jei kas nors įtikintų mane, kad klystu. Gorodeckis supratingai skėstelėjo rankomis: —Suprantu tave, tėve Avdijau. Tačiau nežiūrint viso to, privalau įspėti — dievoieška cerkvės tarnų supratimu yra pats baisiausias nusikaltimas prieš cerkvę, tai lygiai tas pats, jeigu, tarkime, tu įsigeistumei apversti visą pasaulį aukštyn kojomis. —Žinau,— ramiai atsakė Avdijus. —Bet dar labiau dievoieškos nemėgsta pasauliečiai. Ar apie tai pagalvojai? —Paradoksalu,— nustebo Avdijus. —Pagyvensi — pamatysi... —Bet kaipgi šitaip? Argi jųjų pozicijos sutampa? —Gal ir nesutampa, tačiau niekam tai nereikalinga. —Keista, pasirodo, kad tai, kas užvis reikalingiausia, niekam nereikalinga... —Manau, kad sunku bus tau, tėve Avdijau. Aš tau nepavydžiu, bet ir nebandau suturėti,— pasakė Gorodeckis, baigiant šneką. Jis buvo teisus. Teisus dėl visko. Neilgai trukus Avdijus Kalistratovas galėjo tuo įsitikinti. Šis nedidelis įvykis nutiko prieš išvejant jį iš seminarijos. Tą dieną į jų miestelį atvyko ir rektorato labai pagarbiai stotyje buvo sutiktas svarbus asmuo — patriarchijos mokymo įstaigų Koordinatorius, tėvas Dimitrijus. Savo tarpe seminaristai jį taip ir vadino — tėvu Koordinatorium. Malonus ir išmintingas vidutinio amžiaus žmogus, idealiai atitinkantis savo pareigas, tėvas Koordinatorius šįsyk atvyko ryšium su nepaprastu įvykiu, kurio kaltininkas, vienas geriausių seminaristų Avdijus Kalistratovas, pasuko erezijos keliu —panūdo revizuoti šventąjį raštą, siūlydamas abejotiną idėją apie Dievą amžininką. Suprantama, tėvas Koordinatorius atvyko kaip mokytojas ir taikintojas, idant savo autoriteto galia grąžintų paklydusį jaunuolį į cerkvės glėbį ir neišleistų konflikto už jos sienų. Tuo požiūriu cerkvė menkai kuo skiriasi nuo pasaulietiškų institutų, kuriems munduro garbė yra užvis svarbiau. Jeigu Avdijaus Kalistratovo vietoje būtų buvęs žmogus su didesne gyvenimo patirtimi, tai jis šitaip būtų ir suvokęs Koordinatoriaus misiją, bet Avdijus visai nuoširdžiai nesuprato žymaus cerkvės veikėjo ketinimų, todėl smarkiai sukomplikavo jo planus. Avdijus buvo iškviestas pokalbiui su tėvu Koordinatorium vidurdienį ir prabuvo su juo trejetą valandų, nė kiek ne mažiau. Iš pradžių tėvas Koordinatorius pasiūlė jam drauge pasimelsti prie altoriaus akademinėje cerkvėje, įrengtoje vienoje pagrindinio korpuso salių. —Sūnau mano, tu, be abejo, nujauti, kad kalbėsiu su tavimi rimtai, bet neskubėkime, malonėk mane palydėti prie Dievo altoriaus,— paprašė jis, žvelgdamas į Avdijų pūpsančiomis, kiek paraudusiomis akimis,— jaučiu, mudviem pirma reikia drauge pasimelsti. —Saugok jus, Viešpatie, valdove,— tarė Avdijus,— aš pasirengęs. Malda man yra nuolatinių apmąstymų apie Aukščiausiąjį kontrapunktas. Man regis, kad mintis apie Dievą amžininką niekuomet manęs neapleidžia. —Nereikia taip skubintis, sūnau mano,—santūriai ištarė tėvas Koordinatorius, kildamas iš krėslo. Jis netgi praleido pro ausis įžūloką frazę apie Dievą amžininką ir kontrapunktą, patyręs dvasininkas nepanoro iš pat sykio aštrinti pokalbio.— Pasimelskime. Galiu tau pasakyti,—kalbėjo jis toliau,—kad kuo ilgiau gyvenu pasaulyje, tuo labiau įsitikinu Dievo maloningumu ir begaline jo meile žmonėms. Ir esu laimingas, kad tatai mums duota pajusti, pasiaukojamai meldžiantis. Begalinis yra Viešpaties atlaidumas. Išties Aukščiausiojo meilė mums neturi ribų. Galbūt mūsų maldos atrodo jam tik lengvabūdiškas vapėjimas, bet jose mūsų neišardoma vienybė su Dievu. —Jūsų tiesa, valdove,— ištarė Avdijus, stovėdamas tarpduryje. Ir kadangi buvo dar žalias ir nekantrus, tuoj pat, neišlaukęs mandagiame pokalbyje privalomos pauzės, paklojo savo kozirį: —Tačiau drįstu pastebėti, kad Dievas mūsų supratimu yra begalinis, bet juk mintis žemėje vystosi, pažinimui keičiant pažinimą, todėl peršasi išvada: Dievas taip pat privalo vystytis, privalo turėti šitokią savybę. O kaip jūs manote, valdove? Tėvas Koordinatorius nebegalėjo išsisukti nuo atsakymo. —Betgi tu ir karštas, sūnau mano,—pasakė jis, dusliai kosčiodamas ir taisydamasis savo akliną drabužį.— Nedera taip kalbėti apie Dievą, nors tebesi dar jaunas. Mums nelemta pažinti proamžį Kūrėją. Jis egzistuoja šalia mūsų. Net materializmas pripažįsta, kad pasaulis egzistuoja už mūsų sąmonės ribų. O Dievas juolab. —Atleiskite, valdove, bet daiktus geriau vadinti tikrais vardais. Už mūsų sąmonės ribų Dievo nėra. —Ir tu tuom tiki? —Taip, todėl ir sakau. —Na ką gi, išsyk nedėliokim taškų ant „i". Tebūnie tai nedidelė mokslinė diskusija. Pasimeldę pratęsime ją. O kol kas malonėk mane palydėti į šventyklą. Jau vien tas faktas, kad tėvas Koordinatorius suteikė Avdijui garbę drauge pasimelsti akademinėje cerkvėje, logiškai mąstant, turėjo būti suprastas kaip geranoriškumo ženklas, ir seminaristas, kuriam grėsė pašalinimas, rodos, privalėjo pasinaudoti palankia situacija. Jie ėjo koridoriumi —priekyje tėvas Koordinatorius, greta jo, atsilikęs per pusę žingsnio, Avdijus Kalistratovas. Žvelgdamas į tiesų šventiko stotą, į tvirtą jo eiseną, į juodą, laisvą, siekiančią grindis sutaną, teikiančią ypatingo didingumo, Avdijus pajuto jame susikaupusią per amžių amžius jėgą, kuri bet kokioje žmogiškoje veikloje, kai tenka saugot tikėjimo kanonus, pirm visko žiūri savo interesų. Su ja, su šia amžinąja pasipriešinimo jėga, jam ir teks susiremti, ieškant teisybės gyvenime. Bet tuo tarpu jie abu ėjo pas Tą, į kurį kiekvienas savaip tikėjo, ir kurio vardu privalėjo įteigti kitiems žmonėms pačias bendrąsias mintis apie pasaulį ir žmogaus vietą jame. Ir vienas, ir kitas dėjo viltis į Jį, nes Jis buvo visažinis ir visamylis. Taip jie ėjo.. . Akademinėje cerkvėje tuo metu buvo tuščia, todėl ji atrodė ne tokia maža. Šiaip jau cerkvė buvo kaip cerkvė, nebent pritemdyto altoriaus gilumoje pernelyg ryškiai baltavo matinės šviesos iš apačios apšviestas Kristaus veidas, kukliai įrėmintas apjuodusiais plaukais. Kristaus žvilgsnis buvo įdėmus ir griežtas. Į jį nukreipė savo akis ir mintis abu maldininkai — ganytojas ir jaunasis mokytinis, dar nepraradęs laisvės reikšti savo nuomonę. Kiekvienas iš jų atėjo čionai, vildamasis lyg ir asmeniškai pasišnekėti su Juo, nes Jis bet kuriuo paros metu galėjo sinchroniškai kalbėti su nesuskaičiuojama gausybe norinčių kreiptis į Jį žmonių, praktiškai vienu metu su visa žmonija bet kuriose žemės platumose. Todėl Jis ir buvo visur esantis. Ir šį sykį viskas vyko panašiai: kalbėdamas maldos žodžius, kiekvienas norėjo kartu išpasakoti savus rūpesčius ir širdgėlą, pasiteisinti dėl visko, ką jis padarė vardan tikėjimo į Jį, kiekvienas bandė lyginti save su įsivaizduojama visata, kurioje užėmė tik mikroskopinę vietelę ir gyveno tik mikroskopinį laiko tarpelį, kiekvienas, žegnodamasis kryžiaus ženklu, dėkojo Kūrėjui už tai, kad jam buvo leista gimti šiame pasaulyje, kiekvienas prašė, atėjus paskutiniajai iš paskutiniųjų dienų, leisti numirti su Jo vardu lūpose... Paskui jie sugrįžo į aną kabinetą prie savo reikalų ir čia atvirai akis į akį pasikalbėjo. — Na, sūnau mano, aš nesakysiu tau pamokslų,—pirmučiausia ištarė tėvas Koordinatorius, patogiai įsitaisydamas odiniame krėsle priešais Avdijų Kalistratovą, kuris prisėdo ant kėdės, romiai sudėjęs rankas ant liesų kelių, išsišovusių pro pilką seminaristo drabužį. Avdijus buvo pasirengęs griežtam pokalbiui, todėl gerokai nustebo, neišvydęs valdovo akyse nei įtūžio, nei kitų blogų ketinimų, priešingai, tėvas Koordinatorius atrodė gana ramus. —Klausau jūsų, valdove,— paklusniai atsiliepė seminaristas. —Taigi, kartoju, aš tavęs nerūgosiu, nesakysiu pamokslų. Tokios primityvios priemonės tavęs nepaveiks. Tačiau kalbos, kuriom tu švaistaisi — ir ne dėl to, kad būtum lengvabūdis, o dėl to, kad esi karštakošis — negali nesukelti apmaudo. Bet nepaisant to, manau, pastebėjai, kad kalbuosi su tavim kaip su lygiu. Juoba kad esi pakankamai protingas... Pasakysiu atvirai: šitaip elgiuosi vardan cerkvės, idant protas tavo nepriešginiautų jos mokymui, o pilnai ir besąlygiškai vykdytų Viešpaties prisakymus. Aš neslepiu šito. Nors galėčiau tėviškai tau nusukti ausį, nes gerai pažinojau tavo velionį tėvelį, mudu gražiai sugyvenome. Jis buvo tikro krikščioniško dorybingumo įsikūnijimas, be to, gana prasilavinęs žmogus. O štai dabar lemtis mane suvedė ir su tavim, Avdijau, sūnum velionio diakono Inokentijaus Kalistratovo, kanceliarine kalba tariant, daugelį metų atidavusio cerkvės tarnybai. Ir kas iš to? Neslepiu, pradžioje apie tave girdėjau daug teigiamų dalykų, tačiau šiandien čionai mane atvedė aplinkybės, keliančios nerimą. Išeina, kad tu pasišovei revizuoti tikybos mokslą, pats būdamas pagal statusą tiktai mokinys. Net iš tavo atsitiktinių pareiškimų man paaiškėjo, kad tavo klaidos turbūt labiau sietinos su jaunu amžiumi. Taip bent norėtųsi manyti. Mat jaunystei dėl daugybės įvairių priežasčių būdingas nepaprastas pasitikėjimas, kuris kiekviename žmoguje pasireiškia vis kitaip, priklausomai nuo temperamento ir išsiauklėjimo. Ar esi girdėjęs, kad pagyvenęs, nemažai kančių iškentėjęs žmogus prieš amžiaus galą nustotų tikėti į Dievą arba sumanytų savaip aiškinti dieviškąsias sąvokas? Ne, o jeigu šitaip nutinka, tai, be abejonės, nutinka itin retai. Būtent su metais dieviškumo esmė atsiskleidžia vis giliau. Juk visi Europos filosofai, iš dalies vadinamieji prancūzų enciklopedistai, dar prieš revoliuciją suirutės metais pradėję ateistinį religijos šturmą, kuris tęsiasi bemaž tris šimtus metų, po teisybei, buvo jauni žmonės, argi ne taip? —Taip, valdove, jie buvo jauni,— patvirtino Avdijus. —Na matai. Argi tai neliudija, kad jaunystei yra būdingas savotiškas, kaip šiandien madinga sakyti, ekstremizmas, visų pirma dėl to, kad ši ypatybė jauno amžiaus žmonėms yra natūrali. —Taip, bet anie jauni žmonės, kurie, mūsų akimis žiūrint, tapo ekstremistais, vis dėlto buvo gana tvirtų įsitikinimų —įsiterpė Avdijus. —Be abejo, be abejo,— suskubo pritarti tėvas Koordinatorius—bet tai ypatinga situacija. Šiaip ar taip, jie ne kulto tarnai, jų pažiūros į religiją tebuvo jų asmeninis reikalas, ko iš jų norėti, o tu, sūnau mano, esi būsimasis ganytojas. —Tuo labiau,— pertraukė jį Avdijus,— juk idėja reikalauja, kad žmonės nedvejodami tikėtų manimi ir mano žiniomis. —Neskubėk,— suraukė kaktą tėvas Koordinatorius,— jeigu tu nenori suprasti mano žodžių, pasakytų tavo paties labui, kalbėkim kitaip. Na, pirmučiausia, ne tu pirmas, ne tu paskutinis, kurį užvaldo prieštaravimų dvasia, įsisavinant tikėjimą. Tokių kaip tu, abejojančių, bažnyčia savo amžiuje matė apsčiai. Na ir kas? Dideli dalykai neapsieina be nuostolių. Tokių trumpalaikių epizodų, atsitiktinumų buvo ir bus. Svarbiausia, kad jų laukia neišvengiama baigtis: arba subjektas ryžtingai atsižada savo dvejonių ir, padaręs ryžtingą posūkį, su dar didesniu uolumu ir įkarščiu besąlygiškai išpažįsta tikrąjį tikėjimą, kuo nusipelno aukštesniųjų dvasios tėvų atleidimo, arba, anam užsispyrus ir nepaklusus, toksai eretikas yra išvaromas iš cerkvės ir prakeikiamas. Ar tau aišku, kad trečio kelio nėra, kad trečias kelias neįmanomas? Tavo naujamanybė negali būti priimta. Ar aišku? —Taip, valdove, bet aš manau, kad trečias kelias yrą būtinas ne tiek man, kiek pačiai cerkvei. —Na na, — su pašaipa palingavo galvą tėvas Koordinatorius.— Niekus paistai! — šūktelėjo jis ir piktdžiugiškai pasiūlė: — Būk malonus ir išklok, kokį trečią kelią tu siūlai šventajai cerkvei. Ar tik ne kokią nors revoliuciją? Juk tokių dalykų istorija dar nėra regėjusi... —Siūlau įveikti per amžius įsisenėjusį surambėjimą, vaduotis iš dogmatizmo, suteikti žmogaus dvasiai laisvę, idant Dievas būtų suvokiamas kaip aukščiausioji žmogiškosios būties prasmė. —Gana, gana! — užprotestavo tėvas Koordinatorius.— Mielasis, tokia saviveikla kelia juoką! —Na, jeigu jūs, valdove, neigiate minties savarankiškumą, tuomet, deja, tikrai beprasmiška mums toliau šnekėtis. —Teisingai sakai — beprasmiška!—užsiplieskė tėvas Koordinatorius ir atsistojo. Jo balsas sugaudė:—Atsipeikėk, jaunuoli, nusikratyk puikybės! Tu pražūtingame kelyje! Nelaimingasai, tau regis, kad Dievas tėra tik tavo vaizduotės vaisius, todėl žmogus bemaž Dievas virš Dievo, o tuo tarpu pati sąmonė yra dangiškos galybės tvarinys. Duok tik valią naujamanybei, ir tu beregint paversi niekais tūkstantamečius įstatymus ir draudimus, už kuriuos žmonės, kentėdami ir praregėdami, taip brangiai mokėjo, idant išsaugotų, keičiantis kartoms, tikėjimo normas ir principus. Šit kur tu taikai, kviesdamas vaduotis iš dogmatizmo, o juk dogmos atsirado iš Viešpaties malonės. Be naujamanybės bažnyčia gyvens kaip gyvenus, o be dogmų tikybos nebus. Ir jeigu jau šia linkme pakrypo kalba, atsimink: dogmatizmas — tvirčiausias visų nuostatų ir visų valdžių ramstis. Naujamanybės sampratomis neva pagrįsdamas Dievą, iš tikrųjų tu jį ignoruoji. Esi pasišovęs pakeisti jį savimi! Bet laimė, kad ne nuo tavęs ir panašių į tave priklauso, ką Dievui daryti su mumis —tavoji dievonieka žudo vien tave patį. O Viešpats bus kaip buvęs per amžių amžius! Amen. Avdijus Kalistratovas pabalusiomis lūpomis stovėjo priešais tėvą Koordinatorių: jį skaudino šio įtūžis. Bet vis viena jis nepasidavė: —Atleiskit, valdove, dangiškai galybei neverta priskirti to, kas pareina nuo mūsų pačių. Kodėl Dievas sukūrė mus tokius netobulus, juk jis galėjo išvengti, kad mumyse, Jo tvariniuose, vienu metu įsikūnytų dvi prieštaraujančios jėgos — gėris ir blogis. Kam Jam prireikė tverti mus tokius neatsparius abejonėms, ydoms, klastai netgi santykiuose su Juo pačiu. Jus kovojate už tikėjimo absoliutą, už kartą visam gyvenimui perprastą pasaulio ir mūsų dvasios esmę, bet juk tai nelogiška — nejaugi per du tūkstančius krikščionybės metų mes negalime pridurti nė vieno žodžio prie to, kas pasakyta vos ne ikibibliniais laikais? Jūs kovojate už monopolį į teisybę, bet šitaip mažų mažiausiai apgaudinėjate save, nes negali būti tokio mokslo, kuris kartą visiems laikams perprastų tiesą ligi galo. Jeigu jau taip, vadinasi, tasai mokymas miręs. Jis užsičiaupė ir, stojus tylai, pro langą pasigirdo miesto cerkvėje suskambėjęs varpas. Toks artimas ir toks pažįstamas buvo tasai varpo skambesys, simbolizuojantis žmogaus ir Dievo ryšį, ir Avdijus panoro išplaukti, nutolti, išnykti begalybėje kaip tie garsai. —Jaunuoli, tu pernelyg toli nuklydai — ištarė tėvas Koordinatorius šaltu skardiniu balsu.— Man nederėjo leistis su tavim į teologinius ginčus, nes tavo žinios labai skurdžios ir netgi abejotinos,—ar tik nesi kurstomas žmonių giminės priešo —šėtono? Viena pasakysiu tau atsisveikinant: per tokias savo mintis padėsi tu galvelę, nes pasauliečiai nepakenčia tų,- kurie abejoja teorijų pagrindais, mat bet kuri ideologija pretenduoja į galutinę teisybę, ir tu tikrai su tuo susidursi. O pasaulietiškas gyvenimas yra daug žiauresnis negu gali pasirodyti, ir tu dar at-kentėsi už savo kvailumą ir prisiminsi mūsų pokalbį. Tačiau užteks, ruoškis išeiti iš seminarijos, tu būsi atskirtas nuo bažnyčios — Dievo namų! —Mano bažnyčia visada bus su manimi,— nepasidavė Avdijus Kalistratovas.— Mano bažnyčia — tai aš pats. Aš nepripažįstu šventyklų, o juo labiau šventikų, ypač tokių, kokie jie dabar. —Duok Dieve, berniuk, kad viskas baigtųsi laimingai, bet patikėk: pasaulietiškas gyvenimas išmokys tave paklusnumo, nes jame egzistuoja kasdienė būtinybė — pelnytis duonos kąsnį. Ir ši būtinybė ligi šiol įsakinėja ir valdo milijonus tokių kaip tu... Išties šiuos perspėjimus Avdijus Kalistratovas vėliau prisiminė ne sykį ir ne du, bet jam kaskart atrodė, kad svarbiausia, dėl ko jis gyvena, jo paskirties prasmė — dar prieš akis, tarsi toji horizonto linija, kad visos peripetijos ir gyvenimiškos negandos tėra laikinos ir kad ateis diena, kuomet daugelis žmonių paseks jo pavyzdžiu, o argi ne toks yra jo gyvenimo tikslas? Tomis dienomis, kuomet kartu su bėgūnais jis važiavo į kanapių stepes, nuo ryto iki vakaro žiūrėdamas pro traukinio langą į tuščias platybes, mintyse kalbėjo sau: „Na, dabar esi vienas, niekas tavęs nesaisto, išskyrus redakcijos užduotį, visur kitur gali elgtis savo nuožiūra. Na ir kas tau atsivėrė kančių keliuose? Štai jis, gyvenimas, toks, koks yra, ir tu prieš jį akis į akį. Kaip. ir prieš šimtą metų žmonės važiuoja traukiniu iš kažkur į kažkur, o tu vienas iš keleivių, ir bėgūnai — keleiviai, tokie kaip visi, bet potencialiai jie beviltiški žmonės, nes parazituoja baisios ydos dėka. Atrodytų, kad kartus dūmelis tik menkniekis, saldus kvaišuliukas, tačiau jis griauna žmogų žmoguje. Kaipgi tu žadi juos apginti, kuomet jie aukojasi patys? Ar žinai, iš kur viskas imasi? Kur slypi priežastys? Tyli — nežinai, nuo kurio galo pradėti, kaip paaiškinti, ką daryti? Argi ne tu nesulaikomai veržeisi iš seminarijos tenai, kur srauniai teka gyvenimas, geisdamas jį bent truputį pasukti į gerąją pusę? Bendramoksliai seminarijoje tave praminė idealistu. Matyt, ne veltui. O štai dabar jau abejoji, ar tu reikalingas anašos rinkėjams, ar jie nori, kad kištumeisi į jų reikalus ir poelgius. Ir ką gi tu gali jų labui padaryti? Įkalbinėjimais priversti juos gyventi kitaip? O kol tu kamuojies, neišmanydamas ko griebtis, jie važiuoja su aiškiausiu tikslu, jie trokšta sėkmės ir šitaip įsivaizduoja savąją laimę. Kokiu būdu priversti juos pakeisti savo pažiūras, kaip atgręžti veidu į teisybę? O nesikišant, nepadedant, anksčiau ar vėliau jie atsidurs teisme, po to kolonijose, tačiau suvoks tai ne kaip kaltę, o kaip nelaimę. Visai kas kita yra suturėti juos nuo blogo poelgio, priversti, kad jie apsišvarintų per atgailą, patys atsižadėtų nusikalstamo verslo ir atrastų tikrąją laimę kituose dalykuose. Kaip būtų puiku! Bet kas gi toji laimė, kurią jie turėtų rasti? Gal mūsų reklamuojamos vertybės? Bet jos gerokai nupigintos ir suvulgarintos. Gal Dievas, kuris nuo vaikystės jiems atrodė tik diedukų ir bobučių pasakaitė, kėlė pajuoką, ir tiek? Pagaliau kas yra žodis prieš galimybę paprasčiausiai gauti daug pinigų? Nūnai populiariausias aforizmas—padėkos prie bylos neprisegsi, o pinigai yra pinigai! O pinigai, kuriuos daro bėgūnai, matyt, yra ne vien mūsiškiai, galimas daiktas, kad ir svetimi — antai kiek bėgūnų suvažiuoja iš uostamiesčių — Murmansko, Odesos, Pabaltijo, žmones šneka, kad ir iš Tolimųjų Rytų. Kur iškeliauja anaša. ir plastilino bei ekstros dariniai? Bet nejau svarbiausia — kur iškeliauja? Kodėl šitaip yra, kodėl tokie dalykai įmanomi mūsų gyvenime, mūsų visuomenėje, kuri visam pasauliui paskelbė, kad mūsų socialinė sistema yra nepažeidžiama ydų? O, jeigu pavyktų išspausdinti straipsnį, į kurį atsilieptų šimtai žmonių, atsilieptų kaip į savo gyvybinį reikalą, kaip į gaisrą savo namuose, kaip į savo vaikų nelaimę, tik tuomet žodis, palaikomas daugelio neabejingų žmonių, galėtų įveikti pinigus ir nugalėti ydą! Duok Dieve, kad šitaip įvyktų, kad žodis būtų pasakytas ne tuščiai. Jeigu jau teisybė, kad „Iš pradžių buvo žodis", tai tegul tada ir ne-menksta jo pirmapradė galia... Kad šitaip gyventume, kad šitaip galvotume... Bet vėlei kreipiuosi į tave, Dieve: kas yra žodis prieš skambantį pinigą? Kas yra pamokslas prieš slepiamą ydą? Kaipgi žodžiu galima įveikti materialų blogį? Tad suteik man jėgų, neapleisk manęs kelyje, aš vienas, kol kas vienas, o tų, kurie trokšta lengvai pasipelnyti, devynios galybės..." Pervažiavęs Saratovo žemę, traukinys „Maskva—Alma Ata" jau antrą parą riedėjo per kazachų kraštą. Pirmą kartą atsidūręs Turano žemumoje, kitoje kontinento pusėje, Avdijus Kalistratovas stebėjosi šio krašto mostais ir mastais, kažkada Rusijos įsigytomis geografinėmis platybėmis — prieš akis plytėjo išties neužmatomos tolumos: kartu su Sibiru, sumetė jis mintyse, čia bemaž pusė pasaulio sausumos... O gyvenvietės tokios retos... Miestai, kaimai ir aūlai, stotys, tarpstotės, paskiri tvartai ir namai šliejosi prie geležinkelio kaip reti potėpiai neaprepiamoje stepių drobėje, taip ir neišmargintoje, nenuspalvintoje, padengtoje tik vienodu pilkšvu gruntu... Siame krašte driekėsi tik plikos stepės, nūnai čia buvo pats žydėjimo metas, kuomet didžiosios ir mažosios žolės pasiekia apoteozę, jų žiedai kelioms dienoms pakeičia žemės veidą, o paskum žolės vėl nugeibsta po negailestinga saule ir vėl ištisus metus laukia pavasario... Pro atvirus vagonų langus plūsčiojo tiršti žydinčių stepės žolynų kvapai, ypač stipriai pakvipdavo, kuomet traukinys lūkuriuodavo kokioje nors nežinomoje tarpstotėje, atviroje visų keturių pasaulio šalių vėjams, ir tuomet magėjo šokti laukan iš tvankaus vagono ir lakstyti po šituos žolynus, neišvaizdžius, tačiau taip aitriai kvepiančius pelynais, žemės syvais ir sausu dirvonu. Keista, galvojo Avdijus, nejaugi ir tos prakeiktos kanapės taip laisvai želia ir taip gundančiai kvepia? Turbūt jos kvepia dar stipriau ir aitriau, sprendžiant iš bėgūnų atvirumo valandėlėmis pasakojamų nutikimų, tačiau svarbiausia, anot jų, kad anaša yra aukšta ir daugiastiebė, jos sąžalynai bemaž siekia juosmenį. Tačiau auga tos laukinės kanapės toli gražu ne visur, o tik tam tikrose vietose, ir, ačiū dievui, galima įsivaizduoti, kas darytųsi, jeigu jos būtų prieinamesnės... Štai ir važiuoja bėgū-nai iš tolimų uostamiesčių, danginasi iš vieno pasaulio krašto į kitą, važiuoja lyg užkerėti ieškoti svaiginančios anašos... Dar toloka, jiems reikės dar ilgai ilgai važiuoti — ir neaišku, kuo viskas baigsis, kas išeis iš tos užmačios. O retkarčiais, trumpam pamiršęs savo slaptos kelionės tikslą, Avdijus Kalistratovas bandydavo įsivaizduoti, kas ir kada šiuose kraštuose gyveno, prisimindavo skaitytas knygas apie šį kraštą, mokykliniais laikais matytus filmus ir džiaugdavosi, regėdamas dar neišnykusius ano gyvenimo požymius ir pėdsakus: rusvų kupranugarių kaimenes, po stepę lyg apleisti miestai išsibarsčiusias kapines — mazarus, nedidelius aūlus su keliomis kibitkomis, o kartais šmėsteldavo ir jurta — vienui viena, kiek akys užmato, ir suimdavo baimė dėl to vargano, pasaulyje pasimetusio būsto gyventojų, prieš akis pralėkdavo raiteliai, tai po vieną, tai būreliu, kai kurie, lyg senais laikais, užsivožę smailėjančias į viršų kepures, arklius pažaboję senoviškomis kamanomis... Jis galvojo: kaip žmonės galėjo šičia gyventi, kaip jie nenumirdavo iš ilgesio šiose milžiniškose bevandenėse platybėse? O ką jie darydavo naktimis? Ką žmogus jaučia čionai, žvelgdamas į naktinį kosmosą, turbūt jam labai baisu ir kraupu jausti savo absoliutų vienišumą begaliniame pasaulyje, ir todėl praeinantys traukiniai čia tikriausiai teikia džiaugsmą ir nėmaž nedrasko nervų, kaip kad didmiesčiuose. O gal priešingai, gal stepių naktų didybė sielose gimdo didžius eilėraščius, nes kas yra poezija, jeigu ne žmogaus dvasios saviraiška pasaulio erdvėse. Tačiau šitokie apmąstymai trukdavo neilgai, greitai vėl užplūsdavo mintys, kad jis važiuoja drauge su anašos rinkėjais, kad bendrauja, įstatymiškai žiūrint, su nusikaltėliais ir kol kas vardan laikraščiui pažadėto socialinio dorovinio reportažo jam teks taikstytis su šiuo gyvenimu, su blogiu, kurį neša anašistai. Taip pagalvojęs, jis jausdavo smelkimą po mentėmis, nemalonų erzulį skrandyje, kažkokį pagaugais einantį nerimą, tarsi jis būtų vienas iš bėgūnų, vienas iš tų įsivėlusių į nusikaltimą jaunuolių. Ir tada jis suprasdavo, ką jaučia tie, kuriems nuolat ant širdies gula slepiama našta, suprasdavo, kad nepaisant žemės platybių, nepaisant naujų įspūdžių džiugesio, nei širdis, nei protas nieko iš to negauna, jeigu sąmonėje tuo metu dygsi bent mažiausias skaudus taškelis — jis pamažu nulemia ir žmogaus savijautą, ir jo santykius su aplinkiniais. Stebėdamas bėgūnus, su kuriais nūnai keliavo į kanapių stepes, mėgindamas juos prakalbinti, laukdamas jų atviro išsipasakojimo, Avdijus Kalistratovas vylėsi, kad nepaisant išoriško pasitikėjimo savimi, kiekvienas iš jo bendrakeleivių bėgūnų yra slegiamas savojo užsiėmimo, neišvengiamo atpildo baimės, todėl gailėjo jų. Kaipgi kitaip galima paaiškinti pagyrūniškas jų kalbas, įžūlų žargoną, kortas, degtinę, jų narsą — arba laimėti, arba nugarmėti, nes kitos išeities gyvenime jie nemato. Išvaduoti šių žmonių sielas iš ydų nelaisvės, iš vergijos, atverti jiems akis, idant jie išvystų patys save, išlaisvinti nuo baimės, nuolat persekiojančios juos, žudančios it nuodas, tvyrantis ore — štai ko troško Avdijus Kalistratovas ir, pasitelkęs pagalbon visas savo žinias ir ne itin turtingą, bet vis dėlto nemenką patirtį, jis ieškojo kelių šiam kilniam troškimui įgyvendinti, nūnai jis jau suprato, kad ir metęs seminariją, atsiribojęs nuo oficialiosios bažnyčios, širdies gilumoje liko pamokslininkas ir kad didžiausias žygis, kurį jis gali atlikti gyvenime, yra skleisti tiesos ir gėrio žodį taip, kaip jis jį supranta. Taigi neprivalu būti įšventintam į dvasininkus, pakanka ištikimai tarnauti tam, ką gerbi ir garbini. Tuo tarpu jis dar net kaip reikiant neįsivaizdavo tos veiklos, kurios išdrįso imtis, širdies ir proto liepiamas, taurių troškimų vedamas. Juk vienas dalykas yra didžiadvasiškai svajoti ir svajonėse gelbėti kitus nuo ydų, o kitas — daryti gera realiems žmonėms, anaiptol netrokštantiems, kad juos vestų į dorybę kažkoks Avdijus, toks pat bėgūnas — anašos rinkėjas, dardantis į pasaulio kraštą pasipinigauti kaip ir jie. Anoks jų reikalas, kad Avdijus Kalistratovas buvo kupinas kilnių troškimų žodžio jėga atgręžti jų likimus j šviesą, nes tvirtai tikėjo, jog Dievas gyvena žodyje ir tam, kad žodis įgautų dievišką veiksmingumą, jis turi būti pagrįstas tikra ir nepriekaištinga tiesa. Tuo jis tikėjo kaip pasaulio dėsniu. Bet jis kol kas nežinojo vieno: blogis priešinasi gėriui netgi tada, kai gėris nori padėti žengiantiems blogio keliu... Tatai dar jam teks sužinoti... Ketvirtos dienos rytą pasirodžiusios snieguotų kalnų kuprotos atšakos paliudijo, kad traukinys artėja prie Čiujos ir Mujunkumų stepių, kur jie ir važiavo. Snieguoti kalnai šiose platybėse tebuvo laikinas orientyras; pasidavę gilyn į stepę, jie turėjo pranykti iš akiračio. Štai žemės pakrašty pasirodė saulė ir nebe-suskaičiuojamą kartą viską nušvietė taikinga šviesa, stepėje blykstelėjo ilga vagonų virtinė — neprivažiavęs kalnų, traukinys, pilnutėlis įvairiausio likimo žmonių, pasuko į miglomis apklėstas lygumas — tenai, iš kur kalnų nebesimato. Žalpak Sazo stotyje bėgūnams reikėjo išlipti ir toliau traukti savarankiškai, sava rizika — kiekvienam atskirai, bet paklūstant vieningam užmojui, vieningam vadovavimui. Avdijų Kalistratovą labiausiai domino, kas jis toks, tasai' visų vyriausias arba Pats, kurio budri akis sekė juos, apie kurį buvo užsimenama prabėgomis ir patyliukais. Ligi Žalpak Sazo stoties beliko važiuoti trejetą valandų. Bėginiai subruzdo, pradėjo ruoštis. Rytą, piktindamas keleivius, Petrucha po naktinių išgertuvių ilgai turškėsi tualete — ruošėsi eiti pas Patį išklausyti paskutinių nurodymų. Vakar vakare jis su draugužiais pradėjo nuo šampano, kuris jam buvo tik vaikų žaidimas — šampaną jie gėrė stiklinėmis, kaip limonadą, o vėliau emesi degtinės, ir tai nepraėjo be pasekmių. Mažametis Lionka buvo visiškai nukeipęs, Avdijus vargais negalais pakėlė jį ant kojų. Tik išgirdęs, kad nebetoli Žalpak Sazas, Lionka šiaip taip prisivertė atsisėsti, gauruota jo galva bejėgiškai nukaro ant plono ir nešvaraus kaklo. Kam šautų į galvą, kad tasai berniūkštis nusikalstamu būdu uždirba neblogus pinigus ir kad jo gyvenimėlis jau pražudytas. Traukinys tolygiai ir sparčiai lėkė erdviomis stepių lygumomis, kažkuriame vagone važiavo Pats, pas kurį ir išskubėjo apspangęs Petrucha, prieš tai išlenkęs stiklinę tirštos juodos lyg degutas arbatos, šitaip bandydamas įveikti pagirias. Matyt, Pats nelabai lepino girtuoklius. Per visą kelionę Avdijui Kaiistratovui taip ir nepavyko bent iš tolo jo pamatyti, o juk jie važiavo vienu traukiniu. Kas jis, kaip atrodo? Pabandyk atspėti, kai aplinkui šimtai keleivių. Šiaip ar taip, jis buvo atsargus lyg švendrynų žvėris, tūnąs tankmėje, per visą kelionę niekuo neišsidavė. Netrukus Petrucha grįžo kaip primuštas šuo, niūrus, piktas, labai surimtėjęs. Aišku, Pats jį smarkiai išplūdo už girtavimą prieš pat atvykimą. Suprantama ir dėl ko — vos traukiniui atvykus į Žalpak Sazą, anašos rinkėjams prasidės pats darbymetis, o avigalvis Petrucha prisipūto taip, kad visą savaitę slankios plyštančia galva. Atšiauriai dėbtelėjęs į Avdijų, tarsi tasai būtų prieš jį kaltas, Petrucha sumurmėjo: —Eime, reikia pasišnekėti. Jie nusiyrė į tambūrą. Tenai užsirūkė. Bildėjo, dundėjo ratai. —Štai kas, Avdiajau, prisimink, ką pasakysiu,— pradėjo Petrucha. —Taip, aš klausau,— susiraukė Avdijus. —O tu nosies neriesk,— užpyko Petrucha.— Kas tu toks esi? —Ką tu, Piotrai,— puolė jį raminti Avdijus,— ko dabar įsižeidei? Na, aš negeriu, tu išgeri, kas iš to, ko mudviem bartis? Geriau sakyk, ką toliau darysim? —Ką Pats lieps, tą ir darysim. —Aš apie tai ir šneku. Ką jis pasakė? —Ne tavo reikalas,— nukirto Petrucha.— Tu tarp mūsų naujokas, todėl eisi kartu su manim ir Lionka, žodžiu, būsim trise. O kiti mūsiškiai eis kas po vieną, o kas porom. —Aišku. O kur mes eisim? —Gali nesirūpint, su manim eisi. Išlipsim Žalpak Saze. O toliau drošim patys. Pakeleivingomis mašinomis ligi tarybinio ūkio „Mujunkumai", o toliau — negyvenamos vietos, ten pėstute. —Mat kaip. —O tu manei, kad tave „Žiguliuku" nulakins? Ne, brolyti! Jei mus tenai pastebės, gali ir supakuoti, o jeigu kas mašina ar motociklu važiuotų, suvisai galas! —Na jau! O kaip Pats, kur bus Pats, su kuo jis eis? —O kas tau darbo? — pasipiktino Petrucha.— Ko tu prikibai, ko kamantinėj i? Eis, neis! Gal jis visai neis! Negi jis tavo pavaldinys, kaip liepsi suprasti? —Niekaip. Jeigu jis yra vyriausias, dėl viso pikto reikėtų žinoti, kur jį galima rasti. —Kaip tik šito tau ir nereikia žinoti! — išdidžiai pareiškė Petrucha.— Ne mudviejų rūpestis, kur jis bus; ką darys. Jeigu jam prireiks, jis tave iš žemės iškas.— Petrucha reikšmingai patylėjo, tarsi vertindamas padarytą įspūdį, paskui pridūrė, drumstomis, vis dar neišsiblaiviusiomis akimis žiūrėdamas tiesiai į Avdijų:— O tau, Avdiajau, Pats liepė perduoti: jeigu dirbsi tinkamai, eisi su mumis nuolatos, o jei kartais išaiškėtų, ką gali žinoti, kad esi kurva, tuomet jau verčiau dink tuoj pat. Štai išlipsim stotyje, ir keliauk patyliukais į visas keturias puses, mes tavęs neliesim, na, o kuomet imsies mūsų darbo — viskas, kelio atgal nėra. Susikurvinsi — žemėje tau vietos nebus. Supratai? —Žinoma, ko čia nesuprasti. Ne mažas esu,— atsakė Avdijus. —Na tada atsimink: aš tau perdaviau, tu girdėjai, kad paskum nebūtų — nežinojau, nesupratau, atleiskite, pasigailėkite. —Pakaks, Piotrai,—nutraukė jį Avdijus.— Kam tuščiai kartoti. Aš turiu savo galvą. Žinau ką darau, žinau ko man reikia. Verčiau paklausyk mano patarimo. Nuo šios dienos —nė lašo, ir Lionkos negirdyk. Jis kvaišelis. O ir tau kam to reikia? Va pasiduosim į tuos kraštus įkaušę, o dar per tokį karštį — kokie mes rinkėjai? . —Sutinku,—atkirto Petrucha ir su palengvėjimu šyptelėjo sukreivinęs šlapias lūpas.— Kas tiesa, tas tiesa. Patikėk, Avdiajau, pats nė į burną ir Lionkai neleisiu. Viskas, baigta! Jie nutilo, patenkinti, kad pokalbis baigėsi abipuse nauda. Traukinys pasilinguodamas skubėjo į mazginę Žalpak Sazo stotį, kur keitėsi mašinistai, buvo keičiami šilumvežiai. Dauguma keleivių, kuriems reikėjo išlipti, jau krovėsi daiktus. Lionka, taip pat susirūpinęs, kyštelėjo galvą į tambūrą. -Ką jūs čia darot? — pasidomėjo jis, raukydamasis nuo galvos skausmo.— Ruoštis reikia. Tuoj atvažiuosim. —Nebijok,— atsakė Petrucha.— Ką mes ten ruošimės? Juk ne mergos. Kuprinę ant pečių — ir pirmyn. —Lionia,— pasikvietė berniuką Avdijus.— Eikš čionai. Skauda galvą? — Lionka kaltai palingavo galvą.—Štai mudu su Piotru nutarėme: nuo šios dienos kad nė lašo. Sutinki? — Lionka tylomis linktelėjo.— Na ženk, mes tuojau ateisim. Spėsim, nebijok. —Per akis dar to laiko,—tarė Petrucha, žvilgtelėjęs į laikrodį.— Visa valanda su trupučiu.— O kai Lionka išėjo, pasakė:—Dėl Lionkos tu teisus. Jis pats, rupūžiokas, veržiasi gerti, o išgers —ant kojų nepastovi. Bet dabar— taškas! Reikalai yra reikalai. Na, kelionėje mes trupučiuką paišdykavome. Be to/tu nemanyk, aš gėriau ne už Lionkos pinigus, pats jis galbūt... bet aš geriu už savus. —Argi tai svarbiausia,—su grauduliu balse atsiliepė Avdijus.— Tiesiog gaila berniūkščio. —Teisingai sakai,—pritariamai atsiduso Petrucha. Nuoširdus pokalbis Petruchos galvoje tikriausiai išjudino kažkokią seniai neduodančią ramybės mintį.— Klausyk, Avdiajau, o ką tu veikei anksčiau, na iki mūsų, gal kur dirbai? Gal tu iš biznierių? Sakyk, neslėpk, mudu dabar arba už vieno stalo restorane ūšime, arba vieną išmatų rėčką iš kameros nešiosime. Sukis nesisukęs, niekur nedingsi! Avdijus nė nebandė ką nors nuslėpti: —Joks aš biznierius. Ir slėpti man nėr ko. O anksčiau aš mokiausi dvasinėje seminarijoje. Tokio posūkio Petrucha tikriausiai nelaukė. -Pala, pala! Sakai, seminarijoje,—vadinasi, į popus ėjai? —Na taip... -Oho! — išsprogino akis Petrucha ir, sudėjęs lūpas vamzdeliu, pašaipiai švilptelėjo.— Tai ko iš ten išėjai, o gal išvijo už ką nors? —Ir viena, ir kita. Na, išėjau aš. —O kodėl? Dievo nepasidalinot? — toliau smaginosi Petrucha. — Tai buvo juoko! —Išeitų, kad nepasidalinom. —Na jeigu tu taip viską žinai, tada sakyk... Ar Dievas yra ar ne? —Sunku atsakyti, Piotrai. Vienam jis yra, o kitam nėra. Viskas priklauso nuo žmogaus. Kol žmonės gyvens žemėje, tol jie svarstys, ar Dievas yra, ar ne. —Na, o kur jis, Avdiajau, jeigu, tarkime, jis yra? —Jis mūsų mintyse ir mūsų žodžiuose. Petrucha pritilo apgalvodamas ką išgirdęs. Garsiau ir aiškiau subildėjo vagonų ratai — bildesys veržėsi pro tambūro duris, kurias paliko atviras kažkokie per vagoną praėję keleiviai. Petrucha uždarė duris, pasiklausė prislopusio ratų bildesio ir pagaliau tarė: —Vadinasi, man jo nėra. O kaip tau, Avdiajau, ar jis yra ar ne? —Nežinau, Piotrai. Norėtųsi manyti, kad yra, norėtųsi, kad būtų... —Vadinasi, tau taip reikia? —Taip, man būtina... —Štai ir suprask tave,—įgėlė Petrucha. Kažkas, matyt, jį užkabino.— Kurių velnių tada važiuoji su mumis, jeigu tau Dievo reikia? Avdijus nusprendė, kad dabar ne laikas ir ne vieta grimzti gilyn. —Bet pinigų juk taip pat reikia,—pasakė jis taikiai. —Mat kaip užgiedojai. Arba Dievas, arba lengvi pinigėliai. O vis dėlto meteisi prie pinigų! —Kol kas taip jau atsitiko,—buvo priverstas pripažinti Avdijus. Šis pokalbis Avdijų Kalistratovą pastūmėjo į apmąstymus. Visų pirma, jam paaiškėjo, kad Pats, tasai nematomasis, kuris visos kelionės metu kontroliavo bėgūnų būrį, buvo be galo nepatiklus, apdairus ir turbūt žiaurus žmogus ir kad, įtaręs ką nors negera kažkurioje jo vadovaujamos operacijos grandyje, darys viską, idant atkeršytų kam reikia ir išgelbėtų save ir savo bendrininkus. Šito reikėjo tikėtis — tam ir prekyba narkotikais. Antras dalykas, kurį jis suprato iš kelioninių pokalbių su Petrucha ir kitais,—bėgūnus įmanoma paveikti žodžiu, toks metodas turi prasmę, pamokslininko pareiga — kalbėtis atvirai ir nuoširdžiai, įtikinėti žodžiu, nepaisant gresiančio pavojaus; juk nešė kažkada pasiryžėliai misionieriai Kristaus žodį laukinėms afrikiečių gentims, rizikavo gyvybe, nes juk gali taip atsitikti, kad sielų gelbėjimas, aukojant savo gyvybę, taps jo likimu, jo gyvenimo prasme ir rezultatu — šitaip jis išgelbės sielą. Į Žalpak Sazo stotį jie atvyko maždaug vienuoliktą valandą ryto. Čia buvo geležinkelio mazgas, žmonės persėsdavo iš vieno traukinio į kitą, iš čia dvi bėgių atšakos suko šmėstelėjusių anksti rytą kalnų pusėn ir todėl žmonių, vykstančių visomis kryptimis, stotyje netrūko, o bėgūnams iš to tik nauda: lengva įsimaišyti į keleivių knibždėlyną. Viskas ėjosi kuo puikiausiai. Avdijų nustebino, kaip paprastai ir gudriai pietų metu jie prasmuko į stoties valgyklą. Kartu su Avdijum jų buvo dvylika (taip jam atrodė), dvylika berniokų, kurie ruošėsi traukti į stepių gilumą rinkti anašos. Bėgūnai išsiskirstė prie atskirų staliukų, sėdėjo po vieną, po du, vienas kitam gerai matomi, nors tarpusavyje jie nebendravo ir keleivių minioje savo išvaizda neišsiskyrė — tokių, kaip Lionka, ir vyresnių, kaip Petrucha, buvo nemažai. Vidurvasaryje visi kažkur važiavo, iš kažkur grįžo — tipiškas azijietiškų ir europietiškų veidų susimaišymas... Ir nors čia nuolat užsukdavo milicijos pareigūnai, prižiūrintys tvarką, ir nors stotyje kiekviename žingsnyje galėjai sutikti milicininką, bėgūnai nesijaudino. Jie mikliai papietavo, užleisdami vietas laukiantiems savo eilės pasistiprinti valgyklos patiekalais, o po to pagal kažkokį nežymų signalą išsisklaidė kas sau — kiekvienas su savo kuprine, portfeliuku, kuriuose buvo duonos, konservų ir kiti būtiniausi daiktai. Štai šitaip bėgūnai išsivažinėjo į vietas, ištirpo bekraštėse čionykščių Mujunkumų stepių platybėse. Petrucha, o su juo Avdijus ir Lionka iškeliavo trise, kaip ir buvo sumanęs ir sankcionavęs Pats, kurio Avdijui taip ir nepavyko pamatyti. Tačiau nebuvo jokios abejonės, kad visai operacijai slapčia vadovavo Pats. Jie su Petrucha danginosi į patį tolimiausią pakraštį, vos ne į Mujunkumų dykumą, kratėsi pakeleivingu sunkvežimiu, sumokėję dvidešimt penkis rublius iš tų pinigų, kuriuos Petruchai įdavė Pats. Dėl viso pikto susigalvojo legendą: jie atseit privačiai uždarbiaujantys statybininkai. Avdijus — dailidė, reikalingiausias žmogus šiame krašte, kas, beje, buvo teisybė: Avdijus tikrai išmanė dailidės amatą. Tėvas vaikystėje išmokė. Petrucha sumetė jam į kuprinę, taipogi dėl viso pikto, paprasčiausius įrankius — oblių, kirvį, kaltą, kuriuos toliaregiškai pasiėmė iš namų. Petrucha su Lionka baudėsi apsimesti tinkuotojais- dažytojais — jie, girdi, atostogaujantys proftechninės moksleiviai, na ir vyksta į tolimąjį Učkuduką, esantį prie pat Mujunkumų, uždarbiauti — statyti namų stepės gyventojams. Versija visai įtikėtina. Diena buvo karšta, bet atvirame sunkvežimyje jie pasijuto šiek tiek geriau —ne taip svilino saulė, pūtė gaivus vėjelis. Tiesa, kelias, kaip ir visi lauko keliai, buvo prastas — išmaltas, išdaužytas. Kai mašina stabtelėdavo prieš duobę, dulkės iš po ratų pakildavo ligi debesų —ką beveiksi, jie tik vėdavosi ir čiaudėjo. Vienintelis dalykas, kuris skaidrino sunkią kelionę, tai aplinkui tysančios platybės, nejučia dingčiojo mintis — kad taip turėčiau sparnus, skrisčiau lėkčiau virš žemės... „Dabar lyg ir akivaizdžiau pasidarė, kad žemė yra planeta,—galvojo Avdijus, stovėdamas palei kabiną — O kaip vis dėlto ankšta žmogui planetoje, kaip jam baugu, kad neras sau vietos, kad neišmis, negalės sugyventi su kitais į jį panašiais. O kas dėl to kaltas, argi ne įtarumas, baimė ir neapykanta susiaurina planetą ligi stadiono dydžio, o stadione visi žiūrovai yra įkaitai, nes abi komandos, norėdamos laimėti, atsinešė po branduolinę bombą, o sirgaliai, nieko nepaisydami, spiegia: įvartį, įvartį, įvartį! Ir tai yra planeta. O juk be viso kito kiekvieno žmogaus pareiga —buti žmogumi šiandien, rytoj, visada. Iš to susideda istorija. Kur mes dabar važiuojame, vardan kokios gyvybiškai svarbios būtinybės žmonės ieško nuodų sau ir kitiems, kas verčia juos taip elgtis ir ką jie randa šiame baisiame rate, kur atsižadama savęs". * * * Učkuduke, šitoje tikrai atkampioje ir dievo užmirštoje kazachų gyvenvietėje, jie kaipmat susirado darbą — porai dienų parsisamdė dailidžiauti ir tinkuoti statomame vieno čabano name. Pats čabanas ganė stepėje avis, šeima klajojo kartu su juo, o statyboje nė gyvos dvasios, kaimynystėje gyvenantis čabano giminaitis buvo prašytas suderėti su uždarbiaujančiais meistrais, jeigu jie, kaip pernai, staiga čia pasisuktų. Jie ir pasisuko, lyg iš anksto žinodami,— Petrucha, Avdijus, Lionka — trys bėgūnai, trys galiūnai. Jie gyveno tame pačiame statomame name, nes stogas jau buvo uždengtas ir lauke buvo karšta. Kieme jie susikrovė ugniakurą ir šį bei tą net išsivirdavo. Reikia pasakyti, kad dirbo kaip žvėrys. Petrucha keldavosi auštant, išsyk žadindavo savo brigadą, Avdijų ir Lionką, jie kibdavo į darbą ir plušėdavo ligi tamsos. Vakarieniaudavo jau prie lauželio šviesos ir tik tada Petrucha drįsdavo šiek tiek atsipūsti ir pafilosofuoti. —Tu, Avdiajau, žiūriu, esi net labai patenkintas, kad darbuojies. Žinoma, vieną antrą rublį, kaip dera, šeimininkas mums išmes. Bet į tokius pinigus, jeigu nori žinoti, mums tiktai nusispjaut! Ant vieno danties! Argi čia darbas —akių dūmimas. O štai kuomet į stepę patrauksim ir vietelę padorią užeisim, kur šituos žiedus abiem rankom galima plėšti, tuomet kitas reikalas — palakstysi vieną dienelę, užtat visus metus kaip ministras gyvensi. Tu juk žinai, Lionka! Ar ne taip? —Šiek tiek žinau,— atsiliepdavo nešnekus Lionka. —Tik žiūrėkit man, vyručiai,— griežtai įspėdavo Petrucha,— niekam nė žodžio, nei kaimynui, nei kitiems čionykštiems, žmonės jie geri, bet vis viena — mirkit, bet niekam nė žodžio. Ypač jei ims teirautis koks nors atvykėlis. Tu, Avdiajau, sakyk: nieko nežinau, nieko nemačiau, antai va mūsų brigadininkas, tai aš, taigi su juo ir kalbėkitės, o aš žmogus mažas, nieko nežinau. Aišku? Ką dar galima atsakyti — jei aišku, vadinasi, aišku... Bet Avdijui kėlė nerimą kitkas, Avdijų jaudino, kad jis turi tylėti, kad negali net mėginti bent kažkiek paveikti vaikinų, einančių slidžiais keliais, trokštančių bet kokia kaina gauti tuos nusikalstamus pinigus — širdis reikalavo įsikišti į šią bylą, bet jis negalėjo sau to leisti. Jeigu Avdijui, pasitelkus visą minties ir žodžio galią, netgi pavyktų išjudinti juos, ir jie susimąstytų apie savo nuopuolį, ir jeigu, tarkime, šie du vaikinai paklausytų proto balso ir ryžtųsi atsisakyti tokio gyvenimo, jie negalėtų to padaryti dėl tos paprastos priežasties, kad yra be galo stipriai surišti su kitais savo bendrais, kurie tuo atveju laikosi nerašyto įstatymo— baudžia juos už išdavystę. Kaipgi tada išardyti tą nuodėmių ratą? Avdijui liko viena paguoda, kad jis gali pasitarnauti kilniam reikalui,— savo kailiu patyręs, kaip veikia bėgūnai-anašistai, o vėliau išsamiai papasakojęs apie tai laikraštyje, jis atvers žmonėms akis. Jis vylėsi, kad tai bus pradžia moralinės kovos už paklydusio jaunimo sielas. Tik ši viltis padėjo jam taikstytis su padėtim, kurioje jis atsidūrė, nejučia įsipainiojęs į jų reikalus, pakliuvęs į Petruchos grupę. Trečią dieną Učkuduke atsitiko šioks toks nuotykis. Avdijus neteikė jam didesnės reikšmės, o Petrucha, išgirdęs apie jį, baisiai susirūpino. Tuo metu Petrucha su kaimynu, seniu, karo invalidu, buvo išvažiavęs motociklu su priekaba į centrinę ūkio gyvenvietę pirkti konservų, cigarečių ir cukraus, nes jie buvo nutarę kitą dieną iš pat ryto traukti į stepę — sakėsi eisią meistrauti kiton vieton. Lionka tinkavo namo vidų, o Avdijus, įsitaisęs paunksmėje, kalė tvartelio duris. Kuomet gatvėje ūmai suburzgė motociklas, Avdijus pakėlė galvą, pridėjo delną prie akių. Burgzdamas prie namo sustojo didelis motociklas, vairuotojas lengvai nušoko nuo sėdynės. Avdijaus nuostabai motociklą vairavo jaunutė moteris. Kaip ji ir suvaldo tokią sunkią mašiną ir dar tokiame kelyje?! Moteris nusiplėšė nuo galvos apvalų šalmą su tabaluojančiu dirželiu, nusiėmė motociklisto akinius, papurtė galvą, skleisdama ant pečių šviesius tankius plaukus. —Sukaitau! — nusišypsojo ji, žybtelėjusi baltais dantimis.— O kaip apdulkėjau, dievuliau mano! — linksmai čiauškėjo, braukdama nuo savęs dulkes.— Sveiki gyvi! —Laba diena, — droviai atsakė Ąydijus. Kvaili Petruchos pamokymai kaustė jį. „Kas jinai? Ko čia atvažiavo?" — sukosi Avdijaus galvoje. —Ar šeimininkas namie? — paklausė motociklininke, maloniai tebešypsodama. —Koks šeimininkas? — nesuprato Avdijus —Gal namo šeimininkas? —Na, žinoma. —Jo berods nėra, jis kažkur ganyklose. —O jūs nesat jo matęs? —Nemačiau. Ne, mačiau, tik probėgšmais, neseniai jis buvo atvažiavęs. Bet aš su juo nekalbėjau. —Keista, kaipgi su juo nekalbėjot — jūs berods statote jam namą? —Atsiprašau, bet aš išties nespėjau pasikalbėti. Tada jis berods skubėjo. Su juo kalbėjosi mūsų vyriausias. Jo vardas Piotras. Dabar jo nėra. Jis turi greit grįžti. —Man jo nereikia, atsiprašau, jei kas ne taip. Norėjau sutikti Ormaną — jisai čabanas ir žino tai, kas mane domina. Del to pakeliui ir užlėkiau, maniau rasianti jį. Na, atleiskite, man regis, aš sutrukdžiau. —Ne, ne, ką jūs. Motociklininke vėl užsidėjo šalmą su tabaluojančiu dirželiu, užvedė motociklą, nuvažiuodama žvilgtelėjo pro apsauginių akinių stiklus į Avdijų ir nežymiai linktelėjo. Avdijus, pats to nejusdamas, pamojavo jai ranka. Ir dar ilgai jo mintyse sukosi tasai, atrodo, nereikšmingas atsitiktinis epizodas. Ir anaiptol ne todėl, kad jam į širdį būtų įsismelkęs įtarimas: gal šis netikėtas vizitas jų žygio išvakarėse nėra jau toks nekaltas, ar ji tik nebando kažką suuosti — ne, visiškai apie kitką galvojo jis. Jau po to, kai, pakėlusi dulkių tumulus, ji nurūko, jis išvydo jos paveikslą, labai aiškiai, su visom detalėm, tarsi būtų užsibrėžęs tokį tikslą — įsiminti ją visam gyvenimui. Avdijų maloniai stebino ir džiugino, kad ji buvo puikiai nuaugusi, neaukšta, trupučiuką aukštesnė negu vidutinio ūgio, jos figūra atrodė labai moteriška ir proporcinga. „Be juokų,—tarytum su kažkuo ginčydamasis, įtikinėjo jis.— Moteris tokia ir turi būti! Būtent tokia turi būti moteris!" Avdijui įsiminė nepaprastai švelnūs dvasingo jos veido bruožai, tamsiai rudos, bemaž juodos gyvai spindinčios akys, o jos plaukai, laisvai krentantys ant pečių ir juosiantys veidą, buvo visiškai šviesūs, ir šitoks tamsių akių ir šviesių plaukų derinys teikė jai ypatingą žavesį. Jam patiko viskas* ir nedidelis, vos įžiūrimas randelis kairiame skruoste (galbūt vaikystėje krito?), ir daili apranga — džinsai, striukė, panešioti aulinukai atraitytais aulais - ir tai, kad jai pakluso motociklas, nes Avdijus mokėjo važiuoti nebent dviračiu. .. Kaip jis sutriko kuomet ji užklausė apie šeimininką — mačiau, ne, nemačiau, ne, mačiau. . . stačiai kaip vaikigalis, ir ko jis taip suglumo? Įdomu, labai įdomu Avdijui Kalistratovui buvo galvoti apie ją, nors, atrodytų, nėra ką ir prisiminti — atvažiavo, ūmai išvažiavo, ir viskas. Ir vis dėlto kas ji tokia, iš kur atsirado, sprendžiant iš visko, ji iš kažkur atvažiavo, o ko atvažiavo ir ką tokia moteris gali veikti šiuose tyruose? . . Petrucha, sužinojęs, kad pas juos buvo užvažiavusi keista moteris — motociklininke, nejuokais sunerimo, ilgai ir nuobodžiai kamantinėjo, ką ji sakė, kuo domėjosi ir ką jai atsakė Avdijus. Teko keletą kartų žodis į žodį perpasakoti pokalbį. —Čia kažkas ne taip, kažkas ne taip,— dvejodamas kratė galvą Petrucha.—Gaila, kad manęs nebuvo, aš kaipmat būčiau perpratęs, kas ji per paukštytė. Matai, Avdiajau, tu kad ir protingas, kad ir mokytas, o aš tavo vietoj bučiau geriau apsisukęs išklausinėjęs būčiau, jeigu jau šitoks dalykas. Būčiau sužinojęs! kas ji tokia, ko jai reikia, o tu, drauguži, pasimetei, matau, kad pasimetei, nors buvau tave iš anksto įspėjęs. —Ko tu jaudinies?— bandė raminti jį Avdijus.— Kas gi atsitiko, kam šitaip būgštauti? —Mūsų pėdsakus gali aptikti mėlynkelniai. Gal ją atsiuntė apsižvalgyti, patikrinti? —Liaukis niekus pliauškęs! —Įdomu, ką tu sakysi, kai tūpsi už grotų arba kai Pats čiups tave į nagą, o jis čiups kiečiau negu mėlynkelniai: kailį nudirs, o gal ir nugnybs. Ar bent supranti, ką reiškia — nugnybs? —Nusiramink, Piotrai, nuo to, kas žadėta, neišsilenksi. Reikėjo anksčiau galvoti. Štai Lionka, mažvaikis dar, o kas jį įpainiojo į šį reikalą? Na, o tu pats, kiek tau metų — dvidešimt, o gal mažiau? O tu, kaip koks mulkis, bijai žingsnį žengti, burną praverti —kad tik Pats neužsirūstintų. Verčiau pagalvotum, kas bus toliau, pasukti galvą yra dėl ko. Bet Avdijaus manevras nepasisekė — Petrucha išsyk užsirūstino. —Liaukis su tokiom šnekom, Avdiajau, ir Lionkos neliesk. Užmiršk, kad mokeisi į popus. Iš tavo gerų žodžių jokios naudos, o su Pačiu mes didelius pinigus užkalam. Aišku? Lionka — našlaitis, kam jis reikalingas, o su pinigais jis vyras. Nori —geria, nori — valgo. O tavo pasakėlėm sotus nebusi, na o pasiausti su draugeliais taip, kad stalai lūžtų, kad mergos estradoj dainas dainuotų ir visus vidurius laukan plėštų — nė nesvajok. Va mano brolužėliai darbininkai- artojėliai, o matytum, kaip sunkiai rublaitį užkala! Dirba nugarų neištiesdami. O man nieko nereiškia rubliu antrą galą pasišluostyti. Tik kvailys nemėgsta pinigų, ar ne tiesa, Lionka? —Tiesa,— tasai palaimingai šiepėsi ir pritariamai linkčiojo, jam nekilo jokių abejonių. Bet šis ginčas buvo tik įžanga į žymiai rimtesnį pokalbį ateity, kuomet pasitaikys tinkama proga. Avdijus suprato, kad nedera leistis pernelyg toli,—kas gi antraip patikės, kad jis bėgunas- anašistas, geidžiąs pirm visko užsidirbti pinigų. Kitą rytą jie pakilo su aušra. Žemės pakraštyje vos vos švito, atokiau stūksančios sodybos dar miegojo, nelojo net šunys, kuomet trys bėgūnai per daržus patyliukais dūlino į atvirą^ stepę. Pasak Petruchos, eiti reikėjo netoli. Jis žinojo kelią ir žadėjo, vos išvydęs kanapę- anašą, išsyk ją parodyti Avdijui. Netrukus tokia proga pasitaikė. Toji anaša, dėl kurios jie keliavo iš Europos į Aziją, buvo gana tvirtas daugiastiebis tiesus augalas, tankiai apkibęs žiedų spurgais. „Dieve mano,— žvelgdamas į anašą, galvojo Avdijus,—iš šalies žiūrint, paprasčiausias augalas, panašus į piktžolę, o kiek jame saldaus kvaitulio, dėl kurio kai kas net galvą guldo! O čia ji po kojomis!" Taip, tai buvo anaša, saulė jau pakilo ir ėmė kaitinti, o jie stovėjo vidury negyvenamos stepės, kur neauga nė vienas medelis, ir pirštais maigydami žiedlapius, traukė į plaučius aitrų ir lipnų laukinės kanapės kvapą. Kokių tik keisčiausių reginių rūkorių galvose nesukeldavo anaša per daugelį amžių! Avdijus bandė įsivaizduoti senųjų laikų rytietiškus turgus (skaitė apie juos knygose) Indijoje, Afganistane arba Turkijoje, kokiame nors Stambule ar Džaipure tvirtovės sienų papėdėje ties kažkada garsių rūmų vartais, kur prekijai atvirai pardavinėjo anašą, rūkoriai ją pirko ir čia pat rūkė, ir kiekvienas pagal savo fantazijos išgales regėjo visokiausias haliucinacijas — kam vaidenosi haremų malonumai, kam pasijodinėjimai ant auksinėmis gūniomis išdabintų karališkų dramblių po prabangiais baldakimais, aplinkui klegant margai miniai ir gaudžiant trimitams šventinėse gatvėse, o kam niūri vienatvės tamsa, gimstanti merdinčios sąmonės gelmėse, tamsa, kelianti baisingą įtūžį, norą triuškinti, paleisti pelenais visą pasaulį. Nedelsiant, tuoj pat, kol esi vienas prieš vieną! .. Ar tik ne ši lemtinga priežastis ir pastūmėjo kažkada klestintį Rytų kraštą į prapultį? Ir nejau dėl tokio proto apsalimo ir aptemimo kalta laukinė kanapė, natūraliai ir kasdieniškai auganti šiose sausringose stepėse?.. —Štai jinai, brangioji,— plačiu mostu apvesdamas stepės tolumas, džiugiai kartojo Petrucha.— Žiūrėk, antai dar ir dar! Visur ji — anaša! Bet čia nerinksim — kiek čia jos yra! Mažoka! Nuvesiu jus į tokią vietelę, kur galva apsisuks... Jie leidosi tolyn ir po valandos priėjo tokius tankius anašos sąžalynus, kad pralinksmėjo vien nuo jos kvapo, tarytum būtų apgirtę. Kanapių čia buvo kiek širdis geidžia. Jie puolė skabyti tiek lapus, tiek anašos žiedus ir klojo juos ant žemės pradžiūti. Petrucha tvirtino, kad džiovinti reikia porą valandų, ne ilgiau. Darbas ėjo kaip iš pypkės. .. Viskas sekėsi kuo puikiausiai. Bet staiga pasigirdo malūnsparnio burzgesys. Malūnsparnis skrido žemai virš stepės ir, atrodo, suko jų pusėn. —Malūnsparnis, malūnsparnis! — smagiai ir garsiai, kaip dera vaikiščiui, sušuko Lionka ir ėmė šokinėti. Bet Petrucha nesutriko. —Gulk, kvaily! — riktelėjo jis, pavymui paleidęs keiksmą. Visi jie sukrito ant žemės, pasislėpė žolėse — malūnsparnis praskrido šalimais, tad vargu, ar lakūnai juos pastebėjo, bet Petrucha vis negalėjo nurimti ir dar ilgai prikaišiojo Lionkai — jam atrodė, kad malūnsparniai atskrido specialiai ieškoti bėgūnų. —O kodėl gi ne,— samprotavo jis,— iš viršaus viskas kaip ant delno, kiekviena pelė matyti. O mus, kvailius, galima įžiūrėti už šimto varstų. Vos tik mus pastebėjęs, jis iškart praneš per radiją ten, kur reikia. Kur čia pasislėpsi, kai užgrius milicija, atlėks mašinomis — rankas aukštyn, ir baigta! Tačiau netrukus ir jis viską pamiršo, nes reikėjo plušti. Kaip tik tą dieną ir atsitiko be galo neįtikėtinas dalykas: Avdijus susidūrė su vilkų šeimyna. O buvo šitaip. Jie mažumėlę atsikvėpė, parūkė, užkando, tada Petrucha ir tarė: —Klausyk, Avdiajau, tu, regis, pritapai prie mūsų, esi savas bernas. Štai ką aš tau pasakysiu. Mūsų tarpe, vadinasi, galioja viena taisyklė naujokams, tokiems, kaip tu. Jeigu, vadinasi, išėjai pirmą kartą į stepę, turi parnešti Pačiam mokestį arba dovanėlę, suprask kaip nori. —Kokią dar dovanėlę?— skėstelėjo rankomis Avdijus, nelaukęs šitokio posūkio. —Pala, pala, ko tu baidais? Gal manai, kad dovanos reikės į parduotuvę bėgti? Iš čia nenubėgsi. Vadinasi, šit ką aš tau siūlau. Pasistenk surinkti plastilino, labai daug nereikia —užteks degtukų dėžutės. Pabėgiosi čia po žolynus, aš paaiškinsiu, kaip tai daroma, o paskum, sutikęs jį, plastiliną įteiksi, taip sakant, draugystės vardan, esi mokytas žmogus ir viską supranti: Pats yra mūsų vyriausias, tu — pavaldinys, jis parodė tau pasitikėjimą... Avdijus susimąstė: juk jam tatai gali išeiti į naudą — įteikdamas plastiliną, anašos žiedadulkių masę, patį vertingiausią produktą, jis gaus progą susitikti su Pačiu. Galų gale išvys Patį. Jam gi baisiai šito reikia! Gal net pavyks pasišnekėti su Pačiu, kurio valdžioje buvo visi bėgūnai. „Valdžia, valdžia, kur du žmonės, ten ir valdžia!"— karčiai šyptelėjo Avdijus Kalistratovas. —Gerai — tarė jis,— taigi surinksiu aš plastiliną ir atiduosiu Pačiam. O kada atiduosiu, gal stotyje? —Kol kas nežinau,— prisipažino Petrucha.— Gal rytoj ir atiduosi. —Rytoj? —Taip. Metas grįžti namo. Užteks. O rytoj — dvidešimt pirma. Rytojaus dieną ligi ketvirtos valandos mums trūks plyš reikia būti vietoje. Štai ir judinsimės. —Kokioje vietoje? —Tokioje,—gardžiavosi savo žinojimu Petrucha — Matysi, kai susirinksim. Trys šimtai trisdešimtame kilometre. Avdijus nebeklausinėjo — ir taip suprato, kad trys šimtai trisdešimtas kilometras — kažin koks kelio ruožas Čiujos geležinkelio linijoje; svarbiausia buvo kitkas — susitikimas su Pačiu veikiausiai įvyks tenai ir veikiausiai rytoj. Todėl ar ne geriau eiti ir rinkti tą plastiliną? Rinkimo būdas pasirodė ne toks sudėtingas, bet baisiai varginantis ir stačiai barbariškas. Reikėjo nuogai išsirengus bėgioti po sąžalynus, kad kūnas apliptų kanapių žiedadulkėmis, ką jis ir darė. Na ir teko pabėgioti tą dieną Avdijųi Kalistratovui— niekada gyvenime nebuvo šitiek bėgiojęs! Tos vos matomos, bemaž mikroskopinės, bemaž bespalvės dulkelytės kad ir lipo prie kūno, bet nugrandyti tą vos įžiūrimą sluoksnelį pasirodė ne taip paprasta — per didžiausius vargus surinktas plastilino kiekis buvo itin menkas. Ir tik suvokdamas, kad plastilino jam būtinai reikia, norint susitikti su vyriausiuoju, vadinamuoju Pačiu, o tada, sukaupęs medžiagą, išsiaiškinęs visas bėgūnų elgesio paslaptis, jis galėtų per žodį, per laikraštį skausmingu riksmu sujudinti visą šalį — Avdijus prisivertė bėgioti pirmyn atgal karštoje saulėkaitoje. Šitaip tursendamas ir ieškodamas stepėje kuo tankesnių anašos sąžalynų, Avdijus gerokai nutolo nuo draugų. Ūmai kažkurią akimirką jis pajuto nuostabų lengvumo jausmą, tarsi sklandytų, tik nežinia, realybėje ar vaizduotėje. Avdijus nė nepastebėjo, kaip tatai atsitiko. Danguje smagiai plieskė saulė, oras ribuliavo nuo šilumos, skraidžiojo ir čirškė kažkokie paukščiai, ypač skardeno vieversiai, mirguliavo drugeliai ir kitokie vabzdžiai ir taip pat leido visokiausius garsus — žodžiu sakant, tikras žemiškas rojus, ir tame rojuje, išsirengęs mažne nuogai, tik su panama, akiniais, trumpikėmis ir sportbačiais, Avdijus Kalistratovas — baltaodis, liesas šiaurietis, apsvaigęs nuo žiedadulkių, lakstė kaip užsuktas pirmyn atgal po stepę, pasirinkdamas aukštesnius ir tankesnius žolynus. Aplink jį sūkuriavo žiedadulkės, nukrėstos nuo žydinčių, mezgančių sėklas kanapių, ir taip ilgai kvėpuojant svaiginančiu tvaiku, Avdijaus vaizduotėje, savaime aišku, iškilo visokiausi reginiai. Ypač smagus buvo vienas: jis lekia motociklu, įsitaisęs už vakarykštės motociklininkės nugaros. Beje, jo visiškai neglumino ta aplinkybė, kad ne jis vairuoja galingą motociklą, kaip derėtų tikram vyrui, kad jis tik keleivis ir glaudžiasi už nugaros — ten, kur paprastai sėdi moterys. Bet ką darysi, jeigu jis nemoka vairuoti motociklo ir apskritai yra toli nuo technikos. Jam užteko ir to, kad jiedu važiavo drauge vienu motociklu. Išsipešę iš po šalmo jos plaukai plaikstėsi vėjyje, lietė jo veidą, lipo tarsi pirštai prie lūpų ir akių, kuteno kaklą, buvo nuostabu: retkarčiais jinai atsigręždavo, išdykėliškai šypteldavo, jos akys tvieskė — ak, kaip jis troško, kad šitaip būtų amžinai... tęstus ir tęstus. .. Jis atsipeikėjo tik tada, kai šalia išvydo tris vilkiukus. Še tau, kad nori! Iš kur jie atsirado? Jis netikėjo savo akimis. Trys vilkiukai, vizgindami uodegytėm, norėjo prieiti arčiau ir pažaisti su juo — jiems buvo baisoka, bet jie nebėgo šalin. Ilgakojai tarytum paaugliai, dar leipstančiomis nestamantriomis ausimis, smailais snukučiais ir gyvomis, ligi juokingumo patikliomis akimis. Kažkodėl jų išvaizda taip sugraudino Avdijų, jog, viską pamiršęs, jis ėmė meiliai juos šaukti, visaip linksminti ir vilioti artyn, pats tiesiog spindėdamas nuo žmogiško palankumo, ir kaip tik tą mirksnį priešais jį blykstelėjo baltas žaibas, balti lekiančios į jį vilkės dantys... Tai nutiko taip netikėtai, taip staigiai, bet kartu taip lėtai ir baisiai, kad jis net nepajuto, kaip savaime sulinko jo keliai ir jis tūptelėjo, rankomis susigriebęs už galvos,— jis net nesuprato, kad tik todėl ir išliko gyvas; o vilkė jau buvo už trijų žingsnių ir ūmai pašėlusiu šuoliu liuoktelėjo jam per galvą, paskleisdama žvėries tvaiką, tą akimirksnį susitiko jų akys, Avdijus išvydo melsva ugnimi plieskiantį vilkės žvilgsnį, jos neprilygstamai mėlynas ir nuožmias akis, net šiurpas perėjo per kūną, tuo metu vilkė dar kartą lyg vėjas perlėkė per Avdijų, puolė prie vilkiukų ir, paleidusi į darbą dantis, nuvijo juos šalin, sykiu pastodama kelią ir varydama atgal pasirodžiusį iš daubos baisingą žvėrį — milžinišką vilką pašiauštais karčiais, ir jie visi akimoju dingo lyg nušluoti vėtros... O Avdijus, nešdamas kudašių, ilgai bėgo stepe, išgąstis riksmu plūdo iš jo. Jis bėgo, o galva svaigo, kūnas apsunko, žemė siūbavo po kojom, kojos pynėsi — norėjosi griūti, virsti iš koto, užmigti, jį ėmė pykinti, Avdijus pajuto, kad atėjo mirties valanda. Vis dėlto jam užteko valios kiekvieną sykį mestis į šalį nuo šlykščių vėmalų ir bėgti toliau, kol naujas priepuolis su-riesdavo jį trilinką, baisiausiai raižė vidurius, keldamas pragarišką skausmą. Vemdamas nuodingas žiedadulkes, tąsomas traukulių, Avdijus pro aimanas murmėjo: ,,0 Dieve, liaukis, užtenka! Niekados, niekados daugiau neberinksiu anašos! Man gana, nenoriu, nenoriu nei matyti, nei girdėti, gana šito tvaiko, o Dieve, pasigailėk manęs.. Kai pagaliau pykinimas praėjo ir jis buvo beeinąs ieškoti savo drabužių, prie jo pribėgo Petrucha ir Lionka. Pasakojimas apie susidūrimą su vilkais juos smarkiai paveikė. Ypač išsigando Lionka. —Na nesibaidyk! Ko dabar drebi?—užsipuolė jį Petrucha.— Kai žmonės aukso ieškodavo, ne tokių dalykų nutikdavo, ir nieko, vis tiek eidavo. .. O tu kažkokių vilkų išsigandai — jų jau ir pėdos atšalo. —Auksas — kitas dalykas,— patylėjęs ištarė Lionka. —O koks tau skirtumas?— įgėlė Petrucha. Tuo pasinaudojo Avdijus. —Skirtumas yra, Piotrai,— prašneko jis.— Didelis skirtumas. Per auksą taip pat daug blogybių, bet aukso žmonės ieško atvirai, o anaša — nuodai visiems. Pats patyriau, vos padų nepadžioviau, visą stepę apvėmiau. —Liaukis pliurpt, nepratęs esi, tai ir apsinuodijai, kas gi kaltas,— nepatenkintas mostelėjo ranka Petrucha.— Gal tave kas vilkte čia atvilko? Vis apie Dievą šneki, tas gerai, anas blogai, ko mums gadini visą biznį? Ko drumsti vandenį? O vos pinigais pakvipo — kaipmat atbildėjai, bemaž vilkams į nasrus įpuolei! —Ne drumsti, o išvalyti vandenį noriu.— Avdijus nusprendė, kad teks kalbėti atviriau negu buvo numatęs.— Štai tu, Piotrai, rodos, protingas bernas, negali būti, kad nesuprastum, jog eini nusikalstamu keliu. —Einu. O tu neini? —Aš einu jūsų gelbėti! —Gelbėti!—piktai suriko Petrucha.— Kaipgi tu žadi mus gelbėti! Na pasakok, pasakok! —Pirmiausia — atlikime atgailą prieš Dievą ir prieš žmones. .. Avdijaus nuostabai jie nesijuokė. Tik Petrucha nusispjovė, lyg kokią šlykštynę prarijęs. —Atgailą! Mat ką sugalvojai,—burbtelėjo jis.— Atgailauk sau, o mes pinigą kalsim. Mums reikia pinigų, supratai — tiesiai šviesiai! O tu sau atgailauk! Ir žiūrėk, Avdiajau, kitąsyk juokų nekrėsk! Sužinos Pats, kad mus čia kurstai, nebeparšliauši iki savo namučių, atsimink! Kaip draugui sakau. Ir mūsų nemulkink, mums pinigai — pirmoj vietoj! Lionka, pasakyk, kas tau reikalingesnis — Dievas ar pinigai? —Pinigai! — atsakė tasai. Avdijus patylėjo. Nutarė lukterėti, atidėti šneką kitam sykiui. —Na, užteks, pasikalbėjom ir gana, laikas ruoštis,—taikiai užbaigė ginčą Petrucha.—Avdiajau, o plastilino, vadinasi, taip ir nesurinkai? —Apgailestauju, bet ne. Vilkė kad šoks ant manęs —pats nebežinau, kur kas liko. Ir drabužiai kažkur, eisiu ieškoti... —Atsiras tavo drabužiai, niekur nedings. O štai plastilino sugramdyti nebespėsi. Šiandien grįžtame. Tiek to, paaiškinsim, kas ir kaip, jisai supras. O jei nesupras, kitą kartą pririnksi... Nešini anašos prikimštom kuprinėm jie ligi pat vidurnakčio ėjo link geležinkelio. Eiti nebuvo sunku, argi čia našta — apdžiūvusi žolė, bet nuo stipraus anašos kvapo, prasigaunančio net pro polietileno maišiukus, svaigo galvos, lenkė miegas. Vidurnaktį bėgūnai sukrito miegoti kažkur stepėje, kad švintant galėtų žingsniuoti toliau. Lionka įsispraudė tarp Avdijaus ir Petruchos — po ano įvykio bijojo vilkų. Nesunku suprasti — juk dar vaikas. Viskas išėjo atvirkščiai, einant Avdijus be galo norėjo miego, o atsigulus miegas nebeėmė. Jį itin sugraudino Lionkos elgesys, kai tasai pasiprašė į viduriuką, kas galėjo pagalvoti — šitoks vaikis, o vilkų bijo,—bet kokie vis dėlto stiprūs buvo blogio gniaužtai, kaip baisiai nuo mažens buvo žalojamas požiūris į gyvenimą, jeigu vakar net Lionka nė nemirktelėjęs atsakė, kad jam pinigai svarbiau už Dievą. Dievą, žinoma, reikia suvokti reliatyviai, kaip dievobaimingo gyvenimo simbolį. Štai apie ką mąstė Avdijus. Vasaros naktys stepėje pasižymi savitu grožiu. Bekraštė tyla, dangaus ir žemės didybė, šiluma, sklidina visokiausių žolelių kvapo, o labiausiai jaudinantis reginys — mėnesienos mirgėjimas, nesuskaičiuojama aibė žvaigždžių, ir nė dulkelės erdvėse tarp vyzdžio ir žvaigždės, taip giedra, švaru tenai, kad į šio paslaptingo pasaulio gelmes pirmiausia kyla žmogaus mintis tomis retomis valandėlėmis, kai ji atitrūksta nuo gyvenimiškų rūpesčių. Tik gaila, kad neilgam. .. Avdijus mąstė apie tai, kad viskas ligi šiol klojosi pagal jo norus: nusigavo su bėgūnais į kanapių stepes, viską išvydo savo akimis ir, kaip sakoma, išbandė savo kailiu. Beliko sunkiausias etapas — įsėsti į traukinį ir išvažiuoti. Pavojingiausia bėgūnams buvo pervežti anašą. Paprastai milicija juos sugaudavo Azijos pusėje, o Rusijos stotyse šiuo požiūriu buvo lengviau. Na, o jeigu pavykdavo parsirasti į Maskvą, o iš ten į savąjį kraštą, tuomet laimė didžiausia. Triumfuodavo baisioji būties bjaurastis, išvirtusi mažų žmogelių mažyte sėkme... Avdijus net mintyse negalėjo su tuo susitaikyti, bet jis suprato, jog ne jo jėgoms yra ką nors padaryti, kad būtų galima ne paprasčiausiai užkirsti kelią, tarkime, konkrečiam nusikaltimui, o priversti bėgūnus iš esmės pakeisti savo pažiūras. Tasai, kuris būdamas kažkur netoliese, šioje stepėje,^ priešinosi jam, tasai, kuris tvirtai laikė savo rankose visus bėgunus, beje, kontroliavo ir jį, Avdijų, tasai, kurį savo tarpe jie vadino Pačiu, buvo daug stipresnis už jį. Ne kas kitas, o tasai Pats buvo šičia šeimininkas, jeigu ne daugiau — jeigu ne mikrodiktatorius visame šiame anašistų žygyje, o jis, Avdijus, prisišliejęs prie jų lyg klajojantis vienuolis prie plėšikų, mažų mažiausiai buvo juokingas. .. Tačiau vienuolis, dievobaimingas idealistas ir fanatikas, bet kuriomis aplinkybėmis turi išlikti vienuoliu.. . Tokia dalia jo ir laukė... Neišėjo iš galvos ir tas keistas nutikimas, patirtas praėjusią dieną — tie vilkiukai, paiki ilgakojai jaunikliai, kurie palaikė žmogų juokingu nekaltu sutvėrimu, norėjo su juo pasiausti, ir ūmai toji mėlynakė įsiutusi vilkė. Baisus įniršis akimoju užvirė jos kraujyje, tačiau viskas gerai baigėsi, tik kažin kodėl ji du kartus peršoko per jį? Atvirai šnekant, juk vilkė su savo vilku galėjo per kelias sekundes sudraskyti jį, nuogą — tik su panama ir trumpikėmis — bejėgį miesto idiotą, tokį jau nuogą ir beginklį, stačiai kaip kokiame anekdote. Ir atsitik tu šitaip — likimas šių žvėrių pavidalu pasigailėjo jo: ar tai nereiškia, kad jis dar reikalingas šiame pasaulyje? Bet koks puikus, koks veržlus buvo keistos mėlynakės vilkės šuolis, koks nuožmus jos įniršis, baimė dėl savo vaikų. Žinoma, ji buvo savaip teisi, ir ačiū jai, kad neužpuolė, nepridarė bėdos, nes ir jis buvo nekaltas. Pagalvojęs apie tai, Avdijus prunkštelėjo, įsivaizduodamas, kaip kvatotųsi toji motociklininke, išvydusi jį tuo metu! Turbūt šaipytųsi kaip iš kokio klouno. Bet vėliau jį apėmė baimė: o kas, jeigu vidury negyvenamos stepės staiga sugestų motociklas, ji viena, ir staiga užpultų vilkai?! Tada jis ėmė burbėti užkeikimą, prašydamas mėlynakę vilkę: „Išgirsk mane, puikioji motina vilke! Gyveni čia ir gyvenk kaip nori, kaip liepia gamta. Maldauju vienintelio— jei kartais sugestų jos motociklas, vardan Dievo, vardan tavo vilkiškų dievų, vardan tavo vilkiukų, neliesk jos! Nenuskriausk! O jeigu tu užsimanysi pasigrožėti ja, tokia gražia ant galingo motociklo, bėk šalia kelkraščiu, bėk paslapčia, įgauk sparnus ir skrisk greta. Ir jei tikėtume budistais, galimas daiktas, tu, mėlynake vilke, atpažintum joje savo seserį, virtusia žmogum? Juk gali būti ir šitaip —na ir kas, kad tu vilkė, o ji žmogus, jūs abi kiekviena savaip gražios! Prisipažįstu tau — aš norėčiau pamilti ją visa širdimi, bet aš kvailys, aišku, kvailys, kas gi dar! Tik beviltiški kvailiai gali šitaip svajoti. O jeigu jinai kokiu nors būdu sužinotų, apie ką aš galvoju, tai bent juoktųsi, tai bent kvatotų! Ir tegul sau juokiasi, jeigu jai nuo to smagu.. Kuomet Petrucha ėmė žadinti Avdijų ir Lionką, buvo dar palyginti tamsu, šviesa vos vos skleidėsi virš stepės. Pats metas keltis ir žingsniuoti link to trys šimtai trisdešimto kilometro. Kuo anksčiau, tuo geriau. Sutartu laiku toje vietoje be jų turėjo susieiti dar dvi trys bėgūnų grupės su jau pradžiūvusios anašos nešuliais. Jiems reikėjo susistabdyti kokį nors praeinantį prekinį traukinį, nepastebėtiems sulipti į jį ir nusigauti iki Žalpak Sazo stoties, o jau tenai prasismelkti į kitus traukinius. Apskritai ši kelionės atkarpa bėgūnams buvo pati pavojingiausia. Visai operacijai, matyt, turėtų vadovauti Pats. Petrucha dorai nepaaiškino, ar jis pasitiks juos, ar jie susiras jį ties trys šimtai trisdešimtu kilometru. Gal nežinojo, gal nepanoro sakyti. Jie vėl užsimetė ant pečių kuprines ir nupėdino paskui Petruchą. Avdijų stebino Petruchos topografinė nuojauta, jo atmintis. Jis iš anksto įspėdavo, kur kokia dauba, kur šaltinėlis pavėsyje, kur duburiukas arba raguvėlė. Avdijus apgailestavo, kad tokie Petruchos gabumai, tokia atmintis eina vėjais! Atvažiuodavo čia retsykiais, o viską žino! Juk aš iš valstiečių šeimos, sakė jisai. Beje, Petrucha dar kalbėjo, kad, pasak gandų, maždaug už dviejų šimtų kilometrų nuo čia tysanti Mujunkumų dykuma, o tenai atseit gyvas galas tų saigų, stepių antilopių ir atseit šaunūs vyrai tarnybiniais „gaziukais" sulekią jų medžioti vos ne iš paties Orenburgo. Ir ne bet kaip sulekią — čia pat gyva užkanda, o visokiausio gėralo jie prisivežą iš namų. Karališka medžioklė! Bet ir pavojus atseit nemenkas, yra pasitaikę, kad mašina sugesdavo, o medžiotojai, pasiklydę stepėje, mirdavo nuo troškulio. O žiemą kartais užklupdavo buranas. Vėliau, girdi, rasdavę tiktai kaulelius. O vienam medžiotojui net galvelė pasimaišiusi — vėliau jo ieškoję malūnsparniu. Malūnsparnis skrenda paskui jį, nori išgelbėti, o jis bėga, slepiasi. Ilgai jį vaikėsi, o kai sugavo, tai jis jau ir kalbėt buvo pamiršęs. O jo žmona, sako, per tą laiką spėjusi ištekėti už kito! Tai šliundra! Visos jos tokios! Štai aš ir neketinu vesti. Turiu mieste klasišką bobą, retkarčiais mesteliu jai skudurų, tai ji laiminga ir žodį davė — jokių vaikų nebus. O svarbiausia — pirkau motuką, čekoslovakišką, sportinį, stovi daržinėj, o dabar va čiupsiu „Žigulį", ne problema, kad taip naująją „Volgą", kuri į „Mersedesą" panaši, va kur tokią nutvėrus su kasetiniu magiuku,— įjungi, o ji tau suokia, dainuoja, už kepenų griebia. Reikia blato, visur mokėk ir permokėk. Nuvaryčiau sava „Volga" į Vorkutą — tegul broliukai dobiliukai pasižiūri. Che che, jų žmonos sprogtų iš pavydo. O bagažinė pilna kokio tik nori gėralo, daugiausia užsieninio. Suprantama, ten ir mūsiškė degtinėlė— ši tai geriausia. Kaipgi neims pavydas,— rodos, kvailelis Ivanuška, o še tau. . . Dėl to aš ir bėgūnas, ir jus, draugeliai mielieji, vedu pasiganyti, griebkit, jei kimba, o kai nesiseks — čiulpsit leteną, pakol pilvai išpamps... Klausydamasis šių, rodos, niekam nereikalingų ir nepretenzingų Petruchos tauškalų, kuriais jis stengėsi prablaškyti save ir bendrakeleivius, Avdijus mintijo apie tai, kad žmogų plėšo praturtėjimo pagunda, totalinis pasimėgdžiojimas ir tuščiagarbiškumas, kad ant šių trijų masinės sąmonės banginių visuos kraštuos ir visais laikais laikosi nepajudinamas miesčionio pasaulis, didelės ir mažos blogybės, tuštybė ir dvasios skurdas, kad sunku žemėje rasti tokią jėgą, neišskiriant nė religijos, kuri sugebėtų įveikti visagalę miesčioniško pasaulio ideologiją. Daugybė drąsiausių dvasios polėkių dužo, atsitrenkę į šią neįveikiamą, nors ir amorfišką tvirtovę... Ir tai, kad jis šiuo metu pėdino į anašos rinkėjų susitikimo vietą, liudijo tą patį — dvasia yra bejėgė, nors ir atkakli... Vadinasi, tokia jau jo dalia... Visą kelią jis ruošėsi susitikimui su Pačiu — jis privalo būti pasirengęs kovai... Jie pasiekė trys šimtai trisdešimtą kilometrą dviem valandom anksčiau— ir trečią jau buvo vietoje. Leidžiantis į raguvą, kuri tęsėsi išilgai geležinkelio, Petrucha įspėjo: kuprines slėpti tenai, kur jis parodys, nekaišioti galvų, neslampinėti pro šalį lekiant traukiniams. Visą laiką laukti jo nurodymų. Vis dėlto jie gerokai pavargo — ko norėti, per dieną sukorė tokį kelią! Malonu buvo išsitiesti šilkinėje pievelėje, kur šalavijai augo pamaišiui su ašuotėmis. Malonu buvo klausytis, kaip tolumoje pasigirsta traukinio dundėjimas, kaip jis garsėja, kaip zvimbia ir virpčioja bėgiai, artėjant kilometriniams sunkiasvoriams traukiniams, kaip grėsmingai pralekia traukiniai, bildėdami ratais ir skleisdami geležies ir mazuto kvapą, ir kaip dar ilgai tolumoje netilsta tolstančio traukinio garsas, pamaži ištirpstantis bekraščiame tolumos vandenyne.. . Prašniokštė ir keleiviniai traukiniai, vienas — į vieną, kitas — į kitą pusę. Avdijus vos nepašoko — nuo mažumės jis mėgo stovėti ir spoksoti į pralekiančius keleivinius traukinius, stebėti už langų šmėkščiojančius žmones, jų veidus. Ak, laimingieji, pasiimkit kartu ir mane! Tačiau šį sykį jis net negalėjo pasigrožėti traukiniais — teko slėptis už krūmelio ir nekelti galvos. O užvis liūdniausia, kad jam teks dalyvauti, arba bent stebėti, kaip šitame ruože banditiškai bus užpuolamas prekinis traukinys. Ne, plėšti traukinio niekas nesiruošė, sustabdę jį, bėgūnai galės sušokti į vagonus, o paskui viskas eis savaime. Sulindę į prekinį traukinį, jie važiuos tolyn. Traukiniai dundėjo abiem kryptim. Paskui stojo ilgoka pauzė ir absoliuti tyla. Avdijus mažne užsnūdo, bet pasigirdo švilpimas. Petrucha įsiklausė, taip pat sušvilpė — atsiliepdamas jam dar kartą nuaidėjo švilpimas. —Na, ramiai laukit,— tarė Petrucha,— o aš eisiu, mane kviečia. Ir kad be manęs nė žingsnio, supratai, Avdiajau, supratai, Lionka? Prekinį sustabdyti ne taip jau paprasta. Reikia veikti su galva. Šitaip taręs jis dingo. Grįžo maždaug po valandos. Buvo keistokai persimainęs, akys it vagišiaus be paliovos lakstė, vengė tiesaus žvilgsnio. Tokiais atvejais Avdijus stengėsi nepasiduoti įtarinėjimams, vijo šalin nereikalingas mintis. Maža kas gali pasirodyti — gal žmogui paprasčiausiai skauda pilvą. Todėl jis ramiu balsu pasidomėjo: —Na, Piotrai, kaip reikalai? —Kol kas viskas normalu. Greitai veiksim. —Stabdysim prekinį? —Aišku. Mums iš čia patikimiausia — kraustytis prekiniu. O ypač gerai būtų, jeigu į stotį įriedėtume naktį ir sąstatą nustumtų į atsarginį kelią. —Šit kaip. Jie patylėjo. Petrucha užsirūkė ir lyg tarp kitko, patraukęs dūmą, ištarė: —Vienas mūsiškis koją susižeidė. Grišanas vardu. Ką tik mačiau jį. Nepavyko Grišanui. Šlubčiodamas ką surinksi — lazdele pasiremdamas vaikšto. Apmaudu žmogui. Gal, sakau sumetam jam po truputį — visi, kiek čia esam, visi dešimt, kiekvienas po žiupsnelį anašiukės, žiūrėk, vaikį ir paremsim. —Sutinku,— atsiliepė Avdijus.— Lionka miega, bet manau, kad ir jis nepagailės. —Na Lionka —savas padauža! O tu, Avdijau, galėtum nueiti ir pašnekėti su Grišanu! Kas, girdi, nutiko, kaip nutiko, mokytas esi, gal nabagui nuotaiką pataisytum... —O kur Pats, irgi tenai?—neatsargiai užklausė Avdijus. —Ko tu visą laiką — Pats ir Pats,— supyko Petrucha.— Iš kur aš žinau? Aš tau apie Grišaną, o tu apie Patį. Jei prireiks, susiras mus, o jei nereikės, kas mums darbo. Ko tu taip jaudinies? —Na gerai, gerai. Netyčia paklausiau. Nusiramink. O kur tasai Grišanas? Kurioj pusėj? —Eik va tenai — antai jis, po krūmu pavėsyje sėdi. Eik, eik! Avdijus nuėjo ton pusėn ir netrukus išvydo Grišaną — tasai sėdėjo žolyne ant mažos sulankstomos kėdutės, rankose laikė lazdą. Jo kaktą dengė kepurikė. Regis, miklus buvo žmogus — Avdijus dar nepriėjo arčiau, o jis jau atsisuko, krenkštelėjo į kumštį. Netoliese sėdėjo dar du vyriokai. Iš viso jie buvo trise. Ir Avdijus suprato, kad tai ir yra Pats... Lėtindamas žingsnį, pajuto per kūną nubėgantį šiurpą, jo širdis suplakė dažniau...

Antra dalis I —Sveikas, nukentėjėli,— kaip galima kasdieniškiau tarė Avdijus, sykiu stengdamasis apraminti krūtinėje besidaužančią širdį. Ant mažytės sulankstomos žvejų kėdutės sėdįs ir vartalio-j antis lazdą Grišanas primerkė vieną akį. —Sveikas, sveikas, o kas mane taip sveikina? Avdijus nenorom šyptelėjo: —Tas, kuris iš pradžių privalo pasidomėti tavo savijauta. —Ak šit kaip! Dėkoju, širdingai dėkoju, nors sakai, tik iš pradžių. Negyvenamoje stepėje šitoks dėmesys dvigubai brangesnis. Be galo brangus! Visi mes žmonės, tiesa? „Jis daugiažodžiauja, o jeigu dar yra ir išprusęs, tuomet blogai. Ko nesitikėjau, to nesitikėjau. Vaidina, nuduoda plepį,— pagalvojo Avdijus.— Bet kodėl? O gal Pats šitaip žaidžia?" Ir dar jis pastebėjo, kad Grišano išvaizda neišsiskiria jokiais ypatingesniais bruožais. Viskas itin paprasta: normalus šatenas, aukštėlesnis negu vidutinio ūgio, liesokas, apranga nekrenta į akį, vilki, kaip dauguma jo amžiaus žmonių, džinsais, padėvėtais marškiniais su užtrauktuku, ant galvos prasta kepurikė, kurią, reikalui esant, galima įgrūsti į kišenę. Jeigu Grišanas ne-šlubčiotų ir dėl to nevaikščiotų pasiramsčiuodamas stora šakota lazda, būtų sunku jį atskirti, jis pasimestų bet kurioje minioje. Nebent įstrigtų Grišano akys, įdėmiau į jį įsižiūrėjus. Jo sukrių rudų akių išraiška visą laiką keitėsi, galimas daiktas, jis net nepastebėdavo, kaip nuolatos markstėsi, šnairavo, šokdino blyškius antakius, tapdamas panašus į kertėn užspeistą plėšrų žvėriuką, kuris norėtų pulti, kąsti, bet nesiryžta ir vis viena drąsina-si, stojasi grėsminga poza. Galbūt toks įspūdis susidarydavo dėl nulaužto viršutinio kaplio, kuris pasimatydavo kalbant. „O juk galėtų įsistatyti auksinę karūnėlę, bet kažkodėl taip nedaro,— pagalvojo apie jį Avdijus.— Turbūt vengia įsimenančios žymės". —Kas kojai? Išnirai? Matyt, neapsižiūrėjai? Grišanas nieko nesakančiai palingavo galva. —Galima sakyti, trupučiuką susižeidžiau. Tu teigus, neapsižiūrėjau, Avdiajau, šitaip berods tave vadina? —Taip, esmi Avdijus. —Kažkoks retas vardas, biblinis,— tyčia tęsdamas žodžius ir gardžiuodamasis tuo, samprotavo Grišanas.— Avdijus — Vardelis tikriausiai iš bažnytininkų aplinkos,— nutarė pamąstęs.— Taip, kažkada žmonės dievą gerbė. Štai iš kur Rusioje — prečistenkos, bogolepovai, blagovestovai. Ir tavo pavardė, Avdijau, turbūt atitinkama? —Kalistratovas. —Va matai, viskas sutampa... Na, o mane paprasčiau vadina, proletariškai — Grišanas. Tačiau ne tai svarbu. Taigi teisus esi, Avdijau Kalistratovai, neapsižiūrėjau su koja. Baisoka išvada iš to peršasi: jeigu žmogus ne paskutinis mulkis, būtinai privalo po kojomis žiūrėti. Ir toji patarlė apie kvailą galvą, per kurią kojoms vargas, tą patį sako. Kaip matai, į invalidus pakliuvau. Banali istorija, tiesą sakant. —Ir kokios jos pasekmės?— pasidomėjo Avdijus, turėdamas galvoj Petruchos užuominas. —Nesupratau,— sukluso Grišanas. —Aš apie tai, kad ši banali istorija atsiliepė tavo reikalams, jų sėkmei — taip reikėtų suprasti?— išaiškino Avdijus. —Čia jau kita kalba!— Grišanas kaipmat persimainė, liovėsi vaidinęs.— Jeigu tu šneki apie reikalus, tuomet tu teisus. Bet ne tai dabar svarbu, mane kitkas jaudina. Tu turbūt ir pats supranti, antraip kam mudviem šita kalba, nemėgstu pilstyti iš tuščio į kiaurą... Trumpai tariant, aš čionai lyg ir reikalų tvarkytojas arba viršila kariuomenėje, ir svarbiausias mano tikslas — prasilaužti pro fronto liniją, išsaugant gyvąją jėgą. —Kuo gi tuomet galiu būti naudingas? Apskritai mums vertėtų pasikalbėti,— pasiūlė Avdijus — Apie gyvąją jėgą ir aš kai ką galiu pasakyti... —Na, jeigu šitaip sutampa mūsų interesai, tai pasikalbėti ir pasitarti reikia,—patikslino Grišanas.— Kaip sykis į tokią šneką aš ir taikiausi. Štai, sakykime, kyla toks klausimėlis, žinoma, tarp mūsų, mergužėlių, kalbant,— jis panaudojo gudrią užuominą ir pabuvęs liepė aniem dviem bėgūnams, kurie nesikišo į pokalbį, sėdėjo atokiau:— Ko sėdite be darbo, drožkit, ruoškitės! Ir jie tylomis nuėjo daryti to, kas, matyt, buvo iš anksto aptarta. Atidavęs nurodymą Grišanas žvilgtelėjo į laikrodį. —Po valandėlės pradėsime įsodinimo operaciją. Pamatysi, kaip tai daroma,— pažadėjo jis Avdijui.— Pas mus tvarka griežta. Disciplina kaip desantininkų dalinyje. O mes ir esame tikri desantininkai, šventai atsidavę tėvynei. Iš didžiosios raidės. Ir tu taip pat privalai veikti, kaip įsakyta. Be jokių „galiu", „negaliu". Jeigu visi veiksime kaip reikiant, pavakariais busime tame Žalpak Saze. Grišanas reikšmingai nutilo. Paskui, metęs į Avdijų piktdžiugišką žvilgsnį, pašaipiai tarė, parodęs savo nuskeltą dantį: —O dabar apie svarbiausią dalyką. Apie tai, kas tave pas mus atvedė. Tu tik neskubėk, neskubėk. Taigi vadinamajame nusikaltėlių pasaulyje, kuriame tu keisčiausiu būdu atsidūrei, bet apie tai vėliau, tavo ekspozicija yra tokia: tu — bėgūnas, tu surištas su mumis ir daug žinai. Tu, atrodo, nesi kvailas, tačiau pats įlindai į kilpą. Todėl dabar būk malonus, atsilygink už mano didį pasitikėjimą nemažesne kaina. —Ką tu turi galvoje? —Manau, kad pats nutuoki... —Nutuokti yra viena, pasakyti tiesiai — kita. Abu nutilo, lūkuriuodami, kol pro šalį pradundės sąstatas,— kiekvienas savaip ruošėsi nūnai jau neišvengiamai dvikovai. Tą minutę Avdijui toptelėjo mintis, kad žmonių santykiai klostosi gana keistai: net čionai, į stepę, kur, atrodytų, visi yra lygūs ir turi vienodus šansus, kur visiems vienodai gresia žlugimas ir baudžiamoji atsakomybė, o sėkmės atveju visų laukia toks pat atlygis, žmonės, tarytum savąjį kraują gyslose, atsinešė nesugriaunamus įstatymus, pagal kuriuos Grišanas štai turi kažkokią nerašytą teisę įsakinėti, nes jis čia yra šeimininkas. —Vadinas, liepi sakyti tiesiai,— nutraukė tylą Grišanas.— Gerai — neaiškiai nutęsė jis ir staiga, lyg susigriebęs, šelmiškai paklausė:—Klausyk, ar tiesa, kad tave vilkai buvo užpuolę? —Taip, buvo tokia istorija,—patvirtino Avdijus. —O ar tau, Avdijau Kalistratovai, neatrodo, kad likimas tave paliko gyvą tam, kad atsakytumei dabar į keletą mano klausimų—šyptelėjo, apnuogindamas savo nuoskilą Grišanas. —Tegul bus taip. —Tuomet liaukis sukti uodegą. Privalai man paaiškinti šičia, dabar, nepajudėjęs iš vietos: ko tu kiršini mano vyrukus? —Viena pataisa,— permušė jį Avdijus. —Kokia? Kokios čia dar pataisos bilyje? —Aš bandau juos nukreipti į tiesos kelią, vadinasi, žodis „kiršinti" čia niekaip nedera. —Liaukis, drauge Kalistratovai. Tiesos, netiesos — kaip kas supranta. Tuos juokelius mesk į šalį. Čia ne vieta lingvistinei gražbylystei. Aš noriu žinoti, ką tu bandai suprasti, ko tu sieki dėl savęs, šventasis tėve? —Turi galvoje kokią nors asmeninę naudą? —Savaime aišku, ką gi kitą?— plačiai skėstelėjo rankas Grišanas ir džiūgaudamas nusišiepė. —Tokiu atveju — nieko, absoliučiai ničnieko,— atkirto Avdijus. —Puiku! — bemaž linksmai šūktelėjo Grišanas.— Geriau nesugalvotum! Viskas sutampa. Vadinasi, esi iš tos spinduliuojančių narsiųjų idiotų padermės, kurie.. . —Sustok! Žinau, ką tu nori pasakyti... —Vadinasi, tu atsitrenkei į Mujunkumus, apsimetęs anašos rinkėju, įsitrynei tarp mūsų, pasidarei kaip ir savas ne todėl, kad pamilai didelį pinigą, kaip Kristų, ir ne todėl, kad išmestas iš seminarijos neturėjai kur dėtis, nes visi keliai buvo užkirsti? Aš tų popų vietoje tave viens du keliu į užpakalį būčiau iš-spyręs laukan — toks, koks esi, tu net jiems nereikalingas. Jie gi žaidžia senovinius žaidimus, o tu viską rimtai, viską iš tikrųjų... —Taip, rimtai. Ir tu į mane žiūrėk rimtai,— pareiškė Avdijus. —Dar ko! Gal tu manai, kad aš tavęs neperprantu, o aš tave kiaurai matau, matau, kas tu toks esi. Esi trenktas, tu esi savojo idiotizmo fanatikas, todėl ir atsibastei čionai, kitaip ko gi tau čia belstis? Atvykai, taip sakant, su kilniausiais tikslais, kaip mesijas, kad atvertum akis mums — puolusiems, besiverčiantiems anašos rinkimu, prekiaujantiems ir spekuliuojantiems uždraustom durnažolėm. Atvykai skleisti amžinųjų gelbėjimo idėjų, nuo kurių per tris varstus tarsi šlapimu trenkia abėcėlinėmis tiesomis. Atvykai mus atplėšti nuo blogio, kad mes pultume atgailauti, pasidarytume geručiai, kad mes išpažintume tavo dievinamus totalinės sąmonės standartus. Štai net Vakarai tvirtina, kad pas mus visi mąsto vienodai,— netikėtai Grišanas, kaip susitrenkęs koją žmogus, pernelyg vikriai atsikėlė nuo savo drobinės kėdutės ir žengė link Avdijaus, savo įaudrintą veidą prikišdamas prie pat jo veido.— O ar tu, emisare Išganytojau, pagalvojai kada nors, kokia jėga tau priešinasi? —Pagalvojau, todėl aš čia. Ir perspėju tave: aš sieksiu savo tikslo jūsų pačių labui, nesvarbu, kiek man tas kainuos, todėl nesistebėk. —Mūsų pačių labui! — nusišiepė Grišanas.— Nesijaudink, nesistebiu, ko man stebėtis, jei dėl to paties kvanktelėjo netgi tasai, kurį kažkada nukryžiavo, žmonių giminės išganytojas... Išskėtė rankas ant kryžiaus, galvą nukabino, nutaisė kankinio snukį ir šekit — grožėkitės, raudokite ir melskitės ligi pasaulio pabaigos. Tik pamanyk, kokį nekvailą užsiėmimą sugalvojo kai kurie gudročiai: gelbėti mus nuo mūsų pačių! Na tai kas ir kada šiame pasaulyje buvo išgelbėtas? Atsakyk man! Kaip buvo iki Golgotos, taip viskas ir liko po šiai dienai. Žmogus toks pat. Žmoguje niekas nuo to laiko nepasikeitė. O mes vis laukiame, kad štai ateis kažkas gelbėti mūsų, nuodėmingųjų. Tavęs, Kalistratovai, trūko. Na štai tu ir pasirodei. Nužengei pas mus! — nutaisė komišką miną Grišanas — Sveikas atvykęs, naujasis Kristau! —Apie mane gali šnekėti kas patinka, bet Kristaus vardo neminėk be reikalo! — sudraudė jį Avdijus — Tu piktiniesi ir stebiesi, kad aš čia pasirodžiau, bet stebėtis nėra ko — juk mes būtinai privalėjom su tavim susitikti! Gerai pagalvok! Nejau tu to nesupranti? Na, jeigu ne aš, tai kas nors kitas būtinai turėjo su tavim susidurti. O šį susitikimą aš numačiau... —Gal ir mane tu numatei? —Ir tave. Mudviejų susitikimas buvo neišvengiamas. Štai aš ir atvykau, nužengiau, kaip tu sakai. —Gana logiškai, velniai rautų — mes gi negalime išsiversti vienas be kito. Ir čia tikriausiai esama kažkokio bjauraus dėsningumo. Nedžiūgauk, Išganytojau Kalistratovai, tavo teorija praktikoje nieko neduos. Tačiau pakaks filosofuoti, nors tu ir ganėtinai įdomus subjektas. Pakaks, dėl tavęs viskas aišku! Štai tau mano nuoširdus patarimas, jeigu jau šitaip reikalai pakrypo: keliauk, Kalistratovai, savo keliu, gelbėk pirm visko savo galvelę, tavęs niekas dabar nepalies, o viską, ką esi stepėje surinkęs, gali išdalinti, sudeginti, paleisti vėjais — tavo valia. Bet žiūrėk, kad mudviejų keliai daugiau niekada nesusikirstų! — Ir Grišanas išraiškingai pabeldė lazda į akmenį. —Bet aš negaliu priimti tavo pasiūlymo. Aš taip negaliu. —Klausyk, bet tu tikras idiotas! Kas tau trukdo? —Aš prieš Dievą ir prieš save atsakau už jus visus... Tu turbūt negali suprasti šito... —Ne, ne! Kodėl gi ne! — blykšdamas nuo įtūžio ir keldamas balsą, suriko Grišanas.— Aš, beje, užaugau teatralų šeimoje ir, tikėk manimi, tavo vaidybą įvertinau ir supratau. Bet ar tu ne per daug įsijautei, nes po kiekvieno, net genialiausio spektaklio nusileidžia uždanga. Ir štai dabar, drauge Kalistratovai, uždanga nusileis stebint vienam vieninteliam žiūrovui. Susitaikyk! Ir neversk manęs daryti nereikalingą nuodėmę. Keliauk, kol nevėlu. —Šneki apie nuodėmę. Suprantu, ką turi galvoje, bet pasišalinti, matant savo akimis piktadarystę, man yra itin baisus nuopuolis. Tad verčiau neįkalbinėk. Man ne vis viena, kas atsitiks, tarkime, mažamečiui Lionkai, Petruchai, na ir kitiems vaikinams iš tavo būrio. Na ir tau pačiam. —Žavinga!—nukirto jį Grišanas.— Kas tau davė teisę kištis į mūsų gyvenimą? Pagaliau kiekvienas gali elgtis su savo likimu kaip tinkamas. Aš tave pirmąsyk gyvenime matau, kas tu toks esi, kad rūpintumeis manimi ir kitais, tarsi būtum gavęs kažkokius įgaliojimus iš viršaus. Atleisk! Ir nebandyk likimo. Jei esi trenktas, keliauk su dievo padėjimu, o mes kaip nors be tavęs išsiversime. Supratai?! —Bet aš neišsiversiu! Reikalauji įgaliojimų — taigi jokių įgaliojimų man niekas nedavė. Teisingumas ir pareigos jausmas — štai mano įgaliojimai, o tu gali su jais skaitytis, gali nesiskaityti. Bet aš besąlygiškai juos vykdau. Štai tu pareiškei, kad gali pats tvarkyti savo likimą. Skamba gražiai. Bet nėra izoliuotų likimų, nėra likimą nuo likimo skiriančių ribų, išskyrus gimimą ir mirtį. O nuo gimimo ligi mirties mes visi susipynę kaip siūlai gijose. Juk tu, Grišanai, ir tie, kurie atsidūrė tavo valdžioje, šiandien, siekdami naudos, nešate iš stepės kartu su anaša nelaimes ir vargus kitiems. Trumpalaikėmis pagundomis jūs įviliojate žmones į savo ratą — į nevilties ir nuopuolio ratą. —O tu gal teisėjas? Argi tau spręsti, kaip mums gyventi, kaip elgtis? —Aš anaiptol ne teisėjas. Aš vienas iš jūsų, tačiau... —Kas ,,tačiau"? —Tačiau aš suvokiu, kad virš mūsų yra Dievas, kaip aukščiausias sąžiningumo ir gailestingumo kriterijus. —Vėl Dievas! Ir ką tu dar nori mums tuo pasakyti? —Ogi tą, kad Dievo malonė yra priklausoma nuo mūsų valios. Jis yra mumyse ir per mūsų sąmonę veikia mus. —Klausyk, kam tokie sudėtingi aiškinimai? Na ir kas iš to išeina? Kas mums iš viso to? —Kaip tai kas! Juk dėka proto galios žmogus valdo save kaip Dievas. Kas yra nuoširdus savo ydos pripažinimas? Mano supratimu, tai yra blogybės pasmerkimas savyje Dievo lygiu. Žmogus pats nulemia, koks bus jo požiūris į savąją esybę. —Kuo skiriasi tavo požiūris nuo masinės sąmonės? O mes nuo jos bėgame, kad nepakliūtume į minios nelaisvę. Mestai ne jūs, mes patys sau. —Klaida. Laisvė tik tada yra laisvė, kai ji nebijo įstatymo, antraip ji fikcija. O tavo laisvė nuolatos yra saistoma baimės, jai gresia teisėta bausmė. .. —Na ir kas iš to? Ko tu rūpinies? Juk tai musų pasirinkimas, o ne tavo. —Taip, tavo, bet jis liečia ne tik tave. Suprask, iš aklavietės yra išeitis. Prisipažinkit savo kaltę štai čia, stepėje, po giedru dangum, duokit sau žodį kartą visiems laikams mesti šį užsiėmimą, atsižadėkit pelno, kurį siūlo juodoji rinka, atsižadėkit ydų ir siekit susitaikyti su savimi ir su tuo, kursai nešioja Dievo vardą ir vieningu protu sujungia mus visus. .. —Ir kas tada? —Tada jūs vėl atgausite tikrąjį žmogiškumą. —Gražiai skamba, velniai rautų! Ir taip paprasta! — Grišanas susiraukė, vartaliodamas šakotą lazdą, palaukė, kol už kalnelio pralėkė dar vienas prekinis sąstatas, ir kuomet traukinio dundesys nurimo, įbedęs pašaipų gręžiantį žvilgsnį į pernelyg atlapaširdiškai klegantį Avdijų, nusistojusioje tyloje ištarė:— Štai kas, didžiai gerbiamas Avdijau, aš kantriai klausiausi tavo samprotavimų, kaip sakoma, labiau iš smalsumo, ir turiu smarkiai tave nuvilti: tu klysti, išdidžiai manydamas, kad tau vienam skirta mintyse kalbėtis su Dievu, kad aš neturiu su juo kontakto, kad šitokia privilegija apdovanotas tu vienas, dievobaimingasis, o aš ne. Matai, iš nuostabos tu mažne paspringai, tavo ausį rėžia žodžiai, kad su Dievu gali kontaktuoti ir toks, kaip aš? —Anaiptol. Paprasčiausiai tokioj kalboj žodis „kontaktas" gan neįprastas. Priešingai, džiaugiuosi tai girdėdamas iš tavo lūpų. Gal tavyje kažkas pakito? -Nė trupučio! Koks naivumas. Tad žinok, Kalistratovai, tik nepraryk liežuvio — aš einu pas Dievą savu keliu, einu kitaip, pro užpakalines duris. Tavo Dievas ne toks jau išrankus ir neprieinamas, kaip tau atrodo. .. —Ir ką tu pasieki, pas Dievą patekęs pro užpakalines duris? —Ne menkesnį rezultatą negu tu. Aš padedu žmonėms pajusti laimę, pažinti Dievą per kaifą. Aš duodu jiems tai, ko jūs negalite duoti nei savo pamokslais, - nei savo maldomis... Savus žmones aš priartinu prie Dievo kur kas operatyviau nei kas kitas. —Priartini prie Dievo, pirkto už pinigus? Su apypenų, nuodų pagalba? Ir tai, tavo manymu, yra Dievo pažinimo laimė? —O ką? Tikriausiai manai — šventvagystė, Dievo išniekinimas! Tegul! Tau bjauru klausytis. Aš tavo konkurentas, supranti! Perbėgau tau kelią. Taip, velniai rautų, taip, pinigai, taip, narkotikai! Taigi pinigai, jeigu nori žinoti, yra viskas. Nejaugi manai, kad už pinigus Dievas kitoks? O ar jūs savo cerkvėse ir kitokiose įstaigose apsieinate be pinigų? —Bet ten visai kitas reikalas! —Liaukis! Neplepėk niekų! Pasaulyje viskas parduodama, ir viskas perkama, tavasis Dievas taip pat. Bet aš mažų mažiausiai žmonėms suteikiu galimybę kaifuoti ir patirti tai, ką jūs siūlote tik žodžiais ir dar aname pasaulyje. Tik kaifas teikia palaimą, nusiraminimą, atpalaiduoja erdvėje ir laike. Tegul toji palaima labai trumpa, tegul įsivaizduojama, tegul pasireiškia tik haliucinacijose, bet tai laimė, ir ji pasiekiama tik transo būklėje. O jūs, šventuoliai, neišgalit net šitaip apgauti savęs. —Viena tu pasakei teisingai — kad visa tai yra savęs apgaudinėjimas. —O ko tu norėjai? Už penkias kapeikas nusipirkti teisybę? Šitaip nebūna, šventasis tėve! Kaifas tėra nepasiekiamos tikros laimės pakaitalas, kartus pakaitalas. —Bet kas jūsų prašė pakeisti tai, ko nėra! Juk tai piktas kėslas — štai kas! —Ramiau, ramiau, Kalistratovai! Rimčiau pasiaiškinus išeitų, kad aš esu jūsų pagalbininkas! —Kaip tai? —O taip —nieko keisto čia nėra! Nuo pasaulio sutvėrimo laikų žmogui siūloma visokiausių dalykų, kokių tik stebuklų nebuvo žadėta pažemintiems ir nuskriaustiesiems: Dievo karalystė ateis, bus demokratija, bus brolybė, bus lygybė, bus laimė kolektyvuose, jei nori —gyvenk komunoje, o už stropumą viršaus dar pažadėtas rojus. O kas iš tikrųjų! Vieni paistalai! O aš, jeigu nori žinoti, padedu tiems, kuriems gyvenime nesiseka, malšinu jų troškulį. Aš žaibolaidis, aš vedu žmones pro užpakalines duris pas nepasiekiamą Dievą. —Tu daug pavojingesnis, negu aš maniau! Kokią baisią sumaištį pasaulyje tu galėtum užvirti — įsivaizduoti baisu! Tavyje, matyt, numirė mažasis Napoleonas. —Griebk aukščiau! Kodėl ne didysis? Būtų mano valia, aš taip apsisukčiau! Jeigu, tarkime, į Vakarus pakliūčiau, aš ne tokių reikalų imčiaus. Ir tada tu su manim nedrįstum diskutuoti, o gėrį ir blogį traktuotumei taip, kaip man paranku... -Neabejoju. Bet tavo žodžiai ne tokie baisūs. Viskas, ką tu kalbi, nėra nauja. Grišanai, tu parazituoji dėl to, kad žmonės niekuo nebetiki, tokį metodą labai patogu kultivuoti. Viskas blogai, viskas melas, o jeigu taip — nusiramink kaifuodamas. O tu pabandyk, išdergęs viską, kas buvo, suteikti žmonėms naują požiūrį į pasaulį. Tikėjimas —ne kaifas, tikėjimas — kančių, kurias patyrė ne viena karta, produktas, prie tikėjimo plušama tūkstančius metų ir kasdien. O tu savo gėdingu verslu nori pakeisti natūralią dienų ir naktų tėkmę, amžinąją tvarką. Pagaliau tu pradedi džiūgaudamas, o užbaigsi gedulu —nes po tavo taip garbinamo kaifo ateis beprotybė ir visiška dvasios degradacija. Ko tu nesakai iki galo? Vadinasi, tavo kaifas yra provokacija: juk pasiekęs tariamą Dievą, tu patenki į šėtono glėbį. Ką daryti? —Nieko. Pasaulyje už viską reikia mokėti. Už tai taipogi. Kaip už gyvenimą mokama mirtimi... Ar tokia mintis tau nešovė į galvą? Ko nutilai? Tau, šventuoli, aišku, nepatinka mano koncepcija! —Antikristo koncepcija? Niekuomet! —Cha cha! Ko verta tavo krikščionybė be antikristo? Be jo iššūkio? Kam ji reikalinga? Kas jos pageidauja? Stai ir išeina, kad aš jums būtinas! Antraip su kuo jūs kovotumėt, kaip demonstruotumėt savo karingas idėjas? —Na ir vingrus tu — tikras žaltys! — nenorom nusijuokė Avdijus.— Žaidi prieštaravimais. Bet tu neišsisukinėk. Mudu su tavim bendros kalbos nerasime. Mes antipodai, nesuderinami žmonės —štai kodėl veji mane iš čia. Tu manęs bijai. Bet as vis viena reikalauju: išpažink kaltes, paleisk bėgūnus iš savo vortinklio. Siūlau tau savo pagalbą. Grišanas netikėtai nieko neatšovė. Apniuko, pasiramsčiuodamas lazda, ėmė vaikščioti pirmyn atgal, paskui stabtelejo. —Jeigu tu, drauge Kalistratovai, manai, kad aš tavęs bijau, tai smarkiai klysti. Pasilik, aš tavęs neveju. Tuojau mes stabdysime prekinį traukinį. Taip sakant, organizuotas transporto užpuolimas. —Geriau sakytum — plėšikiškas,—pataisė jį Avdijus. —Kaip tau patinka, jei plėšikiškas, tai plėšikiškas, betone tam, kad ką nors pieštume, o tik tam, kad nelegaliai pasivėžintume, o tai skirtingi dalykai, nes tavo valstybė mums draudžia laisvai važinėtis... —Valstybę palik ramybėje. Ką gi tu man siūlai? —Nieko ypatingo. Plėšikiško, anot tavęs, užpuolimo metu,— Grišanas linktelėjo geležinkelio bėgių pusėn,— visi susirinks krūvon, visi bus čia. Štai ir pabandyk perkalbėti juos, tuos mažamečius Lionkas ir mitrius Petruchas, gelbėk jų sielas, Išganytojau! Aš netrukdysiu tau, žodžio neištarsiu. Manyk, kad manęs nėra. Ir jeigu tau pavyks šitą publiką nusivesti paskui save, priartinti prie savojo Dievo, aš bemat dingsiu, kaip pridera pasitraukti pralaimėjusiam. Supratai? Ar priimi mano siūlymą? —Priimu! — trumpai atsakė Avdijus. —Tuomet veik! O apie tai, ką mes čionai šnekėjome, niekas nieko nesužinos. Sakysim, šiaip paplepėjom, apie šį bei tą. —Dėkui! Bet aš neturiu ką slėpti,— atsakė Avdijus. Grišanas gūžtelėjo pečiais. —Na, žiūrėk, kaip parašyta Biblijoje — ,,tu sakai!" Buvo viena iš paskutiniųjų gegužės dienų, septinta valanda vakaro. Bet saulė vis dar kepino, ryškiai tebešvietė virš stepių lygumos, o įtartinai sustingę sidabriniai debesys, kurie visą dieną kūpsojo vietoje lyg pririšti, iš pradžių blyškūs, vakarop susitvenkė, ir tamsi jų juosta pakibo tiesiai virš horizonto, keldama Avdijaus sieloje nepaaiškinamą nerimą. Matyt, artinosi audra. O traukiniai vis ėjo į vieną ir į kitą pusę, iš šiaurės į pietus ir iš pietų į šiaurę, ir žemė virpčiojo, drebėjo po sunkiais jų ratais. „Kiek daug žemės, kiek erdvės ir šviesos, o žmogui vis kažko negana, ir pirmiausia — laisvės,—galvojo Avdijus, žvelgdamas į neaprėpiamas stepių platumas.— Ir be žmonių žmogus gyventi negali, ir su žmonėmis jam sunku. Štai ir dabar —kaip suktis? Ką reikia daryti, kad kiekvienas, pakliuvęs į Grišano tinklą, elgtųsi taip, kaip liepia jo protas, o ne taip, kaip bendrininkų yra verčiamas daryti iš baimės arba bandos jausmo genamas, ir visų pirma todėl, kad negali atsispirti to narkomanų jėzuito įtakai. Pamanyk, koks jis stiprus! Baisus ir pavojingas, bestija. Ką man daryti, ko griebtis?" Ir atėjo lauktoji valanda. Pasirengę stabdyti traukinį, bėgūnai išsklido palei geležinkelį grupelėmis po du tris žmones ir sukrito už žolynų ir krūmokšnių. Sutartas ženklas buvo švilpimas. Kai tolimame kelio vingyje pasirodė it šliaužianti gyvatė artėjantis traukinys, vos išgirdę švilpiant visi pasiruošė šuoliui. Kuprinės, lagaminai su anaša buvo po ranka. Avdijus, Petrucha ir Lionka gulėjo užsiglaudę už skaldos krūvelės, likusios čia po geležinkelio remonto. Netoliese gulinėjo ir Grišanas su kitais dviem bėgūnais: vienas, raudonplaukis, buvo vardu Kolia, o kitas, kumpanosis, mitruolis, kalbantis kaukazietišku akcentu, Mahačas — matyt, jis buvo iš Mahačkalos. Apie kitus Avdijus nieko nežinojo, bet buvo aišku, kad dar du trys bėgūnai susirado patogias slėptuves ir taipogi ruošėsi lemiamam šuoliui. Na, o tie du, kuriuos Grišanas pasiuntė triūsti ant bėgių, imituoti gaisrą ant tilto, kad mašinistas sustabdytų lokomotyvą, buvo toli priekyje traukinio judėjimo kryptimi ties kelio ženklu su atžyma „330 km". Šioje vietoje geležinkelis ėjo nedideliu tiltu, kuris buvo permestas per gilią* daubą, išplautą pavasario polaidžių. Tenai, toje pažeidžiamoje vietoje, ir triūsė tiedu, kuriuos bėgūnai vadino diversais. Traukinys sparčiai artėjo, ir Avdijus suprato, kad visi labai nervinasi, būgštauja, ar pavyks jiems, ar spės greitai sušokti į vagonus ir koks bus sąstatas, nes jeigu jis vien iš cisternų — kur tada prisiglausi? O jeigu, neduok dieve, pasitaikys saugomas karinis ešelonas, tada jau aleliuja. Lionka drebančiomis iš susijaudinimo rankomis užsidegė cigaretę. Petrucha išsyk piktai ant jo sušvokštė: —Mesk šalin! Užmušiu, bjaurybe. Bet tasai, pamėlęs ir išblyškęs, toliau godžiai čiulpė cigaretę, ir tada Petrucha lyg žvėris liuoktelėjo prie jo ir šėrė atgalia ranka per galvą, net kepurė nulėkė. Tačiau ir Lionka neliko skolingas—atsakė smūgiu į smūgį, jis išsilenkęs spyrė Petruchai. Petrucha įsiuto kaip reikiant —jiedu ėmė tąsytis, susikibo be juokų. Avdijui teko stotis. —Liaukitės, tuoj pat liaukitės. Petrucha, neliesk Lionkos. Kaip tau ne gėda! Bet Petrucha iš pykčio užsipuolė Avdijų: —O ko tu lendi, pope neraliuotas! Ko atsistojai, stuobry, tave gi už varsto matyti! — Ir iš visų jėgų trūktelėjo jam už kiškos. Įšilę nuo peštynių, keikdamiesi ir sunkiai dvesuodami, jie nusirito į savo vietas. O traukinys buvo jau čia pat. Bėgūnų jaudulys nejučia persidavė ir Avdijui. Ką ir sakyti, momentas buvo be galo įtemptas ir pavojingas. Avdijus nuo mažens mėgo stebėti traukinius: jam dar kliuvo matyti pokarinius garvežius, tas romantiškas dūmų stulpus ir garo kamuolius leidžiančias mašinas, kurių švilpukai skardendavo per visą apylinkę,— bet jis nesitikėjo, kad kada nors su šitokiu virpuliu lauks traukinio, nes jam reikėjo neteisėtai ir netgi per jėgą prasigauti į jį. O dviejų pagret sukabintų lokomotyvų tempiamas sunkus krovininis sąstatas vis artėjo, nuo jo artėjimo vos ne šiurpas bėgo per odą. Ankstesnieji garvežiai toli gražu neprilygo dabartiniams dyzeliams. Šių jėga slypėjo viduje, tačiau jie traukė tokią ilgą vagonų uodegą, jog atrodė, kad ji be galo, be krašto. O galybė ratų vis riedėjo ir riedėjo, iš po vagonų plūsčiojo vėjo gūsiai, sklido gaudesys ir ritmingas trinksėjimas. Avdijus žvelgė į šį greitai ir darniai judantį griozdą ir negalėjo patikėti, kad šitokį stulbinančiai sunkų ir milžinišką sąstatą galima sustabdyti. Vagonai — platformos, cisternos, miškovežiai, krovininiai ir dengti konteineriai — dundėjo vienas paskui kitą, štai jau pralėkė pusė sąstato, ir Avdijus pagalvojo, kad nieko nebus, kad tai bergždžias sumanymas: neįmanoma sustabdyti šitaip įsilėkusio griozdo, bet staiga traukinio greitis ėmė mažėti, ratai sukosi vis lėčiau, sužviegė stabdžiai, ir ešelonas, mėšlungiškai trūkčiodamas, tarytum klupdamas, palaipsniui sulėtino greitį. Avdijus netikėjo savo akimis: sąstatas bemaž sustojo. Kažkas šaižiai su-žvilpė, atsiliepė toks pat švilpimas. —Eime!—sukomandavo Petrucha.— Pirmyn! Pasigriebę kuprines ir krepšius, jie šoko prie vis lėčiau judančių vagonų. Viskas vyko mikliai ir sparčiai, lyg užpuolant iš pasalos. Reikėjo, už ko nors nusitvėrus ar užsikabinus, suskubti įsiropšti į bet kurį vagoną, o paskum jau bus galima stogais nusigauti kur reikia ir įsitaisyti patogiau. Visa, kas vyko toliau, Avdijui buvo panašu į košmarišką sapną: jis blaškėsi palei kone ligi dangaus kylančią akliną vagonų sieną, pasąmonėj stebėdamasis, kokie jie aukšti ir koks aitrus mazuto kvapas, skleidžiamas ratų, galinčių bet kurį mirksnį nubildėti tolyn. Tačiau, nepaisant visko, Avdijus karštligiškai keberiojosi, kažkam pagelbėjo, jam kažkas pagelbėjo. Traukinys porą sykių grėsmingai truktelėjo, sąstatas sudžeržgė ir sužvangėjo — šitaip beregint gali papulti po ratais. Bet viskas baigėsi kuo puikiausiai. Ir kai traukinys dar kartą trūktelėjo ir vėlei skubinosi greičiau išlyginti prarastą laiką, Avdijus apsidairė ir išvydo, kad yra tuščiame prekiniame vagone kartu su savo neišskiriamais bendražygiais — Petrucha ir Lionka, čia buvo ir Grišanas. Vienas dievas težino, kaip jis įsigudrino įšokti į traukinį su savo pamušta koja, drauge buvo ir anie du —Mahačas ir Kolia. Visi išblyškę ir uždusę, bet jų veidai švytėjo iš pasitenkinimo. Avdijus negalėjo patikėti, kad viskas taip sėkmingai baigėsi ir kad sunkiausias momentas jau praėjo. Dabar anašos rinkėjai važiavo Zalpak Sazo pusėn, o iš ten jų kelelis suko į didžiąją žemę, į didžiuosius miestus, į žmonių sambūrį... Važiuoti reikėjo penketą valandų. Jiems pavyko: okupuotame tuščiame vagone mėtėsi, matyt, po iškrovimo niekam nebereikalingos medinės dėžės — bėgūnai ant jų ir susėdo. Grišanas liepė įsitaisyti taip, kad iš lauko jų nesimatytų. Atstūmus net ir vieną pusę durų, vagone buvo ganėtinai šviesu, be to, viršutiniai langeliai buvo praviri, kad vagonas vėdintųsi. Kuomet traukinys pirmą sykj stabtelėjo kažkokioje tarpstotėje, jie aklinai uždarė duris ir nuščiuvo, lūkuriuodami karštyje ir tvankumoje, tačiau palei sąstatą niekas nesirodė. Petrucha atsargiai žvilgtelėjo laukan ir pranešė, kad viskas gerai — aplinkui nieko nematyti. Vos tik pro šalį priešpriešais pradundėjo keleivinis, jų traukinys vėl pajudėjo, kitoje stotelėje Mahačas suspėjo kažkur gauti pilną kanistrą šalto vandens, ir gyvenimas vagone atgijo —visi pralinksmėjo, užkando džiūvėsių, konservų ir net pasvajojo, kaip šauniai jie pavalgys karštimo Zalpak Sazo stoties valgykloje. O traukinys ėjo savo maršrutu per Ciujos stepes kalnų pusėn. . . Tą šviesų gegužės vakarą ilgai dar netemo. Jie snekejosi apie šį bei tą, bet užvis dažniau apie valgį ir pinigus. Petrucha prisiminė savo prašmatnią bobą, laukiančią jo Murmanske, o Mahačas tuoj pat su grynai kaukazietišku ekspresyvumu išrėžė: —Klausyk, Petrucha, klausyk, brangus, tu bobą tik Murmanske gali padaryt, kitur negali? Ar Maskvoj truputį padaryt negali? Cha cha cha! Gal Maskvoj bobų nėr? —Mohačka, snargliau, ką tu apie tokius dalykus supranti? — supyko Petrucha.— Kiek tau metų? —Kiek metų, kiek metų! Kiek turiu, tiek duriu! Pas mus, Kaukaze, tokie kaip aš vaikus seniai daro! Cha cha cha! Šis pokalbis visus pralinksmino, net Avdijus nejučiomis šypsojosi tarpais vis pažvelgdamas į Grišaną, o tasai sėdėjo atokiau ir atlaidžiai šiepėsi. Jis vėlei įsitaisė ant savo sulankstomos kėdutės ir nepaleido iš rankų šakotos lazdos. \ kitus begunus jis buvo panašus nebent tuo, kad rūkė tas pačias, kaip ir visi, pigias cigaretes. Taip ir keliavo linksma jų kompanija, įsikūrusi tuščiame prekiniame vagone. Lionka snaudė vagono kamputyje, kiti taip pat taisėsi numigti, nors saulė vis dar liepsnojo žemės pakraštyje nušviesdama viską aplinkui. Bėgūnai rūkė, šnekučiavo apie kažkokius nereikšmingus dalykus, bet ūmai visi pritilo, paskui, žvilgčiodami į Grišaną, ėmė kuždėtis. —Klausyk, Grišanai,— kreipėsi į jį Mahačas,—ko mes čia dabar sėdim, supranti, bendram susirinkime nutarėm — truputį kaifuosim, nutarėm, ar ne? Laiko yra, tai kaifuokim? Brangusis tamada, aš turiu tokį gardumėlį, peh-peh, tik Bagdado vagis tokį rūkė! Grišanas sviedė greitomis žvilgsnį į Avdijų: na tai kaip? Ir truputį palaukęs, patylėjęs leido: —Rūkykit! Visi sujudo, apspito Mahačą. O jis išsitraukė kažkur iš striukės tą gardumėlį, kurį galėjo rūkyti tik Bagdado vagis. Susuko didžiulį papirosą, užsitraukė pirmas ir paleido suktinę ratu. Kiekvienas palaimingai įkvėpdavo anašos dūmą ir perduodavo suktinę kitam. Kai eilė atėjo Petruchai, tas godžiai patraukė, užsimerkė, paskui ištiesė suktinę Avdijui. —Na, Avdasiau, peštelk ir tu mažumėlę! Gal tu kitoks? Še, rūkyk! Na nesilaužyk, dievaži, kaip merga! —Ne, Piotrai, aš nerūkysiu, nesiūlyk ir neversk!— Avdijus griežtai atsisakė Petruchos siūlymo. Tasai išsyk įsižeidė: —Popas buvai, popu ir liksi! Pamanyk tik, popas- propopas! Aš tau gera darau, o tu man į širdį spjauni! —Aš tau į širdį nespjaunu, Piotrai, tu neteisus! —Argi tave peršnekėsi!—numojo ranka Petrucha ir, patraukęs dar kartą, perdavė suktinę Mahačui, o šis su kaukazietišku miklumu ištiesė ją Grišanui. —Brangusis tamada, dabar tavo eilė! Tavo tostas! Grišanas be žodžių atstūmė jo ranką. —Na, žiūrėk, ponas šeimininke! — apgailestaudamas palingavo galva Mahačas, ir suktinė vėl nukeliavo ratu. Godžiai užsitraukė Lionka, po jo rudaplaukis Kolia, po jo Petrucha ir vėl Mahačas. Ir netrukus rūkorių nuotaika ėmė keistis, jų akys čia drumstėsi, čia blizgėjo, lūpas nutvieskė beprasmiškos laimingos šypsenos, tik Petrucha niekaip negalėjo pamiršti nuoskaudos, nepatenkintas vis dilbakiavo į Avdijų ir murmėjo po nosim kažką apie popus, girdi, visi jie niekšai. Grišanas sėdėjo ant savo kėdutės ir tylomis šaltakraujiškai iš savo kertės stebėjo rūkymo seansą, nutaisęs ironišką ir atlaidžią supermeno šypsenėlę. Sukti niekinantys žvilgsniai, kuriuos jis kartkartėmis svaidė į Avdijų, stovintį prie atvirų durų, kalbėjo apie tai, kad jis patenkintas čia vykstančiais dalykais, ir, be abejonės, numano, kaip visa tai veikia dievobaimingąjį Avdijų. Avdijus suprato, kad, leidęs kelionėje bėgūnams pakaifuoti, Grišanas surengė jam parodomąjį spektaklį. Na kaip, girdi, atrodo? Žiūrėk, koks aš stiprus ir kokie bejėgiai kovoje su blogiu tavo kilnūs polėkiai. Ir nors Avdijus apsimetinėjo, kad jam atseit nesvarbu, kuo jie čia užsiima, širdyje piktinosi, kentėjo, kad yra bejėgis bent kiek pasipriešinti Grišanui, žengti kokį nors praktišką žingsnį, idant išplėštų bėgunus iš Grišano įtakos. Tuo metu Avdijaus ištvermė neišlaikė. Jis nebepajėgė sutvardyti įtūžio, pripildžiusio jį ligi kraštų. Paskutinis lašas nukrito sulig nauju Petruchos siūlymu patraukti galiuką, likusį iš tos suktinės, kuri po kiekvieno peštelėjimo darėsi vis labiau nuseiliota, kol pagaliau šlykščiai pagelto ir pažaliavo. —Na, Avdasiau, nesuk nosies į šalį, popeli mūsų mielas! Aš iš visos širdies, Galiukas kaip saldainiukas, nuo jo smegenukai kaip kisielius tyžta!— nebesivaržydamas pristojo Petrucha. —Nelįsk! — nervingai pertraukė jį Avdijus. —Matai koksai! Aš tau iš visos širdies, o tu ožius rodai, vaipaisi! —Na gerai, duokš, duokš! — tarė įtūžęs Avdijus, ištiesė ranką, paėmė smilkstančią nuorūką, pakėlė ją virš galvos, lyg demonstruodamas Petruchai, ir išmetė laukan pro atviras vagono duris. Tai įvyko taip greitai, kad visi, drauge ir Grišanas, kurį laiką iš netikėtumo prarado amą. Stojusioje tyloje spėriai lekiančių bėgiais ratų trinksėjimas pasidarė aiškesnis, skardesnis ir grėsmingesnis.— Matei! — su iššūkiu kreipėsi Avdijus į Petruchą.—Matėt visi, ką aš padariau? — įniršio kupinu žvilgsniu jis nužvelgė anašos rinkėjus.— Šitaip bus visada! Petrucha, o paskui jį ir visi kiti suglumę atsigręžė į Grišaną lyg klausdami: kaip, girdi, reikia suprasti tokį išpuolį, šeimininke, koks čia dabar išsišokėlis atsirado? Grišanas demonstratyviai tylėjo, pašaipiu žvilgsniu slysdamas nuo Avdijaus prie bėgūnų įžeistais veidais. Pirmasis neištvėrė Mahačas: —Klausyk, tamada, ko tu tyli? Ar tu nebylys? —Ne! Aš ne nebylys! — pamėgdžiodamas jį tarė Grišanas ir trumpai pridėjo, neslėpdamas pikto džiaugsmo: — Aš tam tipui daviau žodį tylėti. Aiškinkitės dėl visko patys! Neištarsiu daugiau nė žodžio... —Ar tiesa? — Mahačas suglumęs paklausė Avdijaus. —Tiesa, bet tai dar ne viskas! — suriko Avdijus.— Aš daviau žodį demaskuoti jį,— linktelėjo jis į Grišaną,— šitą šėtoną, suviliojusį jus pražūtingom pagundom! Ir netylėsiu, nes tiesa mano pusėj! — Ir pats nesuvokdamas, kas jam yra, ką jis daro ir ką šūkalioja, čiupo savo kuprinę, gulėjusią tarp kitų kuprinių su anaša. Visi, išskyrus Grišaną, iš netikėtumo pašoko ant kojų, nesuprasdami, ką gi sumanė tasai kuklusis popas-propopas Avdijus Kalistratovas. —Štai, vaikinai, žiūrėkite! — Avdijus purtė kuprinę pakėlęs aukštai virš galvos.— Mes vežame pražūtį, nuodus, marą žmonėms. Tu, Piotrai, tu, Mahačai, tu, Lionka, tu, Kolia, vežate šią bjaurybę, susigundę lengvais pinigais! Apie Grišaną nėra nė kalbos. Jūs patys žinote, kas jis toks! —Pala, pala, Avdijau! Duokš, mielasis, maišą! — žengė prie jo Petrucha. —Pasitrauk! — pastūmė jį Avdijus,— Ir nelįsk! Aš žinau, kaip sunaikint šitą šlykštų nuodą. Bėgūnai nespėjo nė atsitokėti, kai Avdijus, trūktelėjęs už kuprinės virvagalio, ėmė purtyti pro traukinio duris pavėjui anašą. Ir durnažolės — kiek daug, pasirodo, buvo surinkta gelsvai žalių kanapės žiedų ir lapelių — nupleveno palei geležinkelį, sklandydamos ir sukdamosios kaip rudenio lapai. Šitaip vėjais lėkė pinigai — šimtai ir tūkstančiai rublių! Akimirką bėgūnai stovėjo nustėrę, lyg užkerėti žvelgė į Avdijų. —Matėt! — suriko Avdijus ir įkandin švystelėjo pro duris kuprinę.— O dabar pasekite mano pavyzdžiu! Ir mes kartu išpažinsime savo kaltes, ir Dievas mus pamils ir atleis! Na, Lionka, Piotrai! Meskit, kratykit prakeiktą anašą laukan, pavėjui! —Jis pakvaišo! Parduos stotyje mus mėlynkelniams! Griebkit jį, muškit popą! —subliuvo persiutęs Petrucha. —Palaukit, palaukit! Paklausykit manęs! — bandydamas kažką jiems paaiškinti šaukė Avdijus, pamatęs, kaip padūko anašos prisirūkę bėgūnai, bet buvo jau vėlu. Bėgūnai puolė ant jo kaip pasiutę šunys. Petrucha, Mahačas, Kolia kits per kitą daužė jį kumščiais. Vienas Lionka tuščiai stengėsi išskirti mušeikas, tampė juos už skvernų. —Liaukitės jūs! — bejėgiškai lakstė jis aplinkui. Bet jam nesisekė jų sulaikyti — argi įveiksi išsyk tris. Prasidėjo nuožmios muštynės. —Duok jam! Tempk! Mesk iš vagono! — riaumojo įsiutęs Petrucha. —Smauk popą! Stumk laukan! — kartojo paskui jį Mahačas. —Nereikia! Nežudykit! Nereikia! — verkšleno išblyškęs drebantis Lionka. —Atstok, bjaurybe, papjausiu! — ištrūko iš Lionkos glėbio nirštantis Kolia. Avdijus gynėsi iš visų jėgų, stengėsi pasitraukti kuo toliau nuo atvirų durų, prasibrauti į vidurį vagono, siūbuojančio iš vieno šono į kitą: nūnai jis akivaizdžiai įsitikino narkomanų žiaurumu, žvėriškumu, sadizmu — o ar seniai jie palaimingai šypsojosi, išskydę nuo euforijos. Avdijus suprato, kad šios grumtynės žūtbūtinės, kad jėgos nėra lygios. Priešininkų pusėje trys tūžmingi jauni žaliūkai, o jį palaiko vienintelis Lionka, bet ką jis reiškia. Grišanas visą tą laiką sėdėjo ankstesnėje vietoje tarsi žiūrovas cirke arba teatre ir neslėpė pikto savo džiugesio. —Na na! Tai bent! — krizendamas tyčiojosi jis. Vis dėlto sukiršino, iš anksto numatė, kad jie susidurs, ir dabar skynė savo pergalės vaisius — žiūrėjo, kaip jo akivaizdoje žudo žmogų. Avdijus suvokė, kad tik Grišano įsikišimas gali pakeisti jo lemtį. Užteko riktelti: „Gelbėk, Grišanai!" — ir bėgūnai kaipmat būtų apsiraminę. Tačiau Avdijus nieku gyvu negalėjo prašyti Grišano pagalbos. Beliko viena išeitis — spraustis į vagono gilumą, susigūžti kamputyje ir tegul tada jį muša, daužo, tegul daro ką išmano, tiktai kad neišmestų iš lekiančio traukinio — tada jau mirtis... Bet nusigauti į kampą buvo ne taip paprasta. Stiprūs smūgiai, kojų spyriai vėl nublokšdavo jį prie žiojėjančios durų angos. Jeigu bent sekundę ilgėliau jis ten uždelstų, bėgūnai nė nemirktelėję ištrenktų jį iš vagono. Ir Avdijus kėlėsi vėl ir vėl, atkakliai mėgino prasmukti į tolimą kampą, vildamasis, kad narkomanai išsikvėps arba atsikvošės. Pirmas tose nuožmiose grumtynėse, gavęs per galvą, krito Lionka. Jam vožtelėjo Kolia, kad anas netrukdytų jiems sudoroti popą, šventeivą, taigi ir bėgūnų priešą — Avdijų. Bėgūnai pasiutusiai mostagavo kumščiais — nes viskas vyko dėl pasiutusių pinigų. —Dėk, dėk! Trenk į paširdžius, į paširdžius jam! — siautėjo Petrucha ir, sugriebęs Avdijų iš užpakalio, atlaužė jam rankas, kad Mahačas netrukdomas galėtų jį mušti, o šis lyg sužvė-rėjęs bulius iš įtūžio baisia jėga kirto jam į pilvą — Avdijus per-linko, susirietė ir, krenkšdamas kraujais, susmuko ant lekiančio vagono grindų. Ir tada jie trise nuvilko jį prie durų, bet jis vis dar priešinosi, nusiplėšydamas nagus, mėšlungiškai kabinosi rankomis už grindlenčių, mėgindamas gelbėtis, ištrūkti, o nelaimės pranašas Grišanas lyg niekur nieko sėdėjo vagono kertėje ant savo kėdutės, užmetęs koją ant kojos, ir su abejinga patenkinto žmogaus išraiška kažką švilpiniavo, vartaliojo šakotą lazdą. Avdijus dar galėjo paprašyti pasigailėjimo, riktelti: „Gelbėk, Grišanai!" — ir, galimas daiktas, kad šis būtų parodęs malonę bei kilniaširdiškumą ir nutraukęs žudynes, bet Avdijus nepravėrė burnos, ir jie nuvilko jį prie pat vagono angos, velkant jo galva nubrėžė ant grindų kruviną šliūžę, prie durų įvyko dar vienos, paskutinės, grumtynės. Mesti tuo įsibėgėjimu Avdijų jie pabūgo, nes galėjo išgarmėti drauge. Avdijus įsimiklino pakibti tarpdury, tiksliau sakant, už durų, nusitvėręs geležinio turėklo. Priešpriešinis vėjo šuoras užgriuvo jį, priplojo prie durų, bet Avdijui pavyko kaire koja užčiuopti kažkokią metalinę iškyšą ir visu kūno svoriu pakibti užduryje, turbūt niekados jame nebuvo susikaupę tiek jėgų, tiek troškimo išlikti gyvam, kaip tą akimirką, kuomet jis bandė nugalėti nelaimę. Jeigu jį būtų palikę ramybėje, jis tikriausiai būtų sugebėjęs įsiropšti, įšliaužti atgal į vagoną. Bet bėgūnai spardė jo galvą kaip futbolo kamuolį, koneveikė jį paskutiniais žodžiais, primušė kruvinai, o jis iš visų jėgų laikėsi turėklo. Paskutinės minutės buvo itin žiaurios. Petrucha, Mahačas ir Kolia visiškai paklaiko. Net Grišanas nebeištvėrė, prišoko prie durų: dabar jau nėra reikalo apsimetinėti, galima pasigrožėti, kaip užsimuš Avdijus Kalistratovas. Grišanas stovėjo ir laukė to neišvengiamo momento, kuomet bėgūnai pribaigs Avdijų. Nieko nepasakysi — Grišanas puikiai išmanė savo darbą. Jis užmušinėjo Avdijų Kalistratovą svetimomis rankomis. O rytoj, jeigu žmonės ras negyvą Kalistratovą ir nepatikės, kad jis iškrito arba blogiausiu atveju iššoko iš traukinio, Grišanas liks švarutėlis — jis asmeniškai neprikišo nagų. Paaiškins: vaikinai apsipyko, susipešė, dėl to ir nelaimingas atsitikimas — besipešant paslydo koja. Paskutinis dalykas, kurį įsiminė Avdijus, buvo spyriai į veidą, bėgūnų batai nusidažė krauju, ir priešpriešinis vėjas gaudė it šniokščianti ugnis. Sunkus švininis Avdijaus kūnas vis labiau sviro žemyn, jį traukė į baisią, nepermaldaujamą bedugnę, o traukinys dūmė skrosdamas vėją, dūmė vis ta pačia stepe, ir niekam pasaulyje nerūpėjo pasmerktas, ant plaukelio viršum pražūties kyburiuojantis Avdijus. Ir tą begalinės dienos vakarą besileidžianti saulė, spigindama išvirtusias nuo kančios ir siaubo jo akis, drauge su juo garmėjo į juodą nebūties prarają. Kad ir kaip jį spardė bėgūnai, Avdijus neatgniaužė rankų, ir tada Petrucha kirto paskutinį lemiamą smūgį, pastvėręs Grišano lazdą, kurią šis lyg netyčia laikė atkišęs — prašom, girdi, imk ir kirsk, kirsk per rankas, kad atsikabintų... Ir Avdijus, visas tarsi vienas skausmo gniužulas, nulėkė žemyn, jis nebejuto, kaip ritosi sankasa, susitrenkdamas ir nusibrozdindamas, kaip pro šalį praskriejo ešelono uodega, kaip dingo traukinys, lakinantis jo buvusius pakeleivius, kaip nutilo ratų bildėjimas. Netrukus saulė užgeso, nusileido tamsa, ir vakarų pusėje pilkšvame švininiame danguje susitvenkė audros debesys... O pro tą nelemtą vietą jau dūmė kiti traukiniai, ir tas, kursai nepanoro prašyti pasigailėjimo, idant pratęstų savo gyvastį, gulėjo paslikas griovio dugne palei geležinkelį. Viskas, ką jis sužinojo, aistringai ieškodamas tiesos, viskas, ką jis teigė, nūnai buvo sunaikinta, pražudyta. Argi buvo verta, netausojant savęs, atsisakyti šanso išlikti gyvam? Juk ant svarstyklių buvo padėta nei mažiau, nei daugiau — gyvybė, ir reikėjo ištarti tik tris žodžius: „Gelbėk mane, Grišanai!". Bet jis nepratarė šitų žodžių. Iš tiesų, Viešpaties paradoksams nėra ribų... Juk pasaulio istorijoje kartą jau yra buvęs toks atsitikimas — vienas panašus keistuolis iš Galilėjos pasinešė taip aukštai, kad pašykštėjo poros frazių ir prarado gyvenimą. Ir todėl, suprantama, ištiko jį mirtis. O žmonės, nors nuo tų laikų praėjo tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt metų, vis negali atsitokėti — vis svarsto, vis ginčijasi ir sielojasi, kas ir kaip tada atsitiko, kaip galėjo tatai įvykti. Ir kiekvieną sykį jiems atrodo, kad įvyko tai vakar — toks šviežias tebėra sukrėtimas. Ir kiekviena karta — o kiek per tuos metus jų užgimė, nė nesuskaičiuotum — iš naujo susigriebusi tvirtina, kad jeigu tą dieną, tą valandą jie būtų buvę ant Plynkalnio, nieku gyvu nebūtų leidę šitaip susidoroti su žmogumi iš Galilėjos. Šit kaip jiems nūnai atrodo. Bet kas tada galėjo pamanyti, kad šitaip pasisuks likimas, kad viskas per amžius nugrims į užmarštį, tiktai ne toji diena. Beje, ir tada taip pat buvo penktadienis, ir tas, kursai galėjo išsigelbėti, taip pat nesusiprotėjo savo labui ištarti poros žodžių, idant liktų gyvas.

II Karštas buvo tasai rytas Jeruzalėje ir pranašavo dar karštesnę dieną. Erodo rūmų Arkinėje terasoje po marmuro kolonomis, kur prokuratorius Poncijus Pilotas liepė pastatyti krėslą, pažeme traukiantis vėjelis gaiviai vėsino kojas, apautas sandalais. Aukšti piramidžių formos topoliai didžiajame sode vos girdimai šlameno viršūnėmis, tais metais jų lapija nugelto anksčiau laiko. Iš čia, nuo uolingos aukštumos, iš rūmų Arkinės terasos atsivėrė vaizdas į miestą, kurio kontūrai buvo susilieję ūkanų vilnyse— oras vis smarkiau kaito — net visada puikiai matomos Jeruzalės apylinkės vos vos blyškiai šmėžavo ties baltosios dykumos riba. Tą rytą viršum kalvos, plačiai išskleidęs sparnus, sakytum nematomais siūlais parištas danguje, be garso suko ratus vienišas paukštis, vienodais laiko tarpais praskrisdamas virš didžiojo sodo teritorijos. Gal erelis, gal peslys, nes nė vienam kitam paukščiui nebūtų užtekę kantrybės taip ilgai ir vienodai sklandyti įkaitusioje padangėje. Sugavęs priešais jį stovinčio ir mindžiukuojančio Jėzaus Nazariečio atsitiktinai mestą žvilgsnį, prokuratorius supyko ir netgi įsižeidė. Tulžingai ir šiurkščiai tarė: —Kur keli akis, Judėjos karaliau? Ten tavoji mirtis sklando! —Ji sklando virš mūsų visų! — tyliai atsiliepė Jėzus, tarsi kalbėtųsi pats su savimi ir tuo pat metu nejučia delnu palietė užpurtusį ir pajuodusį paakį: kai jis buvo vedamas į sinedriono teismą, ties turgaviete jį užpuolė ir apkūlė šventikų ir seniūnų užsiundyta minia. Vieni jį žiauriai mušė, kiti spjaudė į veidą, ir suprato jis tada, kaip baisiai jo nekentė vyriausiojo šventiko Kajafo žmonės, suprato, kad jokios malonės iš Jeruzalės teismo nėra ko laukti, bet vis tiek jis žmogiškai stulbo ir stebėjosi minios nuožmumu ir neištikimybe, tarsi nė vienas iš jų anksčiau nenutuokė, kad jis yra valkata, tarsi prieš tai, užgniaužę kvapą, jie nesiklausė jo pamokslų šventyklose ir aikštėse, tarsi ne jie džiūgavo, kuomet jis įjojo pro miesto vartus ant pilkos asilės, paskui kurią sekė mažas asiliukas, tarsi ne jie viltingai plyšojo, mėtydami gėles po asilės kojom: „Hosana Dovydo Sūnui! Hosana aukščiausia!". Dabar jis stovėjo paniuręs, suplėšytais drabužiais prieš Poncijų Pilotą ir laukė, kas gi bus toliau. O prokuratorius buvo labai prastai nusiteikęs, ir pirmučiausia, kad ir kaip būtų keista, jį erzino jo paties lėtumas ir nepaaiškinamas neryžtingumas. Šitaip jam nebuvo pasitaikę nei tarnaujant Romos armijoje, nei juolab būnant prokuratoriumi. Iš tiesų, argi ne juokinga — užuot vienu mostu patvirtinęs sinedriono nuosprendį ir atsikratęs nereikalingų rūpesčių, jis vilkino kvotą, eikvodamas tam laiką ir jėgas. Juk taip paprasta, regis, yra pakviesti laukiantį jo sprendimo vyriausiąjį Jeruzalės šventiką bei jo palaižūnus ir pareikšti: šekit, girdi, savo teisiamąjį ir tvarkykitės su juo, kaip esat nusprendę. Tačiau Poncijui Pilotui kažkas vis dėlto trukdė šitaip paprastai pasielgti. Argi šitas kvaiša vertas to, kad su juo terliotumeisi? .. Tiktai pamanykit, koksai pasirodė esąs šis keistuolis! Jis mat Judėjos karalius, Viešpaties numylėtinis ir skirtas judėjams Viešpaties tam, kad tiestų kelius stačiai į teisingąją Dievo karalystę. O toje karalystėje nebūsią nei cezario, nei cezarių, nei jų vietininkų bei patarnaujančių jiems sinagogų ir visi mat būsią lygūs ir laimingi nūnai ir per amžių amžius. Kokie tiktai žmonės nesiveržė į aukščiausią valdžią, bet tokio gudraus ir klastingo dar niekas nebuvo regėjęs — juk jeigu toksai prasimuštų prie valdžios vairo, tikriausiai valdytų lygiai taip pat, nes kitokio kelio nėra ir niekados pasaulyje nebus. Piktadarys puikiai žino tą, bet apsimeta, neiškrypsta iš savo vaidmens! Papirkinėja naivius žmones Naujosios Karalystės pažadais. Jeigu tiesa, kad kiekvienas žmogus sprendžia apie kitą pagal save, tai šis atvejis kaip tik toks: prokuratorius Jėzui priskyrė tuos ketinimus, kuriuos slapčiausioje širdies kertelėje puoselėjo pats, nesitikėdamas jų įgyvendinti. Kaip tik tas labiausiai ir erzino Poncijų Pilotą, ir dėl to nuteistasis vienu metu žadino jo smalsumą ir neapykantą. Prokuratorius tarėsi perpratęs Jėzaus Nazariečio kėslus: veikiausiai tasai valkata aiškiaregys nori sukelti žemėje sumaištį, žadėti žmonėms Naująją Karalystę ir sutriuškinti viską, ką vėliau galėtų pasiglemžti pats. Matai koks! Kas galėtų pagalvoti, kad tas niekingas judėjas drįsta svajoti apie tai, apie ką negali arba, tiksliau šnekant, neleidžia sau svajoti pats Mažosios Azijos provincijų Romos imperijoje valdytojas Poncijus Pilotas. Šitaip save įtikinėjo ir nuteikinėjo, prie tokios išvados krypo itin patyręs prokuratorius, kvočiąs valkatą Jėzų gana neįprastu būdu: kiekvieną sykį įsivaizduodamas save jo vietoje — ir baisiausiai širdo išgirdęs šio negirdėto uzurpatoriaus ketinimus. Dėl to Poncijus Pilotas vis labiau karščiavosi, jį vis smarkiau draskė dvejonės —jam knietėjo ir nedelsiant sutvirtinti savo prokuratorišku parašu Jėzui mirties nuosprendį, kurį išvakarėse priėmė Jeruzalės sinedriono seniūnai, ir atitolinti tą momentą, pasimėgauti bei išsiaiškinti ligi galo, kuo gi šito Jėzaus mintys ir veiksmai gresia Romos valdžiai. Pasmerktojo valkatos atsakymas į jo pastabą dėl paukščio danguje papiktino prokuratorių savo atvirumu ir nepagarba. Juk galėjo ir nutylėti arba kažkaip pasimeilinti, betgi surado mat kuo pasiguosti, mirtis, girdi, sklando virš mūsų visų. „Žiūrėk tiktai, pats prisišauks nelaimę, sakytum išties nebijotų mirties",— pyko Poncijus Pilotas. —Ką gi, grįžkime prie mūsų šnekos. Nelaimingasai, ar žinai, kas tavęs laukia?— švokščiančiu balsu paklausė prokuratorius, nebe pirmą sykį nosine braukdamas prakaitą nuo įrudusio blizgančio veido, o sykiu ir nuo plikės bei stambaus tvirto sprando. Kol Jėzus galvojo, ką atsakyti, prokuratorius girgždino prakaituotus pirštus, narsčiodamas kiekvieną pirštą atskirai — turėjo tokį kvailą įprotį.— Aš klausiu, ar žinai, kas tavęs laukia? Jėzus sunkiai atsiduso, blykšdamas vien nuo minties apie būsimą nelaimę. —Taip, Romos vietininke, žinau, mane šiandien turi nukryžiuoti— vargiai pratarė jis. „Žinau!"— kaip patyčią pakartojo prokuratorius, su paniekos ir gailesčio kupina šypsena nužvelgdamas nuo galvos ligi kojų prieš jį stypsantį pranašą nevykėlį. Tasai stovėjo priešais sukumpęs, nerangus, ilgu kaklu ir ilgais plaukais, išsidraikiusiomis garbanomis, suplėšytais drabužiais, basas — sandalus, matyt, pametė per grumtynes — o už jo pro rūmų terasos tvorą kiaurai buvo matyti miesto namai ant paskirų kalvų. Miestas laukė to, kursai stovėjo čionai ir buvo prokuratoriaus tardomas. Šlykštus miestas laukė aukos. Miestas reikalavo šiandien šiame karštyje kruvino veiksmo, tamsūs kaip naktis jo instinktai troško sukrėtimo — ir tada minios gatvėse springtų nuo riaumojimo ir raudų, tarsi gaujos šakalų, kurie stūgauja ir piktai kiauksi, matydami, kaip liūtas Libijos dykumoje drasko zebrą Poncijui Pilotui teko regėti tokių scenų ir tarp žvėrių, ir tarp žmonių, jis pasibaisėjo, vaizduotėje trumpam išvydęs nukryžiavimo reginį. Ir jis pakartojo priekaištingai ir ne be užuojautos: —Tu sakai —žinau! „Žinau"—ne tas žodis. Kaip reikiant sužinosi, kas tai yra, kai būsi tenai... —Taip, Romos vietininke, aš žinau ir šiurpstu vien apie tai pagalvojęs. —O tu nepertraukinėk ir nesiskubink į aną pasaulį, suspėsi—burbtelėjo prokuratorius, kuriam sutrukdė baigti mintį. —Atsiprašau nuolankiausiai, valdove, jei netyčia pertraukiau tave, aš nenorėjau,—atsiprašė Jėzus.—Aš niekur nesiskubinu. Norėčiau dar pagyventi. —Tai tu neketini atsižadėti savo nešvankių žodžių?— tiesiai paklausė prokuratorius. Jėzus skėstelėjo rankomis, o jo akys buvo bejėgiškos it kūdikio. —Aš neturiu ko atsižadėti, valdove, tie žodžiai man įkvėpti Tėvo mano, aš privalau juos persakyti žmonėms, vykdydamas Jo valią. —Vėl savo kalbi,—sudirgintas Poncijus Pilotas pakėlė balsą. Jo veidas su stambia kuprota nosimi, su gruboka giliomis raukšlėmis apvedžiota burna įgavo šaltą niekinamą išraišką.— Apsimetinėk neapsimetinėjęs, aš tave juk matau kiaurai,—tarė jis prieštarauti draudžiančiu tonu.—Ką gi, po teisybei, reiškia — persakyti žmonėms žodžius Tėvo tavo —tai reiškia apmulkinti, suimti į savo rankas tamsuomenę! Kurstyti prasčiokų riaušes. Gal tu ir man privalai persakyti jo žodžius — aš juk taip pat žmogus! —Tau, Romos valdove, tokio būtinumo kol kas nėra, nes tu nesikamuoji, negeidi kitokios gyvenimo sanklodos. Tavo valdžia—Dievas ir sąžinė. Valdžios tau gana. Ir tau nėra nieko aukštesnio. —Teisingai. Nėra nieko aukštesnio už Romos valdžią. Tikiuosi, šitai norėjai pasakyti? —Taip manai tu, valdove. —Taip visada manė protingi žmonės,— pataisė jį prokuratorius, pabrėždamas savo atlaidumą.—Todėl ir sakoma,—mokė jis,—cezaris nėra Dievas, bet Dievas — kaip cezaris. Įtikink mane, kad yra atvirkščiai, jeigu manai kitoniškai. Na! —Ir pervėrė Jėzų pašaipiu žvilgsniu.— Aš esu Romos imperatoriaus Tiberijaus vietininkas ir jo vardu galiu šį bei tą pakeisti, perstumti laiko ir erdvės požiūriu. O tu ketini priešpastatyti kažkokią aukštesnę galią, kažkokią kitą tiesą, kurią neva tu neši. Tai labai įdomu, be galo įdomu. Antraip aš negaiščiau su tavim laiko. Miestas nekantrauja, laukia nesulaukia, kada bus įvykdytas sinedriono nuosprendis. Taigi, atsakyk! —Ką man atsakyti? —Manai, kad cezaris mažesnis už Dievą? —Jis mirtingas žmogus. —Aišku, mirtingas. Bet kol jis gyvas — ar yra žmonėms aukštesnis Dievas už cezarį? —Yra, Romos valdove, jeigu pasirinksime kitą būties matą. —Nesakau, kad mane prajuokinai dirbtinai įsižeidęs, suraukęs kaktą ir aukštyn sukėlęs šiurkščius antakius tarstelėjo Poncijus Pilotas.— Tačiau tu manęs neįtikinsi dėl tos paprastos priežasties, kad tai net nejuokinga. Nežinau ir negaliu suprasti, kas ir kodėl tavimi tiki. —Manimi tiki tie, kuriuos prie manęs stumia priespauda, amžinas teisingumo troškulys — tuomet mano mokymo sėklos krenta į kančiomis tręšiamą ir ašaromis laistomą dirvą,— paaiškino Jėzus. —Gana! — beviltiškai numojo ranka prokuratorius.— Beprasmiškai gaištame laiką. Ir abu nutilo, kiekvienas mintydamas savąją mintį. Nublyškusią Jėzaus kaktą išpylė gausus prakaitas. Bet jis nesišluostė jo nei delnu, nei nudriskusia chlamidės rankove, ne tas jam rūpėjo—gerklėje iš baimės ėmė pykinti, prakaitas varvėjo veidu, sūrūs lašai krito ant marmurinių plytų prie liesų gyslotų jo kojų. —Ir po tokių kalbų tu norėtum,— ūmai užkimusiu balsu kalbėjo toliau Poncijus Pilotas,—kad aš, Romos prokuratorius, dovanočiau tau laisvę? —Taip, gerasis valdove, paleisk mane. —Ir ką tu tada darysi? —Su Dievo žodžiu keliausiu per žemes. —Nėra kvailių! — suriko prokuratorius ir, nertėdamas iš įtūžio, pašoko.— Nūnai galutinai įsitikinau, kad tavo vieta tik ant kryžiaus, tik mirtis tave gali sutramdyti! —Klysti, didysis valdove, mirtis yra bejėgė prieš dvasią,— tvirtai ir aiškiai ištarė Jėzus. —Ką? Ką tu pasakei?— apstulbo Poncijus Pilotas, netikėdamas savo ausimis ir žengdamas prie Jėzaus; įsiūčio ir nuostabos perkreiptą jo veidą išmušė tamsiai rudos dėmės. —Tą, ką tu girdėjai, valdove. Įkvėpęs į plaučius oro, Poncijus Pilotas švystelėjo rankas į dangų, bausdamasis kažką sakyti, tačiau tuo metu pasigirdo skardūs kaustytų kavaleristiškų batų žingsniai. —Ko reikia?—prokuratorius griežtai paklausė legionieriaus, einančio link jo su kažkokiu pergamentu rankoje. —Liepta perduoti,— trumpai atsakė šis ir pasišalino. Tai buvo žmonos raštelis Poncijui Pilotui: „Prokuratoriau, vyre mano, prašau tavęs nepadaryti nepataisomos skriaudos šitam klajūnui, kurį, girdėjau, vadina Kristumi. Visi šneka, kad jis nekalčiausias palaimintasis, stebuklingas visokių negalių gydytojas. O kad jis neva Dievo sūnus, mesijas ir vos ne Judėjos karalius, veikiausiai tėra paskalos. Ne man spręsti, kaip yra iš tikrųjų. Pats žinai, kokie skandalistai ir pakvaišėliai yra tie judėjai. O kas tada, jeigu tai tiesa? Juk gana dažnai niekingos minios gandai pasitvirtina. O jeigu taip atsitiks ir šį kartą, tave vėliau prakeiks. Girdėjau šnekant, kad čionykščių sinagogų tarnai bei miesto seniūnai išsigando ir pajuto baisiausią neapykantą tam Jėzui Kristui dėl to, kad žmonės atseit pradėjo burtis apie jį, o šventikai iš pavydo apšmeižė jį ir užsiundė tamsuolių minią. Tie, kurie vakar meldėsi už jį, šiandien apmėtė jį akmenimis. Man regis, Poncijau, jeigu tu duosi sutikimą nukryžiuoti tą nevisprotį, ateityje visa nešlovė kris ant tavo galvos, vyre mano. Juk mes ne amžinai tupėsime Judėjoje. Aš noriu, kad tu grįžtumei į Romą, lydimas didžios tavęs vertos pagarbos. Nedaryk šito, Poncijau. Vakar, kuomet jį varėsi sargyba, aš mačiau, koks jis gražus, stačiai jaunas dievaitis. Beje, vakar aš regėjau sapną. Paskum papasakosiu. Labai reikšmingą. Neužsitrauk prakeikimo sau ir savo palikuonims!" —O dievai, dievai! Kuo aš jus užrūstinau?—sudejavo Poncijus Pilotas ir kelintą kartą pasigailėjo, kad be jokių kalbų ir be jokio vilkinimo nedelsiant nepasiuntė su sargyba šio nepakaltinamo pakvaišusio pranašo apsimetėlio pas budelius ten, už miesto sodų, kur ant kalvos jam turi būti įvykdyta mirties bausmė, kurios reikalavo Jeruzalės teismas. Štai ir žmona dabar kišasi į jo prokuratoriškus reikalus, ir jeigu tai ne Jėzaus Kristaus šalininkų slaptas darbas, tada, jo manymu, šitokiu būdu priešinasi dangiškos jėgos. Bet dangaus publiką žemės reikalai menkai tedomina, o žmona — ką ji savo moterišku protu nutuokia apie politiką, argi verta dėl šito įtartino, cezarius koneveikiančio valkatos Jėzaus pykinti vyriausiąjį šventiką Kajafą ir Jeruzalės vyresnybę, ištikimai tarnaujančią Romai? Iš kur ji ištraukė, kad tasai tipas gražus kaip jaunas dievaitis? Na, jaunas. Ir viskas. Jokiu ypatingu grožiu jis nepasižymi. Štai jis stovi, priluptas grumtynėse kaip šuva. Ir ką jinai jame rado? Prokuratorius užsigalvojęs žengė keletą žingsnių, apmąstydamas raštelio turinį, ir vėl atsidusęs klestelėjo į krėslą. O tuo tarpu jo galvoje šmėstelėjo mintis, kuri jau ne kartą buvo jį aplankiusi: rodos, tokie niekingi tie žmonės — tuštinasi, šlapinasi, birbinasi, gimsta, miršta, vėl gimsta ir miršta, tiek visokių menkysčių ir piktybių juose, bet štai tarp šlykštybių ir bjaurasčių iš kažkur ūmai švyst — aiškiaregystė, pranašai, dvasios polėkiai. Na, kad ir šitas —taip įtikėjo nuskirta jam lemtimi, kad gyvena lyg sapne, o ne tikrovėje. Bet gana, teks jį išblaivinti! Metas baigti! —Ir vis dėlto štai ką norėčiau sužinoti,— prokuratorius kreipėsi į Jėzų, vis taip pat tylomis stovintį senoje vietoje,—tarkime, kad tu esi palaimintasis, bet ne piktadarys, kurstantis naivius žmones maištauti, tarkime, kad kalbėdamas apie teisingumo Karalystę, tu ginčiji cezario teisę vaidyti pasaulį, tarkime, kad aš tavimi tikiu, tad sakyk man: kas tave verčia žengti į mirtį? Sakyk atvirai, kas tave skatina? Jeigu šitokiu būdu tu taikaisi į izraeliečių karalius, aš tau pritariu, bet nesuprantu tavęs. Kodėl tu pirma kerti šaką, ant kurios ruošiesi sėdėti? Kaipgi tu tapsi cezariu, jeigu neigi cezario valdžią? Pats supranti, nūnai mano valioje palikti tave gyvą arba pasiųsti ant kryžiaus. Kodėl tu tyli? Gal iš baimės netekai žado? —Taip, Romos vietininke, aš bijau žiaurios bausmės. Ir anaiptol nesiruošiu būti cezariu. —Tuomet atlik atgailą visose miesto aikštėse, viešai pasmerk save. Prisipažink, kad esi apsišaukėlis, joks ne aiškiaregys ir ne pranašas, liaukis tikinęs, kad esi Judėjos karalius, lai tamsuomenė atšlyja nuo tavęs, liaukis juos gundęs bergždžių ir nusikalstamu laukimu. Jokios teisingumo Karalystės negali būti. Visuomet teisinga yra tai, kas yra. Yra pasaulyje imperatorius Tiberijus, jis ir yra tvirčiausias pasaulio ramstis. O teisingumo Karalystė, apie kurią postringaudamas tu kurstai lengvabūdžius žmones niurzgėti — tuščias daiktas! Pagalvok! Ir nekvaršink galvos nei sau, nei kitiems. Beje, o kas tu toks esi, kad Romos imperatorius tavęs sergėtųsi — kažkoks niekam nežinomas klajūnas, įtartinas pranašas, turgaus rėksnys, kokių pilna Judėjos žemėje. Tačiau savo mokymu tu pasėjai pagundą, dėl ko smarkiai susirūpino jūsų vyriausias šventikas, todėl pripažink savo apgaulę. O pats keliauk į Siriją arba į kitas šalis, o aš, kaip Romos prokuratorius, mėginsiu tau padėti. Kol nevėlu, sutik. Ko dabar tyli? —Romos vietininke, aš galvoju, kad mudu esame tokie skirtingi, jog vargu ar suprasime vienas kitą. Kodėl aš turiu veidmainiauti ir atsižadėti Viešpaties mokymo tokiu būdu, kad tau ir cezariui būtų naudinga, o teisybė nukentėtų? —Neišsisukinėk, kas naudinga Romai — tas aukščiau visko. —Aukščiau visko yra tiesa, o tiesa viena. Dviejų tiesų nebūna. —Vėl gudrauji, valkata? —Negudravau nei anksčiau, nei dabar. O mano atsakymas toks: pirma — nedera atsižadėti to, kas ištarta vardan tiesos, nes tu pats to norėjai. Ir antra — nedera prisiimti nepadarytos nuodėmės ir muštis į krūtinę, idant nusiplautum juodinančias tave paskalas. Jeigu paskalos melagingos, jos mirs ir taip. —Bet anksčiau mirsi tu, Judėjos karaliau! Taigi renkiesi mirtį, kad ir koks būtų kelias į išganymą? —Į išganymą man paliktas tik šis kelias. —Į kokį išganymą? —Į pasaulio išganymą. —Gana kvailioti!—Poncijui Pilotui trūko kantrybė.— Vadinasi, savanoriškai eini į pražūtį? —Vadinasi, einu, nes kito kelio man nėra. —O dievai, dievai! — prislėgtu balsu sumurmėjo prokuratorius, perbraukęs ranka per kaktą išvagojusias gilias raukšles.— Kokia baisi kaitra, ar tik nesimainys orai?— burbtelėjo po nosim. Ir galutinai nusprendė: „Kam visa tai man? Ko aš plūkiuosi, gelbėdamas tą, kursai nemato tame prasmės? Tada ir aš keistuolis!" Ir pareiškė:—Tokiu atveju aš nusiplaunu rankas! —Tavo valia, vietininke,— atsakė Jėzus ir nuleido galvą. Jie vėl nutilo ir turbūt abudu pajuto, kaip už rūmus juosiančios tvoros, už vešlių sodų, kur nuo kaitros žemumėlėse ir ant kalvų kamavosi Jeruzalės miesto gatvės, sakytumei pampte pampo kraupi tyla, grasindama kaipmat pratrūkti. Kol kas jų klausą siekė tik neaiškūs garsai — ūžė dideli turgūs, kur nuo ryto maišėsi žmonės, prekės, kinkomieji ir nešuliniai gyvuliai. Bet tarp šių pasaulių buvo tai, kas skyrė juos ir sergėjo aukštesnįjį nuo žemesniojo: už tvoros vaikštinėjo legionieriai, o žemiau, giraitėje, apsupusi stovėjo kavalerija. Buvo matyti, kaip arkliai uodegom gainioja muses. Pareiškęs, kad jis nusiplauna rankas, prokuratorius pajuto menką palengvėjimą, nes dabar galėjo tarti sau: „Aš padariau viską, kas nuo manęs priklauso. Dievai yra liudininkai, kad aš neraginau jo laikytis savo pažiūrų, mokymui atiduodamas pirmumą prieš savąją gyvybę. Kadangi jis neatsižada, tegul taip ir būna. Mums net geriau. Jis pats pasirašė sau mirties nuosprendį. .Šitaip mintydamas Poncijus Pilotas tuo pačiu ruošė atsakymą žmonai. Šnairai dėbtelėjęs į Jėzų Nazarietį, su liūdna šypsena tyliai laukiantį iš anksto nuskirtos lemties, jis dar pagalvojo: „Kažin apie ką mąsto dabar šitas žmogus? Tikriausiai nūnai gailisi, supranta, ką jam kainuos didžiai išmintingas jo mokymas, kurio atsižadėti jis nedrįsta. Pakliuvo į savus žabangus. Išsisuk dabar, kad gudrus: vienas Dievas visiems — visam pasauliui, visai žmonių giminei, visiems laikams. Vienas tikėjimas. Viena teisingumo Karalystė visiems. Kur jis taiko? Ką čia šnekėti, visi šito geistų, tuo jis ir nutarė pasinaudoti! Bet va šitaip gyvenimas mus ir moko, šitaip baudžia už besaikį gudragalviavimą. Va šitaip baigiasi pasikėsinimas į sostą, neskirtą nuo gimimo. Mat ko užsimanė! Pasišovė subruzdinti vergetas, sukiršinti juos prieš cezarius, kad, persimesdamas nuo vienos minios prie kitos, šis užkratas pasklistų po visą pasaulį. Pasišovė apversti aukštyn kojomis senovinę pasaulio tvarką. Pašėlęs žmogus! Nieko nepasakysit Iš šalies žiūrint, ramutėlis, primuštas, o kas jo viduj—tik pamanykit, kur nusitaikė, toks planas įveikiamas tik didžiam protui. Kas galėjo tikėtis!" Prokuratorius Poncijus Pilotas mintyse sutarė su savimi. Jį ramino dar ir tai, kad atkris nemalonus pokalbis su vyriausiuoju šventiku Kajafu, kuris sinedriono vardu atvirai reikalavo patvirtinti teismo nuosprendį Jėzui Nazariečiui. —Neabejok, išmintingasai valdove, tu sutarsi su savimi ir būsi dėl visko teisus,—sumurmėjo Jėzus, sakytum atspėjęs prokuratoriaus mintis. Poncijus Pilotas pasišiaušė. —Manimi nesirūpink,—grubiai užsipuolė Jėzų,—Romos reikalai man aukščiau visko, verčiau pagalvok apie save, nelaimėli! —Atleisk, didysis valdove, man nederėjo balsiai sakyti šių žodžių. —Žinoma. Žiūrėk, kad netektų gailėtis, kai bus per vėlu, pagalvok dar, kol aš pasišalinsiu, ir jeigu ligi man sugrįžtant nepakeisi sprendimo, aš paskelbsiu paskutinį žodį. Ir nemanyk esąs Judėjos karalius, pasaulio ramstis, nemanyk, kad žmonės be tavęs neapsieis. Priešingai, viskas krypsta tavo nenaudai. Ir tavo laikas seniai praėjo. Tik atsižadėdamas dar gali išsigelbėti. Supratai? —Supratau, valdove... Poncijus Pilotas atsikėlė iš krėslo ir nuėjo į kambarius, taisydamasis ant pečių plačią togą. Prakaulus, stambia galva, nuplikęs, orus, kupinas pasitikėjimo savo didžia galia. Kai jis ėjo išilgai Arkinės terasos, jo žvilgsnis vėl nukrypo į paukštį, karališkai sklandantį padebesiuose. Jis negalėjo nustatyti, koks ten paukštis — erelis ar kitas iš tos pačios sparnuočių padermės, bet tas jo nedomino, jį jaudino kitkas — kad paukštis nepasiekiamas ir jam nepavaldus — nei tu jį paleisi, nei pašauksi, nei paskum išvarysi. Trūktelėjęs antakį, prokuratorius metė aukštyn atšiaurų žvilgsnį: mat koks, suka ir suka ratus, ir niekas jam nerupi. Ir vis dėlto galvon toptelėjo, kad šis paukštis lyg imperatorius danguje. Turbūt ne be reikalo imperatorišką didybę simbolizuoja erelis —galva su galingu snapu, plėšri akis, patvarūs it geležis sparnai. Toks ir turi būti imperatorius! Aukštybėse — visiems matomas ir niekam nepasiekiamas. .. Ir iš ten, iš aukštybių valdyti pasaulį — ir nė su kuo jokios lygybės, net jo dievai turi būti savi ir skirtis nuo kitų, abejingi valdiniams, niekinantys juos. Štai kur glūdi jėga, štai kas verčia bijoti valdžios, štai kuo remiasi valdžia pasaulyje. O tasai Nazarietis, kuris spyriojasi dėl savo mokymo ir yra pasišovęs sulyginti visus, pradedant imperatoriumi ir baigiant vergu, nes Dievas, girdi, esąs vienas ir visi žmonės, girdi, esą lygūs prieš Dievą, tvirtina: teisingumo Karalystė ateisianti visiems. Jis sujaukė protus, įaudrino tamsuomenę, užsigeidė savaip pertvarkyti pasaulį. Ir kas iš to išėjo? Ta pati minia vėliau kūlė jį ir spjaudė į veidą jam, apsimetusiam aiškiaregiu ir pranašu, apgavikui ir pašlemėkui... Bet vis dėlto, kas jis per žmogus? Beviltiškiausioje padėtyje laikosi taip, lyg ne jis patirtų pralaimėjimą, o tie, kurie jį pasmerkė. .. Taip mąstė prokuratorius Poncijus Pilotas, Romos imperatoriaus vietininkas, galima sakyti, pusiau imperatorius, bent jau šioje Viduržemio jūros pakrantės dalyje, nutraukęs kvotą ir keletui minučių palikęs Jėzų Nazarietį vieną,—tegul anas išvysta po kojomis prasivėrusią bedugnę. Reikėjo palaužti jo dvasią, parklupdyti jį, priversti šliaužioti prie kojų, atsižadėti Dievo, vieno visiems, atsižadėti visuotinės lygybės, kad paskum būtų galima kaip kokį šliužą permuštu nugarkauliu ištrenkti lauk iš Izraelio žemės — tegul valkatauja ir pražūna be žinios, šitaip neilgai jis tetrauktų, nebepasitikėdami mokytoju, savi mokytiniai jį ir pribaigtų. .. Grumdamasis su savo dvejonėmis, taip mąstė patyręs valdovas Poncijus Pilotas ir ieškojo patikimiausio, naudingiausio ir labiausiai pamokomo būdo sunaikinti naujovišką sąmokslą. Pasišalindamas iš Arkinės terasos, jis vylėsi, kad, likęs vienas, nuteistasis pajus, kas jam gresia ir, prokuratoriui grįžus, puls jam prie, kojų. Kad būtų prokuratorius žinojęs, jog tą trumpą valandėlę šis keistas žmogus galvojo visiškai ne apie tai, arba, teisingiau pasakius, visiškai ne taip, jis nugrimzdo į prisiminimus, nes prisiminimai taipogi gyvųjų dalia ir vienas iš paskutiniųjų malonumų, stovint ant slenksčio į nebūtį ir atsisveikinant su gyvenimu. Vos tik prokuratorius išėjo, iš šoninių nišų kaipmat įžengė keturi sargybiniai ir sustojo Arkinės terasos pakraščiuose, lyg nuteistasis galėtų iš čia pabėgti. Jis pradrįso kreiptis į artimiausią legionierių: —Ar aš negalėčiau atsisėsti, gerasis sargybini? —Sėskis,— leido tas, trinktelėjęs ietimi į akmens grindis. Jėzus prisėdo ant marmurinio laiptelio pasienyje — sukumpęs, išblyškęs, sukritusiu veidu, apjuostu ilgais juodais, vilnimis krentančiais plaukais. Ir užsidengęs delnu akis, paniro į save, užsimiršo. „Kad taip atsigėrus —svajojo jis,—kad taip išsimaudžius upėje". Vaizduotėje jis aiškiai matė tekantį vandenį prie pat kranto — vanduo srovena, glamonėdamas žemę ir pakrantės žoles, jam pasivaideno vandens pliuškenimas, tarsi irklai varytų valtelę ton pusėn, kur sėdėjo jis, tarsi kažkas norėtų, pasisodinęs jį valtelėn, nuplukdyti iš čia, nusiirti drauge su juo. Tai buvo motina, ji plaukė prie jo, sutrikusi ir išsigandusi. „Mama! —sušnibždėjo jis be balso.—Mama, kad tu žinotum, kaip man sunku! Praėjusią naktį Getsamanėje ant Alyvų kalno aš kamavausi, miriau iš ilgesio, užgriuvusio mane lyg juoda naktis, negalėjau rasti sau vietos, nesudėjau akių drauge su mokiniais, nes negalėjau nusiraminti, nuo baisios nuojautos mane pylė kruvinas prakaitas. Ir tada aš kreipiausi į Viešpatį, Tėvą mano Danguje. ,,Tėve,—tariau aš.— Ak, jeigu tu lieptumei pranešti taurę tą pro šalį! Bet ne mano tai valioj, tebūnie Tavo valia". Ir štai ji — taurė toji, sklidina ligi kraštų, neaplenkia manęs, neapeina, artėja neišvengiamai, ir įvyks tai, ką ir tu turbūt numanai. O jeigu šitaip, vadinasi, tu žinojai, kas man bus, dieve, dieve, kaipgi tada tu gyvenai visus tuos metus, mama mieloji, gimdytoja mano, įkvėpusi man dvasią, su kokiomis mintimis ir viltimis auginai mane, iš anksto žinodama, kad Dievas lėmė man šią didžią ir baisią dieną, nelaimingiausią iš visų dienų, nes nėra žmogui didesnio skausmo už savąją mirtį, bet motinai, kurios akyse žūna jos įsčių vaisius, jos kraujas — dvigubas skausmas. Atleisk man, motin, ne aš nulėmiau tavo dalią, bet Tėvas mano Aukščiausias, tad pakelkim į Jį savo akis neniurnėdami ir tebūnie valia Jo!" Prisiminęs motiną savo Mariją, jis atsiminė ir tą valandą, kuomet kūdikystėje, kai jis buvo maždaug penkerių metų, nutiko vienas atsitikimas. Tuo metu jų šeima gyveno Egipte, pabėgusi nuo karaliaus Erodo, kuris kėsinosi į naujagimio kūdikėlio — būsimojo Jėzaus Kristaus — gyvybę, nes žynių buvo pasakyta, kad tai gimęs Judėjos karalius. Tuo laiku berniukas jau buvo paūgėjęs, o netoliese tekėjo didelė vandeninga upė, galbūt Nilas — plačiai tyvuliavo jos vandenys. Marija, kaip ir dauguma apylinkės moterų, eidavo su vaiku prie upės skalauti skalbinių. Tą dieną, jiems būnant paupy, valtele prie kranto priplaukė kažkoks senolis ir priėjęs artyn meiliai pasisveikino su Marija ir jos mažyliu. „Tėvuk! — paprašė jį Marija —Ar neleistum valtele pavėžint sūnelį? Jis taip nori paplaukioti, net verkia, kvailiukas". „Taip, Marija,—atsakė senolis,—aš tam ir atplukdžiau valtį, kad tu pavėžintume! mažąjį Jėzų". Marijos nenustebino, kad jis žino jų vardus, ji pagalvojo, kad tai koks norint apylinkės gyventojas. Tačiau, kuomet ji norėjo prašyti, kad senolis sėstų prie irklų, jis ūmai pradingo, tarsi būtų ištirpęs ore. Bet ir tai nesuglumino Marijos, nes berniukas be galo troško paplaukioti valtele, taip jau jis džiaugėsi ir bėginėjo aplinkui, straksėdamas iš susijaudinimo, ir vis skubino motiną. Ir tada, palikusi savo skalbinius pakrantėje ant akmenų, ji įsodino sūnelį į valtį, atrišo ir nustūmė ją nuo seklumos, įšoko pati, pasisodino vaiką ant kelių, ir jie nuplaukė pasroviui. Nuostabu buvo patyliukais slysti tviskančiu vandeniu bemaž palei pat krantą — atabraduose siūbavo švendrės, mirgėjo gėlės, krūmuose triukšmingai purpčiojo ryškiaplunksniai paukščiai, giedojo ir čiauškėjo, šiltame tvankiame ore spiečiais skraidžiojo, dūzgė ir čirpė vabzdžiai. Buvo išties nuostabu! Marija tyliai uždainavo ir jautėsi laiminga, o jos sūnaitėliui buvo be galo įdomu plaukti valtele. O tai dar labiau džiugino Mariją. Tuo metu —netoli jie dar buvo nuplaukę, ne kažin kiek nutolę nuo kranto — atgijo didžiulė kerplėša, riogsojusi seklumoje, ir, siausdama bangas, grėsmingai ir greitai ėmė plaukti link jų. Tai buvo milžiniškas krokodilas — išvirtusios jo akys godžiai įsistebeilijo į juos. Berniukas išsigando ir suriko. Marija pastėro, nebežinodama, ką daryti. Tvojęs uodega, krokodilas vos neapvertė valtelės. Paleidusi irklus, Marija tvirtai apglėbė savo kūdikį. „Viešpatie,—meldėsi ji.— Tai jis! Tavo, sūnus Jėzus! Tavo duotasis! Neapleisk jo, Viešpatie! Gelbėk jį!" Moteris persigando taip, kad tepajėgė užsimerkti ir melsti tą, kuris buvo Viskas Visatoje ir Dangiškasis Tėvas jos vaikui. „Neapleisk mūsų, jis tau dar bus reikalingas!"—šaukė ji. O nevaldoma valtis plaukė, stumiama iš apačios krokodilo. Kai Marija pagaliau įsidrąsino praverti akis, džiugus riksmas išsiveržė iš jos krūtinės — valtis rėmėsi į krantą, tarytum kažkas čia ją būtų atplukdęs, o krokodilas apsisukęs nuplaukė tolyn. Marija susijaudinusi iššoko iš valties ir nubėgo pakrante, verkdama iš siaubo ir juokdamasi iš laimės. Ji bėgo, priglaudusi prie savęs mažylį, ir vis kartojo, bučiuodama jį ir plūsdama ašaromis: „Jėzau! Jėzau! Mano sūnaitėli mieliausias! Tėvas tave pažino! Jis tave išgelbėjo! Jis pamilo tave, Jėzau, tu — mylimiausias jo sūnus! Būsi labai išmintingas, Jėzau! Būsi Mokytojas, Jėzau! Ir atversi žmonėms akis, Jėzau! Ir jie eis paskui tave, Jėzau, o tu neatsižadėsi žmonių niekada, niekada, niekada!" Šitaip rypuodama džiaugėsi „pagirtoji tarp moterų". Taip ji rypavo ir džiaugėsi iš laimės, kad stebuklingu būdu išsigelbėjo Dievo Sūnus ir jai nė kiek nerūpėjo, kad tai Viešpaties ženklas, idant žmonės žinotų, kas yra tasai Jėzus, sūnus dailidės Juozapo, kuris, gelbėdamas jį nuo Erodo, slapstėsi Egipte. Nes vos tiktai Marija su vaikeliu iššoko iš valties ant kranto ir leidosi bėgti, valtis kažkur dingo, nuplaukė upe, o moterys, kurios upėje velėjo skalbinius, susibėgusios į jos šauksmą, vėliau tikino, kad jai bėgant paupiu su mažyliu ant rankų, aplink jos galvą švietęs auksinis lankas. Ir visos tuo džiaugėsi. Jos susijaudino iki ašarų, kuomet prie motinos prigludęs mažasis Jėzus tvirtai apsivijo rankomis kaklą ir, alsuodamas motinos iškvepiamu oru, pasakė: „Mama, kai aš užaugsiu, tą krokodilą pagausiu už uodegos, kad daugiau mūsų negąsdintų!" Visos pasijuokė iš vaiko šnekos, ir ėmėsi spėlioti, kas gi buvo valties šeimininkas. Čia paaiškėjo, kad šiose apylinkėse niekas to žmogaus nebuvo regėjęs, ir niekas niekados jo neberegėjo. Dailidė Juozapas dar ilgai ieškojo paslaptingojo valtininko, bet taip ir nerado. Šit kokia istorija kitados nutiko Egipte kūdikėliui Jėzui, nūnai jis prisiminė ją Arkinėje terasoje, kuomet mintyse prašė motinos atleidžiamas už padarytas jai kančias ir sielvartą. „Atsisveikinu su tavim, motin, dabar,— kalbėjo jis jai,— nepyk, jeigu nespėsiu ar nebegalėsiu kreiptis į tave tą akimirką, kai būsiu kalamas prie kryžiaus. Bijau aš mirties, mano kojos šąla, nors šiandien labai karšta. Atleisk man, motin, ir nerūgok savojo likimo sunkią man valandą. Būk ištverminga. Nėra man kito kelio, kaip perteikti tiesą žmonėms, kurie Kūrėjui yra sunkiausia našta, tiesą galiu įtvirtinti tik per savo mirtį. Kito kelio į žmones nėra. Ir aš einu pas juos. Atleisk ir sudie, mama! Tik gaila, kad nenutvėriau už uodegos ano krokodilo. 2monės kalba, kad tie krokodilai ilgai gyvena, du tris žmogaus amžius. O jeigu jį ir pagaučiau, tai paleisčiau į laisvę... Tegul. .. Šit kas man, mama, dar šovė į galvą —jeigu tasai valtininkas buvo senoliu pasivertęs angelas, tai gal man bus lemta pasimatyti su juo aname pasaulyje... Kažin, ar jis prisimins tą įvykį? Girdžiu žingsnius, ateina Poncijus Pilotas, nenoromis tapęs mano budeliu. Sudie, motin, sudie iš anksto!" Poncijus Pilotas sugrįžo į Arkinę terasą tuo pačiu tvirtu žingsniu, kaip ir išėjęs. Sargybiniai beregint pasišalino, ir jiedu vėl liko terasoje vienas prieš vieną. Reikšmingai nužvelgęs Jėzų, atsistojusį jam įėjus, prokuratorius suprato, kad viskas vyksta taip, kaip jis geidžia —auka pati savaime artėja prie paskutinės ribos. Tačiau ir šį sykį jis nesiruošė kirsti iš peties — ir taip viskas krypo norima linkme. —Na ką gi, jaučiu, kad pokalbis baigtas,— vos įžengęs rėžė Poncijus Pilotas.— Nepersigalvojai? —Ne. —Be reikalo. Pagalvok dar! —Ne!—papurtė tasai galvą.— Tebūnie taip, kaip turi būti. —Be reikalo! — pakartojo Poncijus Pilotas, nors ir ne itin tvirtai. Bet širdies gilumoje krūptelėjo — jį suvirpino Jėzaus Nazariečio ryžtas. Tuo pat metu jis nenorėjo, kad tasai atsižadėtų savęs ir pultų gelbėtis, prašytų pasigailėjimo. Ir Jėzus viską suprato. —Nesisielok,— romiai šyptelėjo jis.— Tikiu, kad tavo žodžiai nuoširdūs. Ir suprantu tave. Aš taipogi labai noriu gyventi. Tik ant nebūties slenksčio žmogus supranta, koks brangus jam yra gyvenimas. Gaila ir motinos — aš labai ją myliu, visados mylėjau, nuo pat mažumės, nors ir neparodžiau šito. Tačiau kaip ten būtų, atsimink, Romos vietininke: tu galėtumei išgelbėti, tarkime, vieną sielą ir už tai pelnytumei padėką, o aš privalau išgelbėti daugybę žmonių, net ir tuos, kurie ateis į pasaulį po mūsų. —Išgelbėti? Kai tavęs nebebus žemėje? —Taip, kai manęs nebebus tarp žmonių. —Kaltink save, prie tos šnekos mes nebegrįšime,— ryžtingai paskelbė Poncijus Pilotas, nebenorėdamas rizikuoti.— Bet atsakyk man į paskutinį klausimą...— tarė jis, stabtelėjęs palei savąjį krėslą, ir susimąstęs, suraukęs gauruotus antakius, nutilo.— Sakyk, ar tau pakanka stiprybės toliau tęsti pokalbį?— staiga pridūrė pasitikinčiu tonu.— Jeigu tau sunku, tada nesivargink, aš nebegaišinsiu. Tavęs laukia ant kalno. —Kaip išmanai, valdove, esu tavo valioje,— atsiliepė pašnekovas ir pažvelgė į jį melsvomis akimis, sugluminusiomis prokuratorių jose sukaupta minties stiprybe — lyg Jėzaus ant kalno nelauktų neišvengiama baigtis. —Ačiū,— staiga gana netikėtai padėkojo Poncijus Pilotas.— Tuomet atsakyk man į paskutinį klausimą, šį sykį paprasčiausiai patenkink mano smalsumą. Pasikalbėkim kaip laisvi žmonės — aš nėmaž nepriklausau nuo tavęs, o ir tu dabar, kaip pats supranti, esi visiškai laisvas, todėl būkim nuoširdūs,— pasiūlė jis, sėsdamas savo vieton.— Sakyk man, ar tu kalbėjai savo mokiniams, savo pasekėjams, beje, turėtum suprasti, kad tavo mokymu aš netikiu, taigi, ar tu kalbėjai savo pasekėjams, ar įtikinėjai juos, kad tuo atveju, jeigu tave nukryžiuos, tu trečią dieną kelsies iš numirusių, o prisikėlęs vieną gražią dieną sugrįši į žemę ir surengsi Paskutinį teismą tiek tiems, kurie gyvena dabar, tiek ir tiems, kurie dar ateis į pasaulį, visoms gyvoms sieloms, visoms žmonių kartoms, kada nors gyvenusioms pasaulyje? Ir kad tai būsiąs neva antrasis tavo atėjimas į šį pasaulį? Ar tai tiesa? Jėzus keistokai šyptelėjo, tarsi pagalvojęs: mat kokie dalykai — ir basomis kojomis mindžiukuodamas ant marmuro grindų, patylėjo, lyg apsispręsdamas, ar verta atsakinėti, ar ne. —Tikriausiai visa tai Juda Iskarijotas pripliurpė?— paklausė jis su pašaipa.— O tave, Romos vietininke, tokios šnekos labai jaudina? —Aš nežinau, kas yra tasai Juda, bet šitaip man pasakojo gerbiami žmonės, seniūnai. Tai ką, visa tai, vadinasi, yra tuščios kalbos? —Manyk ką nori, valdove,— šaltai atkirto Jėzus.— Niekas tau neperša minčių, kurios svetimos tavo protui. —Aš kalbu rimtai, nejuokauju,— skubinosi pareikšti prokuratorius.— Tiesiog manau, kad kitos panašios progos pasišnekėti su tavimi nebebus. Kuomet tave iš čia išves, kelias atgal tau užsidarys. Bet man norėtųsi išsiaiškinti, kaipgi įmanoma po mirties vėl ateiti į žemę negimstant ir rengti teismus žmonių sieloms? Ir kur tas teismas bus — dausose ar dar kur? Ir ar ilgai turės laukti tavimi pasikliovę žmonės tos dienos, kol gaus amžinąjį atilsį? Pirmiausia leisk man pasakyti savo nuomonę, ką aš apie tai manau. Tavo užmačia paprasta, tu pasikliauni tuo, kad kiekvienas geidžia patogaus gyvenimo ir aname pasaulyje. Ak, tas mirtingasis žmogus, jis amžinai kažko tikisi, amžinai kažko trokšta. Jį taip paprasta suvilioti pažadais — jis netgi tenai, pomirtiniame pasaulyje, bėgs paskui tave kaip šuo. Tarkime, kad viskas bus taip, kaip tu, pranaše, mokai, bet tavo gyvenimas jau eina į pabaigą, tu jį gali pratęsti tik šnekėdamas su manim... —Aš galėčiau jo nepratęsinėti. —Bet tu juk nelipsi ant kalno, neatsakęs į mano klausimą. Mano nuomone, toks išėjimas blogiau už mirtį. —Kalbėk, kalbėk. —Taigi, tarkime, kad tavo mokymas teisingas, tuomet pasakyk: kada bus tavo antrojo atėjimo diena? Ir jeigu laukimas truks ilgai, neįsivaizduojamai ilgai, tai kam jis žmogui? Juk iš to, kas neįvyks jam gyvam esant, žmogui menka nauda. O, tiesą sakant, sunku ir įsivaizduoti, kad galima sulaukti tokio neįtikėtino įvykio. O gal reikia laukti, aklai tikint? Ir kas iš to? Kokia nauda? —Tavo dvejonės, Romos valdove, suprantamos, mąstai tu grubiai, žemiškai, kaip tavo mokytojai graikai. Neįsižeisk už mano pastabą. Kol aš stoviu prieš tave kaip paprastas mirtingasis, tu turi teisę ginčytis. Be to, mudu be galo skirtingi — kaip vanduo ir ugnis. Skiriasi ir mūsų nuomonės, mes į viską žiūrime iš skirtingų pusių. Taigi kalbėsiu apie tai, kas tave jaudina, valdove. .. Tu teisus, antrojo mano atėjimo reikės laukti be galo ilgai. Niekas negali atspėti, kada ateis toji diena, nes ji yra valioje To, kuris sutvėrė šį pasaulį. Laikas, kuris mums slinks tūkstančius metų, jam gal viena akimirka. Bet ne čia yra esmė. Sutvėrėjas apdovanojo mus didžiausiu pasaulio turtu — protu. Ir leido mums gyventi, atsiklausiant proto. Nuo to, kaip mes pasinaudosime dangaus dovana, ir priklausys žmonių gyvenimo istorija. Juk tu, Romos vietininke, nešoksi neigti, kad žmogaus egzistavimo prasmė glūdi savosios dvasios tobulinime — didesnio tikslo pasaulyje nėra. Išmintingos būties grožis atsiskleidžia diena iš dienos kopiant begaliniais nesibaigiančiais laiptais į žėrinčios dvasios tobulybę. Žmogui sunkiausia būti žmogumi diena iš dienos. Dėl to tik nuo pačių žmonių priklauso, kiek ilgai jiems teks laukti tos dienos, kuria tu, valdove, netiki. —Štai kaip!—Poncijus Pilotas susijaudinęs pašoko, susigriebė krėslo atkaltės.— Pala, pala, kad nuo žmonių priklausytų tokie dalykai — negirdėtas daiktas! Aš netikiu tavo mokymu ir šito negaliu suprasti. Jeigu žmonės savo valia galėtų nutolinti arba priartinti tokius reiškinius, ar jie neprilygtų dievams? —Tu iš dalies teisus, Romos valdove, bet pirmiausia aš norėčiau atskirti gandą nuo tiesos. Gandas apie tiesą — didžiulė nelaimė. Gandas tarsi dumblas gilius vandenis ilgainiui paverčia seklia bala. Gyvenime visados taip būna — bet kurią didžią tiesą, gimusią žmonių labui, puoselėtą kančiose, gandas, einantis iš lūpų į lūpas, paverčia blogiu, atsigręžiančiu prieš žmones ir prieš teisybę. Štai kurion pusėn aš kreipiu kalbą, vietininke — visi tie nebūti dalykai, kuriais tu tiki, tėra gandas, teisybė yra kitokia. —Gal tu nori atskleisti man teisybę? —Taip, pabandysiu. Neketinu išsisukinėti. Juoba kad kalbu apie tai paskutinį kartą. Todėl žinok, Romos valdove, Dievo išmintis nėra ta, kad vieną sykį lyg griausmas iš giedro dangaus užgrius diena, kuomet Žmogaus Sūnus, prisikėlęs iš mirusiųjų, nusileis iš dangaus ruošti teismo visoms tautoms, viskas bus atvirkščiai, nors tikslas liks tas pats. Ne aš, kuriam žemėje beliko gyventi tiek laiko, kiek trunka kelionė per miestą ligi Plynkalnio, taigi ne aš ateisiu, prisikėlęs iš mirusiųjų, o jūs, žmonės, prisikelsite gyvenimui Kristuje, didžioje dorovėje ir ateisite pas mane kaip neatpažįstamos būsimosios kartos. Tatai ir bus mano antrasis atėjimas. Kitaip tariant, kančias kentėdamas, per žmones aš grįšiu į save, per žmones grįšiu pas žmones. Štai apie ką šneka. Aš būsiu jūsų ateitis, laiko atžvilgiu atsilikęs tūkstančius metų, štai kur glūdi Aukščiausiojo Išmintis, tokiu būdu jis iškels žmogų į jo tikrosios paskirties sostą, o tikroji jo paskirtis — gėris ir grožis. Tokia yra mano pamokslų prasmė, tokia yra teisybė, ji neturi nieko bendro su sklindančiais gandais ir visokiais nebūtais dalykais, vulgarinančiais aukštas idėjas. Tačiau tas kelias žmonių giminei bus pats sunkiausias ir be galo ilgas, ir todėl, Romos vietininke, tu nuogąstauji ne be reikalo. Tasai kelias prasidės lemtingąją dieną, kai bus nužudytas Dievo sūnus, ir tegul amžinai atgailauja žmonių kartos, kaskart krūpčiodamos nuo minties apie tą kainą, kurią aš šiandien sumokėsiu, išpirkdamas žmonių nuodėmes, sumokėsiu vardan jų praregėjimo ir atbudimo juose dieviškojo prado. Aš tam ir gimiau, kad pasitarnaučiau žmonėms kaip neblėstantis pavyzdys. Kad žmonės pasikliautų mano vardu ir diena iš dienos eitų į mane per kančias, grumdamiesi su blogiu, šlykštėdamiesi ydomis, prievarta, kraujo troškimu, visu tuo, kas pražudo sielas, nepripildytas meilės Dievui, o tuo pačiu ir meilės panašiems į save žmonėms. —Luktelk, Jėzau Nazarieti, tu tapatini Dievą su žmonėmis? —Kažkuria prasme taip. Tuo labiau, kad visi žmonės, kartu paėmus, ir yra Dievo pavidalas žemėje. Šis Dievo pavidalas netgi turi savo vardą — Dievas-Rytojus, begalybės Dievas, dovanotas pasauliui nuo pat jo sutvėrimo laikų. Tikriausiai, Romos valdove, tu ne sykį pastebėjai, kad tavo troškimai visada nukreipti į rytojų. Šiandien tu tenkiniesi gyvenimu tokiu, koks jis yra, bet būtiniausiai nori, kad rytojus būtų kitoks ir net jeigu tau šiandien yra gerai, vis viena geidi, kad rytoj būtų geriau. Ir todėl mumyse gyvena viltys, negęstančios kaip Dievo šviesa. Dievas-Rytojus ir yra toji begalybės dvasia, toji žmogaus polėkių ir veiksmų visuma, ir todėl tik nuo pačių žmonių priklauso, koks gi bus Dievas-Rytojus — puikus ar prastas, geraširdis ar baudžiantis. Taip mąstyti galima ir būtina, to iš mąstančių būtybių reikalauja pats Dievas-Kūrėjas, ir todėl rytdienos gyvenimu žemėje tegul rūpinasi patys žmonės, nes kiekvienas yra kažkuri Dievo-Rytojaus dalelytė. Žmogus pats yra teisėjas ir pats kūrėjas kiekvienos dienos mūsų. . . —Palauk, o Paskutinis teismas, kurį taip rūsčiai pranašauji tu? —Paskutinis teismas. .. Romos valdove, ar tau nedingtelėjo į galvą, kad jis jau seniai vyksta? —Gal tu nori pasakyti, kad visas mūsų gyvenimas — Paskutinis teismas? —Esi netoli tiesos, Romos valdove, tas kelias, kursai prasidėjo kančiose, prasidėjo nuo Adomo prakeikimo, kelias, paženklintas piktadarybėmis, kurias amžiais vieni žmonės darė kitiems, kuriame blogis gimdė blogį, o neteisybė neteisybę — jis tikriausiai kažką reiškia tiems, kurie gyveno ir gyvena šiame pasaulyje. Nuo tų laikų, kai žmonių giminės pradininkai buvo išvyti iš Edemo, kokių tik karų, baisybių, žudynių, persekiojimų, skriaudų nepatyrė žmonės, baisi blogio bedugnė atsivėrė prieš juos! O visi žemiški nusikaltimai gėriui, prigimčiai, padaryti nuo pasaulio sutvėrimo laikų — kas gi tai, jei ne bausmė, nė kiek ne mažesnė už Paskutinį teismą? Kokia yra pirmapradė istorijos paskirtis — priartinti protingas būtybes prie dieviškųjų meilės ir gailestingumo viršūnių? Tačiau kiek siaubingų išbandymų būta žmonijos istorijoje, o priešaky nematyti galo piktadarybėms, garmančioms kaip bangos vandenyne. Kuo gyvenimas tokiame pragare geresnis už Paskutinį teismą? —Ir tu, Jėzau Nazarieti, žadi sustabdyti istoriją, kupiną blogio? —Istoriją? Jos niekas nesustabdys, aš noriu išrauti blogį iš žmogaus proto ir darbų — štai kas man neduoda ramybės. —Tada neliks ir istorijos. —Kokios istorijos? Tos, kuri rūpi tau, Romos vietininke? Deja, tos istorijos iš atminties neišbrauksi, bet jeigu jos nebūtų, mes atsirastume kur kas arčiau Dievo. Aš tave suprantu, vietininke. Tačiau tikroji istorija, žmogiškumo istorija žemėje dar neprasidėjo. —Palauk, Jėzau Nazarieti, manęs kol kas nelieskim. Kaipgi tu, Jėzau, tikiesi atvesti žmones ir tautas į tokį tikslą? —Paskelbdamas teisingumo Karalystę be cezarių valdžios, štai kaip! —Ir šito pakaks? —Taip, jeigu šito panorės visi... —Įdomu. Na ką gi, įdėmiai išklausiau tave, Jėzau Nazarieti. Tu įžvelgi toli, bet ar ne pernelyg savimi pasitiki, ar ne pernelyg pasikliauni žmogaus tikėjimu, pamiršdamas niekingą minios prigimtį? Netrukus įsitikinsi tuo tenai, už miesto sienų, tačiau tu nepasuksi istorijos eigos, šios upės niekas nepasuks. Mane stebina viena: kodėl tu kurstai gaisrą, kurio ugnyje pirmiausia sudegsi pats? Pasaulis negali gyventi be cezarių, be jų negali egzistuoti vienų galybė ir kitų paklusnumas, tu bergždžiai stengiesi įsiūlyti kitokią paties susigalvotą tvarką kaip naują istoriją. Cezariai turi savo dievus — jie garbina ne tavo abstraktųjį Dievą-Rytojų, kuris tame begaliniame „rytojuje" yra netekęs konkrečių bruožų ir priklauso visiems lygiomis teisėmis kaip oras, nes viskas, ką galima lygiai padalinti visiems, yra niekas, neturi jokios vertės, yra tuščias reikalas, dėl to cezariams ir leista viešpatauti virš visų ir virš kiekvieno. O iš visų pasaulyje valdančių cezarių dievai išskyrė šlovingąjį Tiberijų —jo didžioji valstybė, Romos imperija, nusidriekė per pusę pasaulio. Ir todėl po Tiberijaus egida aš valdau Judėją ir šitaip suvokiu savo gyvenimo prasmę, ir mano sąžinė rami. Nėra didesnės garbės, kaip tarnauti nenugalimai Romai! —Nesi kokia nors išimtis, Romos vietininke, bemaž kiekvienas norėtų valdyti nors vieną į save panašų. Čia ir yra nelaimė. Sakysi, kad šitaip sutvertas pasaulis. Visados nesunku pateisinti ydą. Bet retai kas susimąsto, kad tai yra žmonių giminės prakeikimas, kad valdžios troškulys, kuriuo yra užsikrėtę visi —nuo turgaviečių šlavėjų seniūno ligi rūsčių imperatorių — tai visų baisiausia blogybė, ir už ją žmonių padermė vieną sykį turės pilnai atlyginti. Tautos žus kovoje už viešpatavimą, už žemės valdas, išnaikins vienos kitas ligi pašaknių, nušluos nuo žemės paviršiaus. Poncijus Pilotas nenustygdamas mostelėjo ranka ir pertraukė pašnekovo kalbą: —Nutilk, aš ne tavo mokinys, kad palaimingai klausyčiausi tavęs! Nutilk! Žodžiais galima sutriuškinti viską. Tuščios tavo pastangos, Jėzau Nazarieti, pranašauk nepranašavęs. Valdžios tvarkomas pasaulis negali būti kitoks. Kuo jis rėmėsi, tuo ir remsis: kas stipresnis — to ir valdžia, stiprieji valdys pasaulį ir ateityje. Toji tvarka nekintama, kaip žvaigždės danguje. Jų niekas nepajudins. Veltui tu sielojiesi dėl žmonių giminės^ veltui ruošies ją išgelbėti, aukodamas savo gyvybę. Žmonių neišmokys nei pamokslai šventyklose, nei balsai iš dangaus! Jie visada eis paskui cezarius kaip bandos paskui piemenis ir, lenkdamiesi jėgai ir gėrybėms, visada garbins pačius galingiausius ir negailestingiausius ir šlovins karvedžius bei tuos jų mūšius, kuriuose srautais klioks kraujas vardan vienų viešpatavimo bei kitų vergystės ir pažeminimo. Tai visada bus apdainuojama kaip dvasios narsa, apie tai kartų kartos seks sakmes, tų mūšių garbei plevėsuos vėliavos ir gaus trimitai, kraujas kunkuliuos gyslose, bus tariamos priesaikos — nė sprindžio žemės neatiduot kitiems; liaudies vardu bus įteisinami kaip būtini karo veiksmai, ugdoma neapykanta tėvynės priešams: tegul savas karalius klesti, o kitą reikia sutriuškinti, parklupdyti, pavergti kartu su visa jo tauta, o žemę atimti —čia juk ir yra visa gyvenimo saldybė, visa būties prasmė nuo neatmenamų laikų, o tu, Nazarieti, nori visa tai pasmerkti, prakeikti, tu šlovini bejėgius vergetas, sieki visame kame gerumo, pamiršdamas, kad žmogus yra žvėris, kad jis negali išsiversti be karo, kaip mūsų kūnas be druskos. Apmąstyk ir suvok savo klaidas, savo paklydimus nors šią valandą, kol dar sargyba tavęs nenulydėjo ant Plynkalnio. O atsisveikinant pasakysiu tau šit ką: blogio šaknis tu regi didžiame valdžios troškulyje, žemių ir tautų pavergime, bet šitaip manydamas tu apsunkini savo kaltę, nes tas, kas eina prieš jėgą, eina prieš stipriuosius. Skelbdamas savąją teisingumo Karalystę, tu, ko gero, darai užuominas į mūsų Romos imperiją, nori pasipriešinti didėjančiai Romos galybei, jos viešpatavimui pasaulyje, ir vien už tokius ketinimus tu triskart nusipelnai mirties bausmės! —Gerasis valdove, iš kur toksai dosnumas? Manau, kad pakaks ir vienos. Bet vis dėlto tęskim mūsų pokalbį, nors aš ir suprantu, kaip kenčia po svilinančia saule budeliai, laukiantys manęs ant Plynkalnio, taigi pratęskim pokalbį, dabar jau pagal paskutinį mano priešmirtinį norą. Taigi, Romos vietininke, tu tiki, kad tai, ką vadini jėga, ir yra tikroji jėga. Tačiau yra kitokios rūšies jėga — gerumo jėga, ir perprasti ją turbūt kur kas sunkiau ir sudėtingiau, gerumas reikalauja ne mažiau drąsos negu karai. Paklausyk manęs, vietininke, taip jau susiklostė, kad esi paskutinis žmogus, su kuriuo galiu pasikalbėti prieš mirtį, Aš noriu atsiverti tau, bet nemanyk, kad prašysiu pasigailėjimo... —Būtų stačiai juokinga. —Todėl aš iš anksto perspėju, Romos vietininke, kad dėl to būtum ramus. Dabar tu tik vienas žinosi apie tai. Kamavosi mano dvasia praėjusią naktį, ir aš maniau iš pradžių, kad be priežasties. Ne, Getsemanėje nebuvo tvanku — vėjelis klaidžiojo užmiesčio kalvomis. Bet aš negalėjau rasti sau vietos, liūdesys, baimė ir sielvartas audrino mane, ir gūdūs garsai, atrodo, iš pačios širdies į dangų kilo. Mano pasekėjai, mokiniai mano, bandė nemiegoti kaip ir aš, tačiau palengvėjimo nebuvo. Ir aš žinojau, kad artėja lemtingoji valanda, kad užgrius neišvengiama mirtis. Ir siaubas apėmė mane... Juk mirtis kiekvienam žmogui — pasaulio pabaiga. —Kodėl pabaiga?— Poncijus Pilotas metė piktdžiugišką žvilgsnį į teisiamąjį.— O kaip tada tavo idėja apie pomirtinį gyvenimą, Nazarieti? Juk tu skelbei, kad gyvenimas su mirtimi nesibaigia. —Valdove, tave ir vėl klaidina gandas! Anam pasaulyje dvasia be garso sklando, kaip šešėlis vandeny —tai slysta atspindys minties erdvėj bekraštėj, bet kūnui kelio ten nėra. Juk tai visai kita sfera, kita būtis, nepasiduodanti protingam pažinimui. Ir laiko ten tėkmė kita, neišmatuojama mūs žemės matais. O kalbame apie gyvenimą, kurį mes mokam išmatuoti, apie gyvenimą šioj žemėj. Mane kamavo keista absoliučios vienatvės nuojauta, tą naktį klaidžiojau po Getsemanę kaip vaiduoklis, nerasdamas ramybės, tarsi vienintelis iš mąstančių būtybių aš būčiau likęs visoje visatoje, lyg būčiau skridęs aš virš žemės ir anei dieną, anei naktį nepastebėjęs ten nė vieno gyvojo žmogaus — visa buvo mirę, visa buvo praūžusių gaisrų nuklota juodaisiais pelenais, gulėjo žemė vienuose griuvėsiuos — nei miškų, nei dirvų, nei jūrose laivų, tik keistas begalinis skambesys vos girdimai atklydo iš toli, lyg aimana liūdna, lyg geležies rauda iš žemės gelmenų, lyg laidotuvių varpas, o aš skridau kaip vienišas pūkelis dangumi, kamuojamas slogiausios nuojautos ir baimės, aš vis galvojau — štai pasaulio pabaiga, baisingas ilgesys man sielą gniaužė: kur dingo žmonės, kur galvą man dabar priglausti? Ir suniurzgė manoji siela: Viešpatie, štai ta lemtingoji baigtis, kurios žmonijos kartos laukė, štai Apokalipsė, štai mąstančių būtybių pabaiga — kodėl tatai įvyko, kaip galima pražūti, išnykti suvisai, sunaikinant save ir palikuonis, ir pastėrau aš nuo baisaus spėjimo: tai atpildas už tai, kad tu mylėjai žmones ir paaukojai jiems save. Nejau nuožmus žmonių pasaulis save nužudė iš nuožmumo, kaip skorpionas kad nužudo save savais nuodais? Nejaugi ši klaikioji pabaiga dėl to, kad žmonės negeba gyventi santarvėj su žmonėmis, imperijos su imperijomis, idėjos su idėjomis, didybė su didybe, nuo vienvaldystės persisotinę cezariai su kitais cezariais, o jų paklusnios, aklai jiems atsiduodančios ir veidmainingai liaupsinančios tautos su kitomis tokiomis pat tautomis, apsiginklavusiomis nuo kojų ligi galvos ir besipuikuojančiomis savo pergalėmis nesuskaičiuojamose tarpusavio kautynėse? Štai kuo baigėsi buvimas žemėje žmonių, nusinešusių į nebūtį dieviškąją sąmonės dovaną. Viešpatie, murmėjau aš, kodėl tu davei protą ir kalbą, kūrybai tinkamas rankas tiems, kurie nužudė savyje save ir žemę pavertė gėdingu kapinynu! Taip aš vaitojau ir verkiau, palikęs vienišas pasauly nebyliam, prakeikiau savo dalią ir kalbėjau Dievui: tai, ko ranka tavoji nebūtų drįsus padaryti, žmogus pats nusikalstamai padarė. .. Todėl žinok, Romos valdove, pasaulio pabaigą ne aš sukelsiu, ne stichinės nelaimės, o žmonių nesantaika. Tie mūšiai ir tos pergalės, kurias tu šitaip šlovini valdoviškoj ekstazėj.. . Jėzus atsikvėpė ir kalbėjo toliau: —Toks vaizdinys man pasirodė praėjusią naktį ir aš ilgai mąsčiau apie jį, nesumerkiau akių, šnibždėjau maldas ir, sukaupęs dvasią, ketinau papasakoti savo mokiniams apie Tėvo man siųstą vaizdinį, bet čia Getsemanėje pasirodė didžiulė minia, tarp jų ir Juda. Juda skubiai apkabino mane, pabučiavo šaltomis lūpomis. „Džiaukis, Rabi",—tarė jis man, o atėjusiems buvo prieš tai pasakęs: „Katrą aš pabučiuosiu, Tas ir yra, imkit Jį". Ir jie mane sučiupo. Nūnai, kaip matai, Romos vietininke, aš stoviu prieš tave. Žinau, kad tuojau mane išves ant Plynkalnio. Tačiau, valdove, tu buvai maloningas, ir aš džiaugiuosi prieš mirtį sugebėjęs papasakoti apie tai, ką vakar pergyvenau Getsemanėje. —Ar tu manai, kad pasiklausęs tavo kalbų, aš viskuo ir patikėjau? —Tavo reikalas, vietininke, tikėti ar netikėti. Tikriausiai manimi tu netiki, nes mudu — kaip dvi skirtingos stichijos. Bet tu vis dėlto išklausei mane. Juk negali pats sau pasakyti, kad nieko negirdėjai ir negali sau uždrausti negalvoti apie tai, o aš galiu pasiguosti, kad nenusinešiau į kapą to, ką regėjau Getsemanėje. Mano sąžinė dabar rami. —Sakyk, Nazarieti, ar tu kartais nepranašaudavai turgavietėse? —Ne, valdove, kodėl šito klausi? —Nesuprantu, ar tu žaidi, ar išties esi bebaimis ir nebijai kankinamos bausmės. Tavęs greit neliks, nejaugi tau bus svarbu, ką tu spėjai pasakyti, o ko nespėjai, kas tave išklausė, o kas ne? Kam visa tai reikalinga? Argi tatai ne tuštybė, argi ne tuštybių tuštybė? —Ne, valdove, ne tuštybė! Juk mintys prieš mirtį kyla tiesiai į Dievą, Dievui svarbu, ką galvoja žmogus prieš mirtį, pagal tai Dievas vertina žmones, kadaise jo paties sukurtus kaip tobuliausius kūrinius iš visų gyvųjų sutvėrimų, nes pačios paskutinės žmogaus mintys visada tyros ir nuoširdžios, jose tik tiesa ir jokio gudravimo. Ne, valdove, atleisk, tu be reikalo manai, kad aš žaidžiu kažkokį žaidimą. Kūdikystėje žaidžiau žaislais, vėliau niekuomet. O jeigu tau rūpi, ar bijau kankinimų, tai man nėra ko slėpti, aš jau sakiau. Bijau, labai bijau! Ir meldžiu Viešpatį, Tėvą Maloningąjį, kad suteiktų jėgų garbingai ištverti man paruoštą lemtį, kad neverstų manęs bliauti kaip galviją ar dar kitaip užtrauktų gėdą.. . Aš esu pasiruošęs, Romos vietininke, nebelaikyk manęs ilgiau, neverta. Man metas... —Taip, tu tuojau keliausi ant Plynkalnio. Tai kiek gi tau metų, Jėzau Nazarieti? —Trisdešimt treji, valdove. —Koks tu jaunas! Dvidešimčia metų už mane jaunesnis,— gailiai nusistebėjo Poncijus Pilotas, linguodamas galvą, ir susimąstęs tarė:—Kiek man žinoma, esi nevedęs, vadinasi, vaikų neturi, našlaičių nepaliksi, taip ir užrašysim.— Ir nutilo, ruošėsi kažką sakyti, bet persigalvojo ir nutylėjo. Ir gerai, kad nutylėjo. Vos sarmatos neprisidarė. Ar moterį esi turėjęs?— ketino paklausti. Ir pats suglumo: ar ne bobiškas smalsumas, į ką panašu, kad garbus vyras klausinėtų tokių dalykų. Tą akimirksnį žvilgtelėjęs į Jėzų Nazarietį suprato iš akių, kad tasai atspėjo, ko paklausti norėjo prokuratorius ir tikriausiai nebūtų atsakinėjęs į šitokį klausimą. Melsvos Jėzaus akys patamsėjo, ir jis užsisklendė savyje. ,,Iš pažiūrėjimo toks romus, o kokia stiprybė jame!" — nusistebėjo Poncijus Pilotas, grabaliodamas koja nuslydusį sandalą. —Na, gerai,— pakreipė jis klausimą kita linkme, tarsi kompensuodamas neįvykusį pokalbį apie moterį. — Girdėjau šnekant, kad esi neva pamestinukas, ar tiesa? Jėzus nusišypsojo atvirai ir geraširdiškai, apnuogindamas baltus lygius dantis. —Kažkuria prasme gal ir taip. —O tiksliau, taip ar ne taip? —Taip, taip, gerasis valdove,— patvirtino Jėzus, jausdamas, kad Poncijus Pilotas ima nervintis, nes ir šis klausimas nelabai dera prokuratoriui.— Mane per Šventąją Dvasią „primetė" Tėvas Dangiškasis. —Gerai, kad niekam daugiau nebekvaršinsi galvos,— nuvargusiu balsu pro dantis iškošė prokuratorius.— O vis dėlto kas tavo motina? —Ji gyvena Galilėjoje. Vardu Marija. Jaučiu, kad ji šiandien suskubs čionai. Visą naktį ji keliavo. Tatai aš žinau. —Nemanau, kad ją nudžiugins sūnaus mirtis,— niauriai pratarė Poncijus Pilotas, nusprendęs galų gale baigti užsitęsusį pokalbį su šituo priekvaišiu iš Nazareto. Ir prokuratorius stojosi visu ūgiu po Arkinės terasos skliautais— didingas, stambia galva, grubiu veidu ir rūsčiu žvilgsniu, apsisiautęs sniego baltumo toga. —Na, tai dėl bendros tvarkos patikslinkime,— pareiškė jis ir pradėjo vardinti.— Tėvas — kaip tenai jis? — Juozapas, motina— Marija. Kilęs iš Nazareto. Trisdešimt trejų metų. Nevedęs. Vaikų nepalieka. Kurstė žmones maištauti. Grasino sugriauti didžiąją Jeruzalės šventyklą ir per tris dienas pastatyti naują. Dėjosi pranašu, Judėjos karaliumi. Štai trumpa tavo istorija. —Palikim ramybėje mano istoriją, štai ką aš tau pasakysiu: tu liksi istorijoje, Poncijau Pilote,— pusbalsiu ištarė Jėzus Nazarietis, tiesiai ir rimtai pažvelgęs į prokuratoriaus veidą. — Liksi visiems laikams. —Dar ko! — atsainiai burbtelėjo Poncijus Pilotas. Šie žodžiai vis dėlto paglostė jam širdį, bet staiga pasikeitusiu tonu iškilmingai paskelbė: — Istorijoje liks puikusis imperatorius Tiberijus. Šlovė jo vardui. O mes tik ištikimi jo bendražygiai, tik tiek. —Ir vis dėlto istorijoje liksi tu, Poncijau Pilote,— užsispyręs pakartojo tasai, kuris turėjo keliauti ant Plynkalnio, anapus Jeruzalės sienų... O tas paukštis, gal peslys, gal erelis, kuris nuo pat ryto suko ratus virš Erodo rūmų, sakytum kažko lūkuriuodamas, pagaliau paliko tą vietą ir lėtai nuskrido ton pusėn, kur apsuptas didelio pulko raitų sargybinių, surištas lyg koks pavojingas nusikaltėlis, nuėjo tas, su kuriuo taip ilgai šnekėjosi pats visos Judėjos prokuratorius Poncijus Pilotas. Prokuratorius tebestovėjo Arkinėje terasoje, su nuostaba ir siaubu sekdamas keistąjį paukštį, skrendantį įkandin to, kurį sargyba vedė ant Plynkalnio. —Ką tai galėtų reikšti? — baimingai sušnibždėjo sutrikęs prokuratorius...

III Vasaros lietus, kuris taip ilgai kaupėsi virš stepės, dar iš vakaro tamsuodamas horizonte, be garso blyksint žaibams ir slankiojant debesims, pažiro tik vėlyvą naktį. Atgaudamas sąmonę, Avdijus Kalistratovas pajuto teškant į veidą sunkius lietaus lašus, pirmiausia subarbenusius į sausą žemę, o vėliau susiliejusius į sroves — lašai buvo pirmoji gyvybės dovana. Avdijus gulėjo ten pat, griovyje, palei geležinkelį, kur nusirito nuo sankasos, išmestas iš traukinio. Pirma jo mintis buvo: „Kur aš? Berods lyja". Jis sudejavo, bandė pasijudinti, bet nuo baisaus skausmo šone ir švininio sunkumo galvoje vėl prarado sąmonę, tačiau neilgai trukus vis dėlto atsipeikėjo. Lietus ji išgelbėjo, prikėlė gyvenimui. Lietus pliaupė dosniai ir smarkiai, vanduo žliaugė nuo sankasos ir kaupėsi griovyje, kur gulėjo Avdijus. Vanduo slinko artyn, gurgėjo ir burbuliavo, ėmė kilti aukštyn, mažne siekdamas burną, vertė Avdijų iš paskutiniųjų ką nors daryti — kaip nors kapstytis iš tos pavojingos vietos. Pačiomis pirmosiomis minutėmis, kol jo kūnas grūmėsi pats su savimi, pratindamasis judėti, skausmas buvo neapsakomas. Avdijus nenorėjo patikėti, kad liko gyvas. Vagone jį žiauriai mušė, traukiniui lekiant didžiuliu greičiu, išmetė lauk, bet viskas juk niekai, palyginus su tuo, kad jis yra gyvas, ir niekai — visos nelaimės. Jis gyvas ir gali judintis, tegul tik šliaužte, jis girdi, mato ir džiaugiasi lietumi, savo gelbėtoju, kuris pila kaip iš kibiro, mazgodamas sudaužytą jo kūną, gaivindamas kojas, rankas ir spengiančią karštą galvą, jis šliauš tol, kol pakaks jėgų — juk greitai auš, prašvis rytas, ir vėl prasidės gyvenimas. .. Tada jis ir sugalvos, ką jam daryti, reikia tik atsistoti ant kojų. .. Tuo metu, skrosdami lietų ir tamsą, vienas po kito pradundėjo keli naktiniai traukiniai... Jie taip pat teikė džiaugsmą, viskas, kas bylojo apie gyvenimą, džiugino jį kaip niekada. Kad ir būtų galėjęs, slėptis nuo lietaus Avdijus nenorėjo, jis suprato, kad šis gyvastingas lietus jam yra būtinas. Tegu tik rankos ir kojos būna sveikos, o nubrozdinimus, sutrenkimus ir net svilinantį skausmą dešiniame šone jis iškęs neniurzgėdamas.. . Vis dėlto jam pavyko šliaužte išsikepurnėti į saugią vietelę, ant mažo kauburiuko, ir dabar, kaupdamas dvasią, jis gulėjo po lietumi ir ruošėsi gyventi toliau. Šitaip jis kėlėsi iš nebūties ir kėlęsis ėmėsi atkurti viską, kas sudarė jo gyvenimo prasmę, jis stebėjosi, kad šaunančios į galvą mintys yra stulbinančiai aiškios ir gilios... Ir jis tarė Tam, kurį sargyba iš Poncijaus Piloto buveinės vedė ant Plynkalnio: „Mokytojau, aš čia! Ką man daryti, idant išvaduočiau Tave, ką man daryti, Viešpatie? Kaip man Tave išgelbėti? Man be galo baisu dėl Tavęs nūnai, kai vėlei aš gyvas!" Istorinis sinchronizmas — kada žmogus sugeba mintimis gyventi išsyk keliuose laikuose, kuriuos skiria šimtmečiai ir tūkstantmečiai — yra vienaip ar kitaip būdingas kiekvienam vaizduotę turinčiam žmogui. Bet tasai, kuriam seniai praėję įvykiai yra tokie pat artimi, kaip ir šios dienos tikrovė, tasai, kurį praeitis jaudina kaip savas likimas ir sava gyvastis, yra kankinys, tragiška asmenybė, nes žinodamas iš anksto kuo baigėsi viena arba kita istorija, kokios pasekmės jas lydėjo, viską iš anksto numatydamas, jis vien kenčia, negalėdamas pakreipti įvykių eigos ir pats aukojasi teisingumo pergalei, kurios valanda niekada neišmuš. Šventas yra šitas troškimas įtvirtinti praėjusių laikų tiesą. Tik šitokiu būdu gimsta idėjos, o naujosios kartos susipina šaknimis su visomis ankstesnėmis kartomis, ant to laikosi pasaulis, gyvenimiška jo patirtis nuolatos didėja, pasipildo— gėris ir blogis persiduoda iš kartos į kartą nesibaigiančios atminties keliu nesibaigiančiose žmogiškojo pasaulio erdvėse, kur niekada nesibaigia laikas... Ir todėl buvo pasakyta: vakarykščiai negali žinoti, kas vyksta šiandien, bet šiandienykščiai žino, kas vyko vakar, o rytoj šiandienykščiai taps vakarykščiais. .. Ir dar buvo pasakyta: šiandienykščiai gyvena vakarykštėje dienoje, bet jeigu rytdienykščiai užmirš šiandieną, visiems bus blogai. .. Pirmosios Velykų dienos išvakarėse Avdijų apėmė neviltis, jis jaudinosi, blaškėsi ir alsų vakarą prieš pat šventes leidosi ieškoti žemutiniame mieste to namo, kur vakar vakare buvo valgyta paskutinė vakarienė, kur Jis perlaužė duoną, taręs, kad tai kūnas Jo, išpilstė vyną, taręs, kad tai kraujas Jo, nes jau tada buvo galima Jį perspėti apie gresiantį pavojų, apie Judos Iskarijoto išdavystę, paraginti kuo skubiau bėgti iš šio baisaus miesto, neatidėliojant ruoštis į kelionę. Dairydamasis to namo, jis tūtinėjo vakaro sutemose kreivomis raizgiomis gatvelėmis, kažkodėl įsistebeilydamas į einančių ir važiuojančių pro šalį žmonių veidus, sakytum jis čia galėtų sutikti pažįstamų, bet nei tarp vienų, skubančių namo prie šeimyninių vaišių stalo miestelėnų, nei tarp kitų, prieš uždarymą dar maklinėjančių po parduotuves, jis nesutiko nė vieno, kuriuo būtų galėjęs pasikliauti. Daugelis praeivių net nežinojo, kas yra tasai Jėzus Kristus. Argi mieste maža valkatų. Kažkoks gailiaširdis miestelėnas ėmė jį kviesti pas save švęsti Velykų. Bet Avdijus padėkojęs atsisakė. Jis vylėsi perspėti Mokytoją. Nuo jaudulio, nuo švytinčių langų, nuo verdamo židiniuose valgio skleidžiamų sodrių kvapų, nuo drėgnos tvankumos, tvyrančios virš gausiai palaistytų, kad būtų vėsiau, kelių ir kiemų, jam įsiskaudėjo galva. Ėmė pykinti. Ir tada jis leidosi užmiestin, į Getsemanę, vildamasis tenai, sode, dar užtikti Mokytoją su mokiniais besimeldžiančius ir šnekučiuojančius. Bet veltui! Tą vėlyvą metą ir čia jis nieko nesutiko. Sode buvo tuščia, po didžiuoju fikuso medžiu, kur ginkluota minia pastvėrė Mokytoją, nebebuvo nė gyvos dvasios. Mokiniai išlakstė, kaip Mokytojas ir buvo pranašavęs... Mėnuo plaukė virš tolimos jūros, virš sausumos, naktis jau persirito per pusiaują — artėjo lemtinga diena, kurios padariniai neišnyks per amžius ir visokiausiais būdais ilgai dar veiks žmonijos istoriją. Bet Getsemanėje ir gretimose kalvelėse, apsodintose sodais ir vynuogynais, tą valandą buvo tylu, tik nakties paukščiai čiulbėjo krūmuose, kvarkė varlės, ir gurgėdamas, blykčiodamas mėnesienoje per akmeningas rėvas, sroveno neužmingantis Kedronas, jis ritosi nuo kedrais apaugusių kalnų, skaidėsi į upelius ir vėl jungėsi į vieną srautą. Viskas buvo savo vietose, viskas kaip prieš daugelį šimtmečių — ramybė ir palaima gaubė žemę tą naktį, ir tik jis, Avdijus, negalėjo nurimti dėl to, kad viskas vyko taip, kaip turėjo vykti, jis negalėjo nei ką nors sustabdyti, nei ką nors pakeisti, nors žinojo iš anksto, kuom viskas baigsis. Veltui raudojo jis ir šaukėsi iš nevilties Dievo-Rytojaus. Jis negalėjo susitaikyti su tuo, kas įvyko, praėjus vienam tūkstančiui devyniems šimtams penkiasdešimčiai metų po to, kai tatai atsitiko, ir sielos gilumoje persikėlęs į praėjusią būtį, jis grįžo mintimis į aną pradžią, nuo kurios per visus laiko sūkurius nutįso siūlelis ligi jo likimo. Jis ieškojo atsakymo, čia puldamas atgal, į tūkstantmetę praeitį, čia grįždamas į nūdienę realybę, kur stepių lietus drengė jo pečius ir galvą, čia užsimiršdamas, čia blaiviai pasverdamas faktus. Skraidinamas geranoriškų potroškių, jis elgėsi gan voliuntaristiškai istorijos atžvilgiu — Paskutiniojo teismo koncepciją, susiformavusią gerokai vėliau, dėjo į lūpas žmonių, gyvenusių kur kas anksčiau,—Avdijus itin troško, kad tas būtų pareikšta į akis pačiam Poncijui Pilotui, kadangi galingojo imperijos vietininko Piloto šešėlis neišbluko ligi šiolei. (Juk ir nūnai esama potencialių pilotų!) Šitaip lenkdamas įvykius, Avdijus Kalistratovas rėmėsi tuo, kad pirmapradžiai pasaulio dėsniai veikia visada, nors jie atrandami žymiai vėliau. Taip nutiko ir su Paskutiniojo teismo idėja — žmogaus protą jau seniai kankino būsimojo atpildo už visas žemėje padarytas neteisybes idėja. Bet kas gi buvo Jėzus, nuo kurio kaip nuo nulio matuojama tragiškoji dvasios savimonė? Ir kam visa tai buvo reikalinga? Nejau tik tam, kad rastųs priežastis amžinam atgailavimui? Ir kodėl nuo tos dienos, kada jis žengė ant kryžiaus, taip ilgai nenustygsta protas? Juk nuo tų laikų daug kas, kas pretendavo į nemirtingumą, pasimiršo ir virto pelenais. Ar visada buvo atsižvelgta į tai, kad žmonių gyvenimas nuolatos tobulėja: kas šiandien nauja, tas rytoj sena, kas šiandien gera, tas rytoj nublanks prieš dar puikesnius dalykus, kodėl tada žodžiai, pasakyti Jėzaus, nesensta ir nepraranda galios? Nejaugi taip būtina, taip neišvengiama buvo žmonijai viskas, kas atsitiko nuo jo gimimo ligi mirties ant stulpo, o tuo labiau —kas paskum ėjo per laikus ir kartas? Pagaliau kokia šio kelio prasmė žmonijos istorijoje? Ką žmonės pasiekė? Ką priėjo? Tarkime, kad šitaip buvo puoselėjama meilės žmogui idėja— humanizmo idėja, kaip tvirtina mokytos galvos, kitaip sakant, žmogaus kelias į save patį, kelias į begalinį dvasios tobulumą savyje, kaip būtybėje, apdovanotoje protu, bet kam tada šis kelias taip sudėtingai, sunkiai ir žiauriai iš pat pradžių "buvo sumanytas — kas ir kodėl taip sumanė? Ar galėjo žmonės išgyventi be šito kiekvieno vis kitoniškai aiškinamo humanizmo — nuo krikščioniškojo ligi kosminio, nuo socialinio egoistinio, klasinio — ligi iš principo abstraktaus? Ir kam mūsų laikais reikalinga seniai šiame kelyje iškaršusi religija? Iš tiesų, kam? Juk seniai visiems viskas aišku, netgi vaikams. Argi materializmas nepalaidojo krikščioniškojo mokymo ir ne tik jo, argi ryžtingai ir valdingai nenušlavė jų nuo vienintelio ' tikro kelio — progreso ir kultūros kelio? Sių dienų žmogui visiškai pakanka nutuokti apie tuos mirusius mokymus iš bendro istorinio išsilavinimo. Juk visa tai atgyveno, viskas ištirta ir praeita Bet ką mes pasiekėme, kuo galime pakeisti mielaširdystes ir atnašavimo idėją, seniai nublokštą į šalikelę, piktai išjuoktą realistinių pasaulėžiūrų? Ką panašaus arba geresnio turime? Juk nauja neabejotinai turi būti geriau negu sena. Naujovių mūsų gyvenime esama! Tikrai esama! Mus baigia pavergti nauja galinga religija — karinių pajėgų pranašumo religija. Kada gi dar, kokiose epochose žmogui diena iš dienos nuo pat gimimo ligi mirties teko egzistuoti priklausomai vien nuo to, ar šitos pajėgos sukels karą, ar susilaikys? Kas dabar dievai, jei ne jie, ginklų savininkai? Betrūksta nebent bažnyčių su branduolinių sviedinių maketais altoriuje, kur būtų meldžiamasi generolams... Ar tai ne religija? Tokios mintys apie gyvenimėlį retsykiais užplūsdavo Avdijų Kalistratovą, ir dabar, kai laiko atžvilgiu nevaržomas mąstymas leido jam įsibrauti į praeitį tarsi į nūdieną, permanyti visų buvusių įvykių esmę,— šitaip nauji vandenys teka pro senus krantus,— jis sugrįžo prie anų ištakų, į aną penktadienį Velykų nakties išvakarėse, norėdamas susiieškoti Mokytoją ir perspėti jį, pranešti apie būsimą pavojų, gresiantį po šimtmečių, pranešti jam, kad istorijos arenoje pasirodė naujas Dievas — Dievas Galijotas, užkrėtęs it maras visus ligi vieno planetos gyventojus savo tvirkinančia ir universalia religija, karinio pranašumo religija. Tai pasibaisėtų Mokytojas: kur nugarmės žmonių padermė, šitaip pamišėliškai lenktyniaudama dėl karinio pranašumo? Ir jeigu Jis dar kartą ryžtųsi užsikrauti ant pečių mūsų nuodėmių naštą, ir dar kartą koptų ant kryžiaus, tai vargu ir tada jis suvirpintų žmonių sielas, pavergtas agresyvios karinio pranašumo religijos... Deja, Mokytojo jis neberado. Juda jau išdavė Jį, minia Jį sučiupo ir nusivedė, ir verkė Avdijus ištuštėjusio j e Getsemanėje dėl to, kas buvo ir kas dar bus, verkė vienui vienas visame sode ir visame pasaulyje. Šitaip, puolęs į praeitį, jis atsidūrė Getsemanėje, perkopęs per savo protėvius, tuo metu tebegyvenančius šiaurės miškų tankmėse ir tebesimeldžiančius išdrožtiems iš rąstų stabams, aniems dar ir vardas jo —Avdijus — nebuvo žinomas. Tik atėjus skirtam laikui, vardas bus pasiskolintas, o jam pačiam dar tik teks gimti tolimame dvidešimtame amžiuje... Ilgai dar rymojo raudantis Avdijus po fikuso medžiu, kur buvo atpažintas ir suimtas Mokytojas, ir sielvartavo Avdijus taip, lyg kažkas nuo to galėtų pasaulyje pasikeisti. .. Paskui jis atsikėlė ir liūdnas nupėdino į miestą. Tenai, už naktinės Jeruzalės sienų, tą Velykų naktį kol kas ničnieko neįtardami gyventojai ramiausiai miegojo, ir tik jis vienas klaidžiojo po miestą priblokštas, neramus ir vis galvojo: kur Mokytojas, kas jam atsitiko? Jam dingtelėjo į galvą, kad dar nevėlu išgelbėti Mokytoją, ir jis ėmė belsti į langus, į visus pakely pasitaikančius langus: „Kelkitės, žmonės, nelaimė! Kol nevėlu, gelbėkim Mokytoją! Aš išsivesiu jį į Rusiją, žinau vieną slaptingą salelę mūsų upėje Okoje. . ." Avdijaus supratimu, toje salelėje vidury upės Mokytojas galėtų saugiai gyventi — tenai Jis atsiduotų apmąstymams apie pasaulio klystkelius, galbūt tenai jam nušvistų naujas apsireiškimas, ir Jis numatytų žmonijai naują kelią į ateities tolumas, gal dovanotų žmonėms dievišką tobulybę, idant kelias į pranašingąjį tikslą, kurį Jis prisiėmė kaip pareigą, eitų ne per kraują, ir nereikėtų už jį mokėti kančiomis ir pažeminimais, kuriuos Jis, pamišėlis, yra pasirengęs atkentėti vardan žmonių, vardan teisybės, keliančios pavojų engėjams ir dėl to taip negailestingai ujamos- juk vardan būsimųjų kartų laimės užsikrovė Jis tą pražūtingą pareigą, neišvengiamą pasirinktame žmogaus išlaisvinimo kelyje, išlaisvinimo nuo priespaudos, kuri kyla prikišus nagus prie amžinųjų neteisybių, nes gamtos reiškiniuose neteisybes nebūna ji klesti tik tarp žmonių ir priklauso vien nuo žmonių. Bet vargu ar įmanoma pasiekti tikslą šitokiu antiistoriniu būdu, ar galima bent truputį tikėti, kad Mokytojo pamoka nebus pamirštama kiekvieną sykį, kuomet, gviešdamasis naudos, žmogus norės pamiršti Mokytoją, nutildyti ir užgniaužti savo sąžinę ir ras daugybę pasiteisinimų: atseit jis buvo priverstas į blogį atsakyti blogiu; kaip sulaikyti gražiausią žemės tvarinį — žmogų nuo pražūtingų aistrų, lydinčių jį kasdien tiek gerovėje, tiek negandose skandinamą tiek skurde, tiek turtuose, tiek tada, kai jo rankose valdžia, tiek tada, kai nė menkiausios valdžios jis neturi; kaip sulaikyti gražiausią žemės tvarinį — žmogų nuo nesutramdomo troškulio valdyti kitus, viešpatauti, kaip sulaikyti nuo pastovių slystelėjimų į minties liūną, kur jam viskas leidžiama: juk pasipūtimas ir puikybė gundo žmogų savivaliauti ir prievartauti kuomet jis stiprus, o kuomet silpnas, pataikauti, veidmainiauti' klasta siekti to paties tikslo, ir kur tada tikrasis^ gyvenimo tikslas, kur jo prasmė, ir kas pagaliau gali atsakyti į sį klausimą taip, kad nė viena gyva dvasia nesuabejotų atsakymo teisingumu ir nuoširdumu. Ir tu Mokytojau, renkiesi baisingą mirties bausmę, idant grąžintume! žmogui gėrį ir gailestingumą - tai, kas visų pirma atskiria protingą padarą nuo neprotingo, nes žmogaus buvimas žemėje yra sunkus, į jį giliai suleistos blogio šaknys. Vargu ar šitaip pasiekiamas absoliutus idealas — laisvai mąstantis sparnuotas protas, pakili asmenybė, išnaikinusi savyje blogio anachronizmą nūnai ir per amžių amžius, kaip kad išnaikinama užkrečiama liga? Ak, kad tatai būtų pasiekiama! Dieve, kodėl Tu užsikrovei ant pečių šitokią naštą, norėdamas pataisyti nepataisomą pasaulį? Išganytojau, sustok, nes tie, vardan kurių Tu eisi ant kryžiaus, kentėsi ir mirsi, vėliau iš Tavęs pasijuoks. Taip, taip, vieni paprasčiausiai kvatosis, kiti tyčiosis iš Tavo beprasmiškos aukos po tūkstančių metų, kuomet materializmas tikėjimą į Dievą sumals į šipulius, apskelbs, kad viskas, kas Tau nutiko, yra prasimanymas: „Keistuolis! Kvailys! Kas jo prašė? Kam ir dėl ko reikėjo rengti tą nukryžiavimo spektaklį? Ką tuom nustebinsi? Ką visa tai davė, ar pakeitė bent trupučiuką, bent per nago juodymą ką nors žmoguje?" Šitaip manys kartos, kurioms Tavo žygdarbis atrodys bemaž absurdiškas, kurie bus perpratę materijos sandarą ligi pirmapradžių gilumų ir nugalėję žemės trauką, bus įsiskverbę į kosmosą ir su košmarišku goduliu varžysis tarpusavyje dėl visatos, sieks viešpatauti visoje galaktikoje, nors kosmoso erdvės begalinės, jiems per maža bus ir visatos, kerštaudami už nesėkmes žemėje, jie bus pasiryžę, tenkindami savo ambicijas, paleisti pelenais pačią planetą, kurioje Tu bandei skelbti gailestingumo kultą. Todėl pagalvok, kas jiems Dievas, kuomet jie tariasi esą aukščiau už Dievą, kas jiems anas keistuolis, kabantis ant kryžiaus, kuomet, sunaikinę visus vienu smūgiu, jie nušluos nuo žemės paviršiaus net Tavo atminimą. O vargše naivus mano Mokytojau, bėkim kartu prie Volgos, prie Okos, į atkampią salelę vidury upės, ir tu gyvensi tenai lyg padangių žvaigždėje, visiems ir visur matomoje, bet niekam nepasiekiamoje. Dar nevėlu, pagalvok, mudviem prieš akis dar naktis ir rytas, galbūt Tu dar sugebėsi išvengti žiaurios lemties? Atsikvošėk, nejau Tavo pasirinktas kelias yra vienintelis galimas? Audrinamas tokių minčių, su kančios kupinu žvilgsniu akyse Avdijus klaidžiojo karščiu tvoskiančios naktinės Jeruzalės gatvėmis ir aikštėmis, bandydamas atvesti į protą Tą, kurį pats Viešpats siuntė į žemę siaubingai ir tragiškai lemčiai kaip amžiną pavyzdį ir priekaištą žmonėms. . . Bet žmogus yra toks, kad nė vienas to priekaišto tiesiai neprisiims, kiekvienas bandys teisintis: girdi, jis niekuo dėtas, girdi, pasaulio likimai sprendžiami jo neatsiklausus ir tegul taip ir būna... Kokia karti ironija slypi šiame sumanyme, nes čia nepakankamai įžvelgtas ir įvertintas žmogaus prigimimas.. . Prie miesto vartų, į kuriuos jau kelintą kartą atsitrenkė Avdijus, jis sutiko valkataujantį šunį, šokuojantį trimis kojomis — ketvirtąją, pamuštą, jis laikė prispaudęs prie pilvo. Šuo protingai ir liūdnai pažiūrėjo į jį. —Na, šlubi,— nužvelgęs šunį, pasakė Avdijus.— Tu toks pat benamis kaip ir aš. Eime kartu. Ir ligi pat aušros šuo klaidžiojo drauge su Avdijumi. Šuo viską puikiai suprato. O rytą, nerimaudamas, rūpesčių ir darbų spaudžiamas vėl nubudo miestas, vos prašvitus turgaus aikštes ir aikšteles pripildė sunkiomis naštomis apkrauti kupranugariai, kuriuos iš smėlynų atsivarė beduinai, asilai ir mulai, atvilkę lengvesnius krovinius, arkliais pakinkyti vežimai su manta, nešikai su ryšuliais ant pečių — viskas sujudo, sukruto, viskas — aistros, prekės, klegesys — ėmė suktis bendroje pirkimo-pardavimo karuselėje... Tačiau dauguma jeruzaliečių sugužėjo prie baltasienės miesto šventyklos, o iš ten dideliu triukšmingu būriu patraukė pas Romos prokuratorių Poncijų Pilotą. Prie jų prisijungė ir Avdijus Kalistratovas: jis suprato, kad kalbama apie Mokytojo likimą. Ir jis nuėjo su jais prie Erodo rūmų, tačiau ginkluoti sargybiniai pas vietininką jų neįleido. Žmonės liko laukti prie rūmų. Jų vis daugėjo, nors iš pat ryto svilino karštis. Įvairiausios aistros viliojo čionai įvairiausius žmones. Kokių tik kalbų ne-sklido šitoje neramioje minioje: vieni šnekėjo, kad, naudodamasis Romos jam suteikta teise, prokuratorius pasigailėsiąs pranašo Jėzaus Nazarėno, paleisiąs jį —tegul nešdinasi kuo toliau iš Jeruzalės ir niekados čia negrįžta, kiti šnekėjo, kad Velykų proga vienam iš nuteistųjų dovanosią gyvybę ir kad tasai laimingasis būsiąs Jėzus, treti paprasčiausiai tikėjo, kad jį visiems matant išgelbėsiąs pats Jahvė, bet visi —vieni, antri ir treti—laukė, laukė nežinodami, kas vyksta tenai, už tvorų ir rūmų sienų. Nemažai minioje buvo ir tokių, kurie šaipėsi iš vargšo, guldančio galvą už pajuokos vertą sostą, tyčiojosi iš pasmerkto keistuolio ir burbėjo: ko, girdi, prokuratorius delsia, jeigu kirst, tai kirst iš peties, ko dar terliotis, saulė va kaip spigina, ligi vidudienio ant Plynkalnio visi iškeps. Tasai Jėzus Nazarėnas, girdi, bet ką peršne-kės, bet kam apsuks galvą. Aišku kaip dieną —plaka tenai liežuviu, glumina prokuratorių,- ko gero, Romos vietininkas dar paleis jį, ko mes tada čia stypsom... Jėzus Nazarietis irgi geras paukštis — prižadėjo aukso kalnus, o kur jinai, ta Naujoji Karalystė, jį patį tuojau pakars kaip šunį... Mat kaip nutinka... Klausydamasis šnekų, Avdijus piktinosi: „Nedrįskite šitaip kalbėti! Nedėkingos menkos sieliūkštės! Argi galima šitaip niekinti ir dergti didžiąją žmogaus dvasios kovą su savim pačia. Žmonės, privalote juo didžiuotis, pagal jį matuoti save!" — iš nevilties rėkė Avdijus Kalistratovas, plūsdamas ašaromis jeruzaliečių minioje. Bet niekas jo nepastebėjo. Juk jam dar tik teks gimti tolimame dvidešimtame amžiuje... xxx Lietus, kuris plūstelėjo vidurnaktį, pamažu rimo. Nuslinko, kaip ir atslinkęs, išsilyti kažkur kitur. Pagaliau lietus visai liovėsi, tik retkarčiais nukrisdavo keli pasivėlinę lašai. Artinosi aušra, išprausta, žvaigždėmis nusagstyta aušra,— pačiame centre vis dar tamsios agato spalvos dangus po lietaus jau šviesėjo pakraščiuose. Drėgna žemė ir per naktį stybtelėjusios žolės dvelkė vėsa. Turbūt nė vienas stepėje gyvenantis padaras buvimo džiaugsmo nejuto taip giliai ir palaimingai, kaip Avdijus Kalistratovas, nors jo savijautą nebuvo pavydėtina. Bet vis viena Avdijui pasisekė: įkaitęs iš vakaro oras per naktį nespėjo atvėsti, ir jis nesušalo. Nors peršlapo nuo galvos ligi kojų, nors gėlė žaizdos ir sumušimai, paniekinęs skausmą, jis susikaupė ir savo aiškiaregystės, leidusios jam vienu metu rastis ir praeityje, ir dabartyje, dėka iš naujo pasitiko gyvenimą, priėmė jį kaip lemties dovaną ir todėl dar labiau vertino suteiktą galimybę gyventi ir mąstyti. Tą valandą, kai nustojo lyti, Avdijus kiūtojo po geležinkelio tiltu, kur, sukaupęs paskutines jėgas, jis vargais negalais atklibikščiavo patamsiais. .. Po tuo tiltu buvo ganėtinai sausa, jis įsitaisė čia tartum valkata, patenkintas, kad rado tokią vietelę, kur galėjo laukti lietaus pabaigos ir atsiduoti apmąstymams. Garsas patiltėje gaudė ir aidėjo lyg po aukštais viduramžių katedros skliautais. Kai virš galvos pralėkdavo traukinys, atrodė, kad praūžė artilerijos uraganas. Tą naktį lengva ir erdvu buvo Avdijaus galvoje, dingtelėjusi mintis savaime vystėsi toliau ir, nepaisydama jokių ribų ir užtvarų, viliojo paskui save dvasią. Avdijus mąstė tai apie Kristų ir Poncijų Pilotą, mintimis nusikeldamas į anuos laikus, viršum jo lekiančių traukinių dundesys nekliudė jam įsivaizduoti esant senojoje Judėjoje, ant Golgotos kalno klegančios minios vidury ir tarsi savo akimis regėti visa, kas tenai vyko, tai prisimindavo Maskvą, paskutinį apsilankymą joje ir Puškino muziejų, kur giedojo bulgarų kapela, jis prisimindavo ir savo antrininką, nepaprastai į jį panašų giedotoją, ir prieš jį šmėstelėdavo jo veidas su pražiota burna. Kokie didingi garsai veržėsi iš bulgarų krūtinių, į kokias aukštybes jie kėlė dvasią ir mintį! Jo tėvas diakonas Kalistratovas labai mėgo bažnytines giesmes, klausydavosi jų su grauduliu ir verkdavo. Kartą kažkas tėvui perdavė vienos šiuolaikinės vienuolės maldos tekstą. Tuomet dar jauna moteris, vaikų namų auklėtinė, o vėliau ir auklėtoja, įstojo į vienuolyną karo metais, kuomet jos mylimasis, su kuriuo ji pragyveno tik pusantro mėnesio, žuvo, vokiečiams paskandinus jo karo laivą. Diakonas Kalistratovas, skaitydamas šį „sielos dokumentą", kuriame pynėsi rauda ir malda, kiekvieną sykį nubraukdavo ašarą. Jis itin mėgo, kuomet Avdijus, tada dar berniukas, stovėdamas krikštasuolėje prie seno pianino, nuoširdžiu paauglio balsu jam garsiai skaitydavo maldą apie paskandintą laivą. Ir Avdijus išmoko ją atmintinai, tą vienuolės, užaugusios vaikų namuose, maldą: „Dar tik švinta, ir kol pasaulis miega prieš saulėtekį, skiriu tau, Visaregi Maloningasai, šią maldą. Atleisk man, Viešpatie, kad elgiuosi savavališkai ir prisimenu pirmiausia ne Tave, o vėlei įgrystu su savo rūpesčiu, bet aš gyvenu tik vardan to, kad kalbėčiau maldą šią, kol esu pasaulyje šiame. Atleisk man, Gailestingasai, Maloningasai, Teisingasai, atleisk, kad trikdau prašymais įkyriais. Meldžiu tave ne siekdama naudos— aš neprašau nė trupinėlio žemiškų gėrybių, nemaldauju pratęsti mano dienas šioje žemėje. Tik nepaliausiu prašiusi gelbėti sielas žmonių. Nepalik, Visaatleidžiantis, mūsų nežinomybėje, neleisk mums viską pasaulyje pateisinti gėrio ir blogio sandūra. Atsiųsk žmonių giminei praregėjimą. Dėl savęs aš nedrįstu praverti lūpų. Man nebaisu sulaukti, kaip neišvengiamo likimo, bet kokios baigties — galiu degti pragaro liepsnose arba įžengti į karalystę, kuri neturi pabaigos. Tą burtą mesi Tu, Nematomas ir Neaprėpiamas Kūrėjau. Prašau tik vieno, didesnio prašymo aš neturiu, Tavo vergė, vienuolė, paklūstanti Tavo meilės žodžiams, atsiskyrėlė, iš nevilties paniekinusi šią ašarų pakalnę, sutramdžiusi puikybę ir tuštybę, kad mintimis prisiartinčiau prie dvasios Tavo, Viešpatie. Prašau tik vieno, sutverk stebuklą tokį: tegul tas laivas plaukia vis tuo pačiu senuoju kursu kas dieną ir kas naktį, kol žemė sukas kosmose, ir dienos pakeičia naktis pagal tą tvarką, kurią nuskyrei Tu. Tegul tas laivas plaukia iš vandenyno į vandenyną, tegul sargyba budi, tegul pabūklai, apdangstyti antnarčiais, neapsinuogina niekuomet, ir tegul bangos dūžta į laivo priekį ir girdisi galingas gausmas ir šniokštimas. Te vandenyno purslai taškosi it švilpiantis lietus, tegul alsuoja laivas sūriąja ūkanų drėgme. Tegul jis girdi denio girgždesį ir ūžesį mašinų iš triumų gilumos, ir klyksmą lydinčių žuvėdrų, kurios pavėjui skrenda paskui laivą. Ir tegul laivas plaukia į baltą skaistų miestą ant vandenyno kranto, toli, labai toli, nors jam per amžius jį pasiekt neskirta... Štai ir viskas, daugiau aš nieko neprašau maldoj savojoj kasdieninėj kasnaktinėj. Atleisk man, Maloningasai ir Širdinga-sai, kad varginu Tave šiuo prašymu įkyriu, malda apie paskendusį laivą. Bet Tu — visų didžių vilčių, tiek žemiškų, tiek ir nežemiškų tvirtovė. Tu buvai ir lieki Visuresantis, Visagalis ir Gailestingasis, Tu — visų pradžių pradžia. Todėl ir puolam prie Tavęs, maldaudami kaip praeity, taip ir dabar, ir busimuos laikuos. Ir kai manęs nebus, ir nebeliks kas meldžia, tegul tas laivas plaukia per vandenyną į amžinybės užribius. Amen!" Jis ir pats nesuprato, kodėl tą naktį vėl prisiminė vienuolės maldą. Ir kuomet jo sąmonėje šmėstelėjo mintis apie tai, kad, sutikęs merginą, motociklu atvažiavusią į Učkuduką, jis ir jai pakartotų šitą maldą, jį suėmė juokas. Avdijus nenorom prunkštelėjo, išvadino save paskutiniu kvailiu ir pamėgino įsivaizduoti, kokiomis akimis ji pasižiūrėtų į jį, patiltėje susirietusį vargšų vargšą, niekuo nesiskiriantį nuo kokio nors bastūno ar vagišiaus, nevykėlio plėšiko. Ką jinai apie jį pagalvotų, o jis, matai, dar nori sukalbėti jai maldą apie laivą. Palaikytų bepročiu, ir, žinoma, būtų teisi. Bet netgi dabar, rizikuodamas pažeminti save jos akyse, jis troško išvysti ją... Avdijus lindėjo po tiltu ligi pat saulės patekėjimo, o virš jo dundėjo stepe lekiantys traukiniai. Tačiau daugiausia jis galvojo apie tai, kur dabar bėgūnai, jo bendrakeleiviai, kaip jiems sekasi. Turbūt jau nusigavo į Žalpak Sazą ir iškeliavo tolyn. Kur dabar Petrucha, Lionka ir kiti? Kur dabar nesugaunamas it vilkolakis Grišanas? Avdijus apgailestavo, kad prašovė, padarė grubią klaidą, kad viršų paėmė Grišanas ir jo tamsūs darbeliai, kad viskas taip liūdnai baigėsi. Tačiau Avdijus manė, kad visi tomis dienomis jį užgriuvę išbandymai buvo reikalingi. Nors jam ir nepasisekė perauklėti bėgūnų, bet medžiagą straipsniui laikraštyje jis surinko įdomią, ir sukaupė ją savo triūsu. Šie samprotavimai truputį apramino Avdijų, bet širdį jam vis dėlto maudė, ir pirmiausia dėl Lionkos. Jį tai buvo galima atvesti į doros kelią, bet nepavyko. Avdijaus atmintyje praplaukė Mujunkumų stepėse matyti ir pergyventi įvykiai — ir tasai susitikimas su vilkais, ta akimirka, kai pilkoji vilkė peršoko jam per galvą, užuot griebusi jį iltimis. Keista, baisiai keista, kad šitaip nutiko — visiems laikams jis įsiminė nuožmių ir protingų mėlynų jos akių žvilgsnį. Bet štai saulė vėlei patekėjo virš geležinkelio, ir gyvenimas ėmė suktis nauju ratu. Po naktinio lietaus stepėje buvo nuostabu. Dar nespėjo įsisiautėti kaitra, ir stepių platybė visu akipločiu alsavo gaivumu, o padangėje čireno vieversiai. Stepių paukšteliai skardeno ir purpčiojo tarp dangaus ir žemės. O stepe nuo vieno horizonto ligi kito važiavo traukiniai, bylodami apie verdantį kažkur toli gyvenimą. Harmonija ir ramybė viešpatavo tą rytą stepėje, prisigėrusioje per naktį palaimingos dangaus drėgmės. Saulei stiprėliau pašildžius, Avdijus nusprendė išsidžiovinti drabužius, ėmė rengtis ir pašiurpo — drabužiai buvo sudriskę taip, kad su jais pasirodyti žmonėse būtų gėda. O kūnas išvien nusėtas bruožuliais, kraujosrūvomis ir didžiulėmis mėlynėmis. Gerai, kad jis neturėjo veidrodžio — išvydęs save veidrodyje, jis būtų persigandęs, bet ir be veidrodžio Avdijus numanė, į ką jis panašus: prie veido nebuvo galima prisiliesti. Ir vis dėlto jam užteko proto įtikinti save, kad viskas galėjo baigtis kur kas blogiau, kad didelė laimė yra jau tai, jog liko gyvas. Jam nusirenginėjant patiltėj, išaiškėjo dar viena nemaloni aplinkybė — pasas ir šiek tiek kišenėje buvusių pinigų niekam nebetiko. Sudriskęs ir lietuje įmirkęs pasas virto šlapiu gniužulu. O iš visų turėtų pinigų sveikesni liko du banknotai — dvidešimtpenkinė ir dešimkė. Už tuos pinigus Avdijui reikėjo parvažiuoti į Maskvą, o iš ten — namo, į Priokską. Nelinksmos mintys priveikė Avdijų Kalistratovą. Išvytas iš seminarijos Avdijus gyveno gana vargingai. Sutikus seseriai Varvarai, jis pardavė seną pianiną, kuriuo vaikystėje jiedu mokėsi groti. Komiso parduotuvėje už pianiną pasiūlė pusę kainos, paaiškinę, kad muzikos instrumentai nūnai nebe deficitas, jų visur priversta, net senų magnetofonų nėra kur dėti, o juolab pianinų. Pianiną teko parduoti pusvelčiui, nes kitos išeities nebuvo. Ir štai dabar jis liko visai be nieko. Blogiau nesugalvotum! Prasidėjo nauja diena, vadinasi, reikėjo gyventi toliau, ir vėl būties materija sugriebė idealistą Avdijų Kalistratovą už gerklės. Visą naktį po tiltu jis praleido apmąstymuose, dabar reikėjo nuspręsti, kaip iš čia išsikapanoti, taip pat reikėjo pagalvoti ir apie duonelę kasdieninę. Avdijui nusišypsojo laimė. Išaušus paaiškėjo, kad patilte, kur jis slėpėsi, ėjo lauko keliukas. Tiesa, iš visko sprendžiant, mašinos keliuku važiuodavo nedažnai. Nežinia, kiek jam būtų tekę laukti pakeleivingos mašinos, todėl Avdijus ryžosi ligi artimiausios stotelės eiti pėsčias, o iš ten kokiu nors būdu nusigauti ligi Žalpak Sazo. Šitaip nutaręs, Avdijus ėmė dairytis aplinkui: gal aptiks kokią lazdą pasiramsčiuoti. Labai gėlė ištinęs dešinysis kelis, kurį susitrenkė krisdamas iš traukinio. Žvalgydamasis Avdijus šyptelėjo: „Gal kartais Grišanas išmetė tą lazdą, kuria Petrucha mane pribaigė? Jam ji dabar nebereikalinga!" Savaime aišku, lazdos jis nerado, užtat pastebėjo, kad stepe tilto link rieda kažkokia mašina. Tai buvo sunkvežimis su fanerine būda virš kėbulo. Kabinoje šalia vairuotojo sėdėjo moteris su vaiku ant rankų. Mašina iškart sustojo. Vairuotojas, kresnas tamsiaveidis kazachas, pro atvirą kabinos langelį su nuostaba nužvelgė Avdijų. —Kas nutiko, vaikine, gal čigonai primušė? — kažkodėl paklausė jis. —Ne, ne čigonai. Iš traukinio iškritau. —Gal tu girtas? —Aš negeriu. Vairuotojas ir moteris su vaiku ėmė aikčioti, prašneko tarp savęs kazachiškai, ir jų kalboje dažnai kartojosi žodis „bičara" (Bičara — nelaimėlis, vargšelis). —Sėsk į mašiną, mes važiuojam į Zalpak Sazą. Kitaip numirsi stepėje vienas, bičara. Mašinos čia retai pravažiuoja. Vos sulaikydamas ašaras, kurios išdavikiškai gniaužė gerklę, Avdijus apsidžiaugė it berniūkštis. —Ačiū, brolau,— tarė jis, prispaudęs ranką prie krūtinės.— Kaip sykis ketinau prašyti, kad pavėžėtumėte, jeigu jums pakeliui. Sunku man eiti. neklauso kojos. Ačiū. Vairuotojas išlipo, padėjo Avdijui įsikarti į mašiną. —Eikš. Aš kilstelėsiu tave, bičara. Lipk, lipk, nebijok, tenai vilnos. Tarybinio ūkio. Vežu priduoti. Tau bus kaip tik minkšta. Tik žiūrėk man, nerūkyk. —Aš nerūkantis. Nesijaudinkit, — kuo rimčiausiai patikino jį Avdijus.— Visą naktį šalau po lietumi, permirkau ligi paskutinio siūlelio, o čia sušilsiu, atsigausiu. —Gerai, gerai. Šiaip sau pasakiau. Ilsėkis, bičara. Moteris iškišo galvą iš kabinos, kažką pasakė vairuotojui. —Žmona klausia, gal valgyti nori? — šypsodamasis paaiškino vairuotojas. —Labai noriu! — nuoširdžiai prisipažino Avdijus.— Ačiū. Jei turite ko nors valgomo, prašau duoti, būsiu jums labai dėkingas. Avdijui pasirodė, kad butelį rūgštaus avies pieno ir šviežią židinyje keptą paplotį jam kažkas atsiuntė iš aukštybių už praėjusios nakties kančias. Pavalgęs Avdijus kietai įmigo ant avies vilnų gniužulų, kurie trenkė riebalais ir prakaitu. O mašina riedėjo stepe, kuri tebealsavo naktinės liūties atnešta gaiva. Šita kelionė Avdijui išėjo į naudą — tai lyg pasveikimas po ligos. Jis nubudo, kai mašina sustojo. —Atvažiavome. Kur tau reikia? — išlipęs iš kabinos, vairuotojas priėjo prie užpakalinio borto ir žiūrėjo į kėbulo vidų: — Vaikine! Ar tu gyvas? —Gyvas, gyvas! Ačiū,— atsiliepė Avdijus.— Mes jau Žalpak Saze? —Taip, stotyje. Mums dabar reikia į paruošų sandėlį, o kur tau? —O man į geležinkelio stotį. Dar kartą ačiū, kad išgelbėjo-te. Ir jūsų žmonai labai ačiū. Žodžių nerandu, kad jums padėkočiau. Su vairuotojo pagalba kopdamas iš kėbulo, Avdijus suvaitojo iš skausmo. —Prasti tavo reikalai, bičara. Užeik į . ligoninę,— patarė Avdijui vairuotojas.— Tau reikėtų susiieškoti lazdą, lengviau būtų vaikščioti. Iki stoties Avdijus klyvojo visą pusvalandį. Gerai, kad pakeliui surado kažkokį lentgalį ir pasikišo po pažastim it ramentą — šitaip jam patogiau buvo klibikščiuoti. O virš bėgių, virš estakadų konstrukcijų, virš prožektorių ir keliamųjų kranų, virš atvažiuojančių ir išvažiuojančių ešelonų, virš stoties aikštės, apskritai virš viso stepių miestelio griaudėjo per selektorių komandos, aidėjo lokomotyvų švilpukai, radijo tarnyba tolydžio pranešinėjo apie keleivinių traukinių išvykimą ir atvykimą. Po tyrlaukių gūdumos Avdijus iš karto pajuto verdantį gyvenimą. Aplinkui zujo ir skubėjo susirūpinę žmonės — ne veltui Žalpak Sazas buvo laikomas vienu stambiausių Turkestano geležinkelio mazgų. Dabar Avdijui reikėjo nuspręsti, kaip geriau išvažiuoti, kokiu traukiniu ir iš viso, kaip toliau verstis, turint viso labo trisdedešimt penkis rublius. Vien plackartinis bilietas iki Maskvos — su sąlyga, kad kasoje bus bilietų — kainuoja trisdešimt rublių. O iš ko gyventi? Ką daryti su sužeista koja, su visom sutrenktom ir nubrozdintom vietom? Kreiptis į vietinę ligoninę ar kuo greičiau mauti iš čia? Pasinėręs į savo mintis Avdijus klibikščiavo per tvankią ir sausakimšą stotį. Suplėšytais drabužiais, nusėtas mėlynių ir dar su tuo nelemtu lentgaliu po pažastimi jis nenorom atkreipė dėmesį — dauguma žmonių gręžiojosi į jį. Jau išėjęs į peroną, kur kabėjo traukinių tvarkaraštis, Avdijus pastebėjo, kad paskui jį seka milicininkas. —Luktelk, vaikine! — sustabdė jį milicininkas, eidamas artyn. Nervingas griežtas jo žvilgsnis nežadėjo nieko gero.— Ką čia veiki? Kas esi? —Ar aš? —Taip, tu. —Va noriu išvykti. Tvarkaraštį žiūrinėju. —O dokumentus turi? —Kokius dokumentus? —Paprasčiausius; pasą, asmens pažymėjimą, pažymą iš darbovietės. —Turiu, tik suprantat. .. —Parodyk. Avdijus sutriko: —Suprantat, kaip čia pasakius, drauge, drauge.. . —Drauge leitenante,— pasufleravo nervingasis leitenantas. —Taigi drauge leitenante, turiu jums paaiškinti. .. —Ką turi paaiškinti — sužinosime vėliau. Rodyk dokumentus. Avdijus pamažu ištraukė iš kišenės beformį pažliugusio popieriaus gniužulą, kuris kadaise buvo pasas. —Štai, — ištiesė milicininkui.— Mano pasas. —Pasas! — milicininkas su panieka dėbtelėjo į Avdijų.— Ko tu man miglą puti? Čia pasas? Pasiimk jį ir eime į skyrių. Tenai išsiaiškinsime, kas tu toks... —Bet aš, drauge leitenante... — gėdindamasis savo išvaizdos, lentgalio- ramento ir aplink juos besibūriuojančių žioplių, droviai pratarė Avdijus,— suprantate, aš laikraščio korespondentas! Aplinkui sustoję žiopliai prapliupo piktdžiugišku juoku. —Mat ką sugalvojo — korespondentas! —Verčiau pasivadintum užsienio reikalų ministru! Teko klibinkščiuoti paskui nervingąjį leitenantą per laukiamąją salę. Ir dabar jau visi, kas pasitaikė pakely, gręžiojosi į Avdijų, kuždėjosi ir šaipėsi. Einant pro vieną šeimynėlę, su savo manta įsikūrusia ant plataus medinio suolo, Avdijaus ausis pasiekė frazių nuotrupos. Maža mergaitė. Mama, mama, žiūrėk, kas ten toks? Moteris. Ak, vaikeli, tai banditas. Matai, jį pagavo dėdė milicininkas. Vyro balsas. Koks gi čia banditas. Smulkus chuliganėlis arba vagišius, ne daugiau. Moters balsas. Ak, Miša, nesakyk šitaip. Jis tik pažiūrėti pasigailėtinas. O sutiktum tokį tamsiame skersgatvyje — papjautų. .. Tačiau baisiausias netikėtumas Avdijaus Kalistratovo dar laukė priešaky. Įžengęs paskui leitenantą pro vienas iš daugybės stoties durų, jis atsidūrė gana erdviame milicijos kambaryje su langu, žvelgiančiu į aikštę. Kažkoks žemesnio laipsnio milicijos pareigūnas, sėdėjęs už stalo su telefonu, pasirodžius leitenantui, atsistojo. —Viskas gerai, drauge leitenante,— atraportavo jis. —Sėskis, Bekbulatai. Štai dar vienas keliauninkas,— mostelėjęs į Avdijų, tarė leitenantas.— Matai, koks gražuolis! Korespondentas! Tarpduryje apsižvalgęs į šalis, Avdijus vos neriktelėjo — sukrėtė vaizdas, kurį jis išvydo. Kairiajame kampe palei duris už grubokai iš armatūros strypų suvirintų grotų, pertverusių kambarį nuo grindų ligi lubų, visai kaip žvėrys žvėryne sėdėjo bėgūnai— anašos rinkėjai: Petrucha, Lionka, Mahačas, Kolia, du diversai, ir dar kažkokie vaikinukai — dešimt, gal dvylika žmonių, mažne visa komanda, išskyrus Grišaną. Paties tarp jų nebuvo. —Vaikinai, kas atsitiko? Kaip čia buvo? — nejučia išsprūdo Avdijui. Nė vienas iš bėgūnų neatsiliepė. Jie net nepajudėjo. Bėgūnai sėdėjo narve ant grindų, prisišlieję vienas prie kito, labai pasikeitę, nusiminę ir paniurę. —Ar tik ne taviškiai? — keistokai šyptelėjo nervingasis leitenantas. —Na, žinoma! — pareiškė Avdijus.— Mano vaikinai. —Šit kaip! — nustebo leitenantas, įdėmiai nužvelgęs Avdijų - Na, tai kaip, ar jis jūsiškis? — paklausė bėgūnų. Niekas neatsiliepė. Visi, nudelbę akis, tylėjo. —Ei jūs, aš jūsų klausiu! — užpyko leitenantas.— Ko tylite? Ką gi, palauksime. Jūs man dar pastrykčiosit kaip karosai ant keptuvės, prisiminsite mane, kuomet kiekvienam iš jūsų bus atseikėta pagal trys šimtai septynioliktą straipsnį, užgiedosit apie tolimą šalelę. Nesitikėkite, kad jūsų, kaip nepilnamečių, anksčiau neteistų, kas nors pasigailės. Tai neturi reikšmės. Taip, taip, neturi reikšmės. Esat pagauti su įkalčiais! — mostelėjo galva Avdijui pažįstamų, ant grindų išmėtytų kuprinių ir lagaminų su anaša pusėn. Kai kurie iš jų buvo praviri, kiti suplėšyti, vienur kitur išbyrėjusi anaša, todėl kambaryje tvyrojo slogus stepių kanapės tvaikas. Ant stalo šalia telefono mėtėsi degtukų dėžutės ir stikliniai indai su plastilinu.— Tylėkit, tylėkit! Pamanykit, įsižeidė jie! Pakliuvot su įkalčiais!— pakartojo leitenantas dar pikčiau, jo balsas nuo įtūžio sužvangėjo.— Štai įrodymai! Daiktiniai įrodymai! Štai jūsų durnažolės! — Jis ėmė spardyti kuprines su anaša — Vienas šunsnukis iš jūsų gaujos paspruko. Bet ir jis sėdės šitame kampe už grotų, šunsnukiai jūs neraliuoti. Stot! Kam sakau —stot! Išsidrėbė kaip kokie... Stokit ir žiūrėkit į mane. Akių nesukit! Kam liepta akių nesukti! Tokie nenaudėliai kaip jūs šaudė į mane iš po vagonų, tad pasigailėjimo iš manęs nelaukit! Niekšų veislė, snargliai, o jau ginklo griebiasi! Kas bus vėliau! Aš jūsų priešas amžirias, a kautis aš moku. Visuose traukiniuose, visuose keliuose gaudysiu jus kaip pasiutusius šunis, niekur nuo manęs nepasislėpsit! — rėkė įniršęs.— Aš klausiu jūsų, kas šitas driskius, apsimetęs korespondentu? Kas yra šitas tipas? — Ir griebęs Avdijų už rankos nutempė prie pat grotų.— Atsakykit, kol klausiu geruoju? Jūsiškis? Kurį laiką visi tylėjo. Žvelgdamas į rūškanus bėgūnų veidus, Avdijus niekaip negalėjo patikėti, kad smarkūs berniokai, kurie dar vakar stabdė traukinius, kaifavo ir stūmė jį iš einančio traukinio, dabar sėdi narve be diržų, be batų, basi (matyt, dėl to, kad nepabėgtų vedami į tualetą), pasigailėjimo verti vargetos. —Paskutinį kartą klausiu, — dusdamas nuo rūstybės dar sykį pakartojo leitenantas.— Ar šitas mano sulaikytas tipas yra jūsiškis, ar ne jūsiškis? —Ne mūsiškis,— už visus piktai atsakė Petrucha, nenoriai pakėlęs akis į Avdijų. —Kaipgi ne jūsiškis, Piotrai? — apstulbo Avdijus, prisiplojęs prie pat grotų su visu savo lentgaliu.— Nejaugi pamiršot mane? — priekaištavo tiems, kuriuos nuo jo skyrė grotos.— Man jūsų gaila,— pridūrė jis.— Kaipgi tai atsitiko? —Čia ne vieta užuojautoms,- nukirto leitenantas.— Tuoj aš iškvosiu kiekvieną skyrium,—pagrasino bėgūnams.— Ir tam, kuris pameluos — o toks dalykas vis viena išaiškės, - teismas pridės dar vieną straipsnį. Na, sakyk va tu,—kreipėsi jis į Mahačą. —Ne mūsiškis,— atsakė tasai, sukreipęs šlapias lūpas. —O dabar tu,— paliepė leitenantas Lionkai. —Ne mūsiškis,— atsakė Lionka ir giliai atsiduso. —Ne mūsiškis,— burbtelėjo rudaplaukis Kolia. Visi ligi vieno neatpažino Avdijaus. Kad ir kaip keista, tačiau bėgunų elgesys užgavo Avdijaus Kalistratovo savigarbą. Tai, kad jie atsižadėjo jo trumpai, vienu žodžiu, nukirstu it kirviu, žeidė ir žemino jį. Avdijus pajuto, kaip jį išmušė karštis, galvoje ėmė spengti. —Kaipgi čia dabar, ką jūs šnekate, kad nepažįstate manęs? — suglumęs nenutuokė jis.— Juk aš. .. —Štai kas, „Niujork Taims" korespondente,— su pašaipa pertraukė jį leitenantas.— Gana pliurpalų. „Juk aš", „juk tu". Nebekvaršink man galvos. Ir be tavęs darbo pakanka. Drožk iš čia ir nesipainiok po kojom. Ir prie anų nelįsk. Prieš tokius kaip jie yra įstatymas, negailestingas įstatymas — už narkotikų gamybą, platinimą ir pardavinėjimą jie, nieko nelaukiant, bus teisiami. Su tokiais kaip jie šneka trumpa. O tu, tamsta korespondente, kuo mikliau dink iš čia. Ir nebepakliūk man į akis. Stojo tyla. Avdijus Kalistratovas mindžikavo, trypčiojo, tačiau lauk nėjo. —Ar girdėjai, ką tau sakė draugas leitenantas? — parodė balsą milicininkas, kuris visą tą laiką prie stalo pildė kažkokius popierius.— Eik, kol nevėlu. Padėkok ir drožk. —O raktą nuo šitų durų jūs turite?—Avdijus parodė į spyną, kabančią ant geležinių durų. —O kas tau darbo? Žinoma, turime,— atsakė leitenantas, nenutuokdamas kurlink suka Avdijus. —Tada atrakinkit,— tarė Avdijus. —Dar ko! Kas tu toks esi? — pasipiktino leitenantas.— Aš tave tuoj pat! —O aš ir noriu, kad jūs mane tuoj pat pasodintumėte už grotų. Mano vieta tenai! — Avdijaus veidas degte degė, jį vėl suėmė pasiutimas, kaip tada vagone, kuomet jis barstė pavėjui brangiai kainuojančią anašą.— Reikalauju, kad mane suimtumėte ir teistumėte,— šūkaliojo Avdijus,-— kaip ir šiuos nelaiminguosius, paklydusius pasaulyje, kuriame begalė prieštaravimų ir blogybių! Juk aš dariau tą patį, ką ir jie. Atrakinkite duris ir pasodinkite mane drauge su jais! Teisme jie paliudys, kad aš kaltas lygiai kaip ir jie! Mes išpažinsime savo nuodėmes ir šitaip apsišvarinsime. .. Čia milicininkas stumtelėjo į šalį savo popierius ir pašoko. —Jis gi beprotis, drauge leitenante. Pažvelkit į jį. Išsyk matyti, kad jis nenormalus. —Aš esu sveiko proto,—užginčijo Avdijus.— Ir turiu būti baudžiamas lygiai su jais! Iš ko jūs sprendžiate, kad aš beprotis? —Pala, pala,— suabejojo leitenantas. Tikriausiai per visą nelengvos tarnybos transporto milicijoje laiką jam neteko susidurti su tokio pobūdžio kvailyste: pasakok kam nori, niekas nepatikės. Stojo tyla. Ir čia kažkas suinkštė, paskum, springdamas ašaromis, sukūkčiojo. Nusigręžęs į sieną verkė Lionka. Petrucha delnu spaudė jam burną ir kažką grasinančiai šnypštė į ausį. —Štai kas, drauge,— staiga suminkštėjęs pasakė Avdijui leitenantas.— Eime pasikalbėsime, aš įdėmiai tave išklausysiu, tik kitoje vietoje. Eime pasišnekėti. Eime, eime, paklausyk manęs. Ir jiedu vėl išėjo į laukiamąją salę, kimšte prikimštą margiausios pravažiuojančios publikos. Leitenantas nusivedė Avdijų prie laisvo suoliuko, pasiūlė sėstis, pats atsisėdo šalia. —Labai prašau tavęs, drauge,— su netikėtu patiklumu prabilo jis,—netrukdyk mums dirbti. O jeigu kas nors ne taip, nerūstauk. Mūsų darbas be galo sunkus. Tu juk ir pats matai. Prašau tavęs, važiuok kur tau reikia. Tik daugiau pas mus nesirodyk. Ar supratai? Ir kol Avdijus kaupė mintis ir galvojo, kaip čia leitenantui paaiškinus savo elgesį ir ką čia pasakius dėl sulaikytų bėgūnų likimo, tasai atsikėlė ir, prasiskirdamas minioje taką, nuėjo. Iš neturėjimo ką veikti pakeleivingieji vėl ėmė šnairuoti į Avdijų: jau pernelyg ryškiai jis išsiskyrė net šioje įvairiaplaukėje minioje. Sumuštas, su mėlynėmis veide, suplėšytais drabužiais, su lentgaliu, atstojančiu ramentą, po pažastimi, Avdijus žmonėms kėlė sykiu ir smalsumą, ir panieką. Be to, jį čionai ką' tik atvedė milicininkas. O Avdijus jautėsi vis prasčiau... Karštis kilo, galva plyšo nuo skausmo. Vakarykštės dienos įvykiai, nakties liūtis, ištinusi nepaklusni koja, galiausiai naujas netikėtas susitikimas su bėgūnais, kuriems už jų nusikaltimą dabar grėsė baisingas atpildas — visa tai nepraėjo be pėdsako. Avdijų krėtė šiurpas, jis čia žvarbo nuo šalčio, čia degė viena liepsna. Avdijus sėdėjo susigūžęs, įtraukęs į pečius galvą, neįstengė net atsistoti. Nelemtasis ramentas mėtėsi prie kojų. Blėstančiame Avdijaus žvilgsnyje viskas ėmė plūduriuoti lyg migloje. Susiliedami, prarasdami aiškius kontūrus, žmonių veidai ir siluetai tyso, traukėsi, lipo vieni ant kitų. Jį pykino, mintys susijaukė, darėsi sunku kvėpuoti. Avdijus sėdėjo lyg nesavas šioje tvankioje, pridvisusioje salėje tarp daugybės atsitiktinių žmonių. „Ak, kaip man bloga,— galvojo jis,— kaip keistai sutverti žmonės. Niekas niekam nėra reikalingas. Kokia tuštuma aplinkui, koks susvetimėjimas". Avdijus tikėjosi, kad ši nemaloni savijauta greitai pasitaisys, jis vėl atgaus jėgas ir tada bandys kokiu nors būdu padėti tiems, kuriems gresia kalėjimas. Tai, kad jie vakar išmetė jį iš traukinio, manydami, jog jis užsimuš, dabar nuslinko į antrą planą. Šitie nusikaltėliai, niekšai, bukagalviai žudikai jam privalėjo kelti neapykantą, keršto troškulį, bet ne gailestį. Tačiau idealistas Avdijus Kalistratovas nenorėjo mokytis iš gyvenimo, ir jokia logika čia nepadėjo. Pasąmonėje jis suvokė, kad anašos rinkėjų pralaimėjimas tuo pačiu yra ir jo pralaimėjimas, gėrį teigiančios altruistinės idėjos pralaimėjimas. Jo jėgos pasirodė pernelyg menkos — didesnės įtakos anašos rinkėjams padaryti jis nesugebėjo, nuo rūstaus atpildo jų neišgelbėjo. Vis viena jis niekaip nesuprato, kad per tą savo norą viską visiems atleisti jis tampa lengvai pažeidžiamas, nesuprato, kokios lemtingos gali būti šitokio atlaidumo pasekmės. Ir visgi pasaulyje esama gerų žmonių, atsirado jų ir šioje stotyje tarp atsitiktinių nepažįstamųjų. Kažkokia žila pagyvenusi skarele apsigobusi moteriškė, sėdėjusi ant suolo priešais Avdijų, matyt, suprato, kad žmogus negaluoja ir jam reikia padėti. —Pilieti,— pradėjo ji, bet tuoj pat visai motiniškai paklausė: — Sūneli, tau bloga? Ar tu tik nesergi? —Berods sergu, bet jūs nesijaudinkite,—mėgino šyptelėti Avdijus. —Kaipgi nesijaudinti? Dievulėliau, kas tau nutiko, ar tik ne-nukritai iš kur nors? Tu visas degi,— pasakė prisilietusi Avdijaus kaktos.— Ir akys liguistos. Klausyk, sūneli, niekur iš čia nesijudink, eisiu sužinosiu, gal čia koks daktaras yra, gal tave į kokią ligoninę pasiųs. Nevalia šitokio tavęs palikti.. . —Nereikia, nesijaudinkite,— lemeno Avdijus silpstančiu balsu. —Ne, ne. Pasėdėk čia mažumėlę. Aš sulakstysiu beregint. Paprašiusi kaimynės su mažais vaikais pasaugoti daiktus, gailiaširdė moteriškė kažkur nuėjo. Ąr ilgai ji nesirodė, Avdijus neatsiminė. Jam pasidarė dar blogiau. Dabar jis suprato, kas yra: jam labai perštėjo gerklę. Net seilių nuryti nebuvo įmanoma. „Turbūt angina",— pagalvojo Avdijus. Jis nusilpo tiek, jog panoro atsigulti, išsitiesti ant grindų—tegul per jį eina, lipa kojomis,—ir užsimiršti, užsimiršti, užsimiršti... Avdijus buvo bemaž užmigęs, kai laukiamojoje salėje minia staiga siūbtelėjo, subangavo, sugaudė daugybe balsų. Pramerkęs akis, jis išvydo, kad iš milicijos kambario išveda bėgūnus. Iš visų pusių juos supo milicininkai. Nervingasis leitenantas ėjo priekyje,— minia skyrėsi prieš jį, įdurmu ėjo bėgūnai su antrankiais. Lydimi sargybos, jie ėjo vienas paskui kitą — Petrucha, Mahačas, Lionka, Kolia, du diversai ir kiti, iš viso dešimt žmonių. Juos vedė laukan iš stoties. Avdijus vargais negalais pasiekė ramentą ir puolė paskui bėgūnus. Jam atrodė, kad jis eina labai greitai, bet pavyti suimtųjų kažkodėl nesugeba. Susispietę žiopliai Avdijui taipogi trukdė prasibrauti prie bėgūnų. Tačiau jis matė, kaip juos išgabena: netoli stoties durų stovėjo dengta mašina su grotomis ant užpakalinių durelių — du milicininkai čiupdavo bėgūną už parankių ir įstumdavo vidun. Paskui į mašiną sulipo sargybiniai, durelės užsitrenkė. į kabiną šalia vairuotojo atsisėdo leitenantas, ir mašina pajudėjo iš stoties aikštės. Minia dalinosi visokiausiomis savo spėlionėmis. —Banditus pagavo. Visą gaują. —Turbūt tuos, kurie užmušinėjo žmones butuose. —Baisu pagalvoti, kas daros! —Argi tai banditai? Kažkokie vaikigaliai. —Sakai, vaikigaliai? Dabartiniai vaikigaliai žmogų užmuš nė nemirktelėję. —Ką jūs šnekat, žmonės gerieji, juk tai anašos rinkėjai. Na taip, tie, kurie perveža anašą. Galybę čia jų pagauna prekiniuose traukiniuose. —Gaudyk negaudęs, jie vis tiek plūsta... —Kas daros, kas daros. Šitaip baigėsi liūdnoji bėgūnų epopėja. Avdijus pajuto atsivėrusią širdyje nepaaiškinamą tuštumą... Sunkiai numanydamas, kur jis anksčiau sėdėjo, Avdijus nusliūkino į laukiamąją salę. Ėjo apgraibomis, vos vilkdamas kojas, ir čia jį pamatė ta pati žila moteriškė. —Va kur jisai, va! — tarė jinai medicinos seseriai baltu chalatu— Sūneli, kur tu pražuvai, mes tavęs ieškom ieškom. Štai ir seselė atėjo. Tu veikiausiai karščiuoji, o jie štai bijo, kad nebūtum susirgęs užkrečiama liga. —Nemanau — silpnu balsu atsakė Avdijus. Medicinos sesuo palytėjo Avdijaus kaktą. —Aukšta temperatūra,—tarė ji —Viduriuojate? Ar išmatos nekvepia puvėsiais?— pasitikslino ji. —Ne. —Nesvarbu. Reikės eiti į medpunktą. Ten daktaras apžiūrės rimčiau. —Galiu eiti. —O kur jūsų daiktai? —Aš neturiu daiktų...

IV Žalpak Sazo stoties ligoninėje, kurion buvo paguldytas Avdijus Kalistratovas, gydytoja Alija Ismailovna, niūroka kazachė, apžiūrėjusi ligonį, griežtai pareiškė: —Jūsų būklė gana sunki. Kojos traumą turi apžiūrėti specialistas. O kol kas gydysime antibiotikais, kad liga neišplistų. Bet jūs, ligoni, privalote papasakoti man viską, kas jums atsitiko. Klausiu ne iš smalsumo, o kaip gydytoja... Tarp visokiausių susitikimų ir išsiskyrimų bent kartą gyvenime pasitaiko ir toks, kurio kitaip, kaip Dievo dovanotu susitikimu nepavadintumei. Bet kokia didelė yra rizika, kad panašus susitikimas ničnieko neduos, žmogus suvokia tik vėliau — ir tada jam ūmai pasidaro baisu pagalvojus, o kas jeigu jie susitiko veltui... Juk susitikimo rezultatas priklauso nebe nuo Dievo, o nuo pačių žmonių. Kažkas panašaus nutiko ir Avdijui Kalistratovui. Trečios dienos vakare į ligoninę atėjo jinai — toji, apie kurią jis drįso tik svajoti, nes nežinojo, kas ji, o svajoti juk galima apie viską pasaulyje... Dieną po injekcijų ir tablečių temperatūra šiek tiek nukrito, o vakare nebepakilo aukščiau trisdešimties septynių ir trijų. Bet kojos sutinimas kol kas neatslūgo, taip pat paaiškėjo, kad dešinėje krūtinės pusėje yra lūžęs vienas šonkaulis, rentgenas rodė skilimą. Apskritai jo reikalai krypo į gerąją pusę. Avdijus negalėjo skųstis prasta savijauta. Alija Ismailovna pasirodė esanti gydytoja tikrąja šio žodžio prasme, gydė ne tik jos žinios, bet ir pati jos išvaizda. Jos skiriami vaistai ir procedūros, kalbos maniera pacientą ramino, teikė pasitikėjimą, padėjo grumtis su liga. Jos naudojama psichoterapija buvo santūri bei išmintinga, ir Avdijus po visų sukrėtimų ir peripetijų ypač stipriai pajuto, kaip kartais žmogui reikia kito žmogaus globos ir dėmesio. Atvirai šnekant, jis netgi džiaugėsi susirgęs ir pakliuvęs į gero gydytojo rankas — taip ramu ir miela buvo šioje tykioje ir kuklioje stoties ligoninėje vidury nedidelio parko. Atsuktas į alėją langas su baltomis užuolaidėlėmis buvo praviras. Kaitra dar neatlėgo. Du palatos kaimynai išėjo į kiemą pakvėpupti ir parūkyti, o Avdijus gulėjo vienas ir tolydžio matavosi temperatūrą. Labai nesinorėjo, kad temperatūra vėl pašoktų. Už lango prakaukšėjo smailūs kulniukai, ir moteriškas balsas budinčios sesers pasiteiravo apie jį. Kas gi tai galėjo būti? Balsas Avdijui atrodė pažįstamas. Netrukus sesuo pravėrė duris į palatą. —Štai čia jisai guli. —Laba diena! — tarė lankytoja.— Jūs Kalistratovas? —Aš,— savo akimis netikėdamas, atsakė Avdijus. Priešais stovėjo toji pati Avdijaus vaizduotę įaudrinusi mergina, kuri buvo atvažiavusi motociklu į Učkuduką. Avdijus taip sutriko, jog beveik negirdėjo, ką ji sakė, jos tariamų žodžių prasmę nuspėjo tik todėl, kad seniai buvo pasirengęs iš pusės žodžio suprasti ją. Pasirodo, merginos vardas buvo Inga Fiodorovna. O atėjo čionai ji todėl, kad Alija Ismailovna, su kuria jinai draugavo trečius metus — nuo tada, kai atvyko čia dirbti mokslinio darbo, jai papasakojo apie jį, ir Avdijus labai ją sudomino: juk jiedu, tai yra jis, Avdijus, ir ji, Inga Fiodorovna, domėjosi gana panašiais dalykais, susijusiais su anaša. Ji tyrinėjo anašos Mujunkumų populiaciją — toliau sekė kažkoks įmantrus lotyniškas tos kanapės pavadinimas — ir todėl panoro su juo susipažinti bei pasiteirauti, ar jam nereikalinga kokia nors informacija. .. Juk žurnalistui, jos manymu, būtini ir moksliniai duomenys. Dieve mano, kuo čia dėta mokslinė informacija, kuomet priblokštas netikėto jos apsilankymo, jis vien kažkokiu stebuklingu būdu atspėdavo kalbos turinį ir matė tik jos akis ir tą akimirksnį jam atrodė, kad tokių akių neturi niekas — šitaip astronomas tarp milijono panašių žvaigždžių atranda nežinomą žvaigždę, o paprastam žmogui visos tos žvaigždės yra absoliučiai vienodos. Vien jos žvilgsnis sakytum mestelėjo į padangę. .. Tuos įspūdžius jis atkūrė vėliau, likęs vienas ir truputį apsiraminęs, o pirmomis minutėmis jis elgėsi kaip tikras idiotas. Tiesa, Inga Fiodorovna galėjo pamanyti, kad dėl to kalta aukšta temperatūra. Juk tik idiotas gali be jokių įžangų leptelėti: ,,Kaip jūs sužinojote, kad aš visą laiką galvojau apie jus?" Iš nuostabos ji tik kilstelėjo antakius, todėl tapo dar gražesnė, ir paslaptingai nusišypsojo. Jeigu šią kvailą ir primityvią frazę ji būtų priėmusi kaip banalybę ar vulgarybę, kaip vėliau būtų krimtęsis, keikęs save Avdijus. Bet Dievas yra gailestingas, ir jai pakako takto šiems žodžiams neteikti didesnės reikšmės. Ir jiedu su malonumu prisiminė jos atvykimą į Učkuduką, pirmąjį jų pasimatymą, pasijuokė iš to trumpučio, abiems įsiminusio nuotykio. Dar labiau Ingą Fiodorovną pralinksmino pasakojimas apie tai, kad kitą dieną Avdijus drauge su dviem patyrusiais bėgūnais, Petrucha ir Lionka, slapstėsi žolėse, kai viršum stepės praskrido malūnsparnis. Pasirodo, tuo malūnsparniu skraidė Inga Fiodorovna kartu su nedidele moksline ekspedicija iš Taškento: vienas Taškento MTI ieškojo cheminio biologinio būdo išnaikinti kanapę-anašą jos augimvietėse. Dabar Avdijui paaiškėjo, kad kova su šia blogybe vyksta dviemis kryptimis: siekiama išnaikinti narkomaniją ir išnaikinti narkotinius augalus. Kaip ir daug ką pasaulyje, išspręsti šią problemą, pasirodo, nėra lengva, iš Ingos Fiodorovnos samprotavimų paaiškėjo, kad rasti cheminę medžiagą, kuri išnaikintų kanapę ne tik vegetacijos fazėje, bet ir kaip rūšį, suardydama visą dauginimosi sistemą, visiškai įmanoma, tačiau šis metodas kėlė dar didesnį pavojų — jis ardė dirvą, veikiant šiuo metodu, žemė mažiausiai dviem šimtam metų išeitų iš rikiuotės. Žudyti gamtą vardan kovos su narkomanija — lazda su dviem galais. Inga Fiodorovna kaip tik ir buvo pasišovusi ieškoti optimalių šios sudėtingos ekologinės problemos sprendimo būdų. O Dieve, pagalvojo Avdijus, jeigu gamta sugebėtų mąstyti, koks sunkus kaltės jausmas slėgtų ją dėl šito siaubingo ryšio tarp laukinės floros ir žmogaus nuosmukio. Vadindamas netikėtus savo santykius su Inga Fiodorovna ,,nauja epocha gyvenime", Avdijus Kalistratovas atmetė bet kokią romantiką, vengė tuos santykius pervertinti. Grįžęs į savąjį Priokską, jau antrą dieną jis parašė jai didelį laišką — beje, vos ne kiekvienoje stotyje, kur traukinys stovėdavo ilgiau nei penkias minutes, jis išsiųsdavo jai atvirutę. Ši jausmų įtampa, ši aistra, kuri apėmė Avdijų, pirmą kartą gyvenimo kelyje išvydus Ingą Fiodorovną, netilpo į įprasto įsimylėjimo rėmus, kažkas neaprėpiamo ir nevaldomo virė jo širdyje. Jis rašė jai: „Tai, kas man darosi — protui neįkandama! Man atrodė, kad esu gana santūrus žmogus, kad mano protas ir emocijos nepažeidžia būtinos pusiausvyros, bet nūnai aš nebepajėgiu savęs analizuoti. Mano nuostabai, aš ir nenoriu nieko analizuoti. Mane valdo negirdėta laimė, užgriuvusi lyg kainų griūtis, kažkokiame dokumentiniame filme aš mačiau, kaip sniego lavina šluoja viską savo kelyje — ir aš laimingas, kad tokia lavina užgriuvo mane. Pasaulyje nebuvo ir nėra kito tokio laimingo žmogaus, tik man šitaip pasisekė, ir aš kaip fanatikas laukinis, šokantis ir mušantis būgną, dėkoju likimui už visus išbandymus, kuriuos jis man atsiuntė šią vasarą: juk jis paliko mane gyvą, leidęs patirti tai, kas patiriama tiktai gyvenimo verpetuose. Sakyčiau, kad meilė vienos asmenybės ribose — tai tikra dvasios revoliucija! Triuškinanti ir atgaivinanti vienu sykiu! Atleisk, Inga, už šitokią maišatį. Bet aš myliu tave ir nerandu nei jėgų, nei žodžių tam, kad išreikščiau viską, kas man esi... Dabar leisk atsikvėpti. Aš jau buvau redakcijoje. Trumpai papasakojau kas ir kaip. Jie mane skubina, laukia mano apybraižos. Galimas daiktas, kad pavyks parašyti visą seriją apybraižų šia aktualia tema. Ir jeigu mano lūkesčiai pasitvirtins, mane priims į darbą šio laikraščio redakcijoje. Tačiau dar per anksti apie tai šnekėti. Svarbiausia, kad nuo rytdienos žadu kibti į darbą. Juk aš sąmoningai nieko neužsirašinėjau. Reikės iš atminties nuosekliai viską atkurti. Šiaip ar taip, man neduoda ramybės bėgūnai, kurių — kas visiškai dėsninga — laukia teisingas ir griežtas teismas už narkotikų platinimą. Jie man yra gyvi žmonės su savo skausmingais sulaužytais likimais. Ypač man gaila Lionkos. Žūna vaikinukas. Štai ir dorovinė problema, apie kurią su tavimi, Inga, mudu ilgai šnekėjomės. Tu absoliučiai teisi, Inga, kad kiekviena piktadarybė, kiekvienas žmogaus nusikaltimas bet kuriame žemės taške liečia mus visus, netgi jei mes esame toli ir nieko apie tai nenutuokiame arba nenorime nieko žinoti. Ką čia slėpti, kartais netgi juokiamės: pasižiūrėkit, ligi ko nusivažiavo anie, kuriuos mes laikome savo priešininkais. Bet laikraščiai teisingai daro, rašydami apie nusikaltimus už mūsų šalies ribų, tame slypi gili prasmė, nes pasaulyje egzistuoja tam tikras bendras žmogiškų vargų balansas, žmonės — vienintelės mąstančios būtybės visatoje, ir ši savybė — stipresnė negu visos kitos, kurios skiria juos vienus nuo kitų. Ir mes pasieksime tą balansą, nepaisant visų mūsų prieštaravimų, tik taip bus išgelbėtas protas žemėje. Džiaugiuosi, Inga, kad galiu tau rašyti viską, kas mane jaudina, nes tikiu rasiąs tavo širdyje reikiamą atsaką. Bijau tau įkyrėti savo nuolatiniais laiškais — man maga rašyti juos vieną po kito, be paliovos, kitaip neištversiu. Privalau nuolatos būti su tavimi kartu, nors mintimis. Be galo norėčiau vėl atsidurti Mujunkumų stepėse ir vėl išvysti tave pirmą sykį ant motociklo, kuriuo tu andai atlėkei į Učkuduką ir išsyk pavergei mane, religinės naujamanybės šalininką. Sarmata prisipažinti, bet aš buvau taip apstulbintas tavo pasirodymo, jog iki šiol negaliu įveikti drovumo ir susižavėjimo. Nusileidai iš dausų, sakytum deivė šiuolaikiniais apdarais. .. Dabar, viską prisiminęs, negaliu sau atleisti, kad, bendraudamas su anašistais, nesugebėjau padaryti taip, kad žmogiškų kančių balanse nors per nago juodymą sumažėtų blogio ir padidėtų gėrio dalis. Vyliausi, kad jie pabijos Dievo, tačiau pinigai jiems pasirodė esą aukščiau visko. Ir štai dabar kamuojuosi mintimi, kokiu būdu padėti bent tiems bėgūnams, su kuriais mane suvedė likimas, su kuriais mane sieja bendravimo patirtis. Pirmiausia turiu galvoje atgailą. Šit į kokį kelią norėčiau juos nukreipti. Atgailavimas yra didžiausias pasiekimas žmogaus dvasios istorijoje, bet mūsų laikais jis diskredituotas. Galima sakyti, atgaila išvis išnyko iš nūdienos žmogaus dvasinio pasaulio. Bet kaipgi žmogus gali būti žmogumi be atgailos, be to sukrėtimo ir praregėjimo, kurie pasiekiami suvokiant savo kaltę — veiksmais, mintimis, teisiant ir plakant save rykštėmis?.. Kelias į tiesą — kasdieninis kelias į tobulumą... O Dieve, aš vėl su savo rūpesčiais! Atleisk man, Inga. Viskas dėl to, kad mano jausmai plūsta per kraštus, kad aš nuolatos galvoju apie tave. Man nuolatos atrodo, kad nepasakiau nė tūkstantosios dalies to, ką geisčiau tau pasakyti... Norėčiau greičiau, kiek galima greičiau — juk jau savaitė kaip mes išsiskyrę — vėlei matyti tave. .. Ir šitas vis stiprėjantis ilgesys — vienintelis mano rūpestis ir nerimas. Visos kitos gyvenimo problemos staiga prarado savo reikšmę ir atrodo nebesvarbios.. Buvo birželio pabaiga, atėjo diena, kai iš redakcijos grįžau susikrimtęs. Nusiminiau, nes redaktoriaus požiūris į mano stepių apybraižas nelauktai pasikeitė. Net mano draugai redakcijoje, skatinę mane vykti rinkti smogiamos medžiagos, dabar elgėsi taip pat gana keistai, tarsi jie būtų man prasikaltę. Mane tatai labai slėgė. Kuomet regiu, jog žmonės jaučiasi prieš mane kalti, man taip sunku, jog norisi kuo skubiau išvaduoti juos nuo sąžinės graužaties, man nesmagu, kad jie suglumsta, mane išvydę. Nes tada jaučiuosi pats kaltas dėl jų kaltės.. . Išeidamas iš redakcijos, daviau sau žodį daugiau čia nevaikščioti ir nelįsti niekam į akis — tegul pasikviečia patys, kai reikės. O jei nereikės, nieko nepadarysi. Žinosiu, kad nepavyko ir nėra ko tikėtis. Buvo pats gražiausias rusiškos vasaros metas, aš ėjau bulvaru, ir niekas manęs nedžiugino. Kiek jėgų, kiek pastangų padėjau, rašydamas stepių apybraižas, norėdamas išsakyti savo pilietinį sopulį, rašiau jas kaip nuoširdžiausią išpažintį, bet va įsibrovė kažkas su savo samprotavimais apie šalies prestižą (pamanykit tiktai, ką mes norime nuslėpti patys nuo savęs!) ir grasina palaidoti po žemėm per didžiausius vargus mano surinktą medžiagą. Negaliu apsakyti, kaip man apmaudu. Keisčiausia, kad redaktorius teikėsi pareikšti: —Beje, pravartu pagalvoti, ar nereikėtų visa tai išdėstyti aiškinamajame rašte aukščiau stovinčioms instancijoms. Kad būtų imtasi atitinkamų priemonių. Taip ir pasakė. O aš neištvėriau ir atsikirtau: —Ar mes dar ilgai tikinsime, kad netgi mūsų katastrofos pačios geriausios? —Kuo čia dėtos katastrofos? — susiraukė redaktorius. —Ogi tuo, kad narkomanija — socialinė katastrofa. Šitaip taręs išėjau. Vienintelis dalykas, palengvinęs mano gyvenimą, buvo Ingos laiškai, kuriuos skaitydavau iš naujo kiekvieną kartą, kai, prisiminus ją, sugniauždavo širdį. Nėra jokios abejonės, telepatija egzistuoja — kaipgi kitaip paaiškintumei faktą, kad jos laiškai nuspėdavo tai, apie ką aš galvojau, tai, dėl ko man suskausdavo širdį, kas labiausiai mane jaudino ir neramino. Jos laiškai teikė vis didesnį peną mano lūkesčiams, stiprino pasitikėjimą: ne, likimas manęs neapgavo, nepasityčiojo, nes šiuolaikinėms jaunoms moterims patinka toli gražu ne tokie, kaip aš, nevykėlis, seminaristas su archaišku bažnytinių dorovinių vertybių suvokimu. Juk jaunų supermenų fone aš atrodžiau nykiai. Ir vis dėlto Ingos laiškuose aš rasdavau tiek pasitikėjimo, nebijau pasakyti, pagarbos, o, svarbiausia, tokį neabejotiną atsakomąjį jausmą, kad tai mane skraidino lyg ant sparnų, kėlė mano paties akyse. Kokia laimė, kad sutikau kaip tik ją, savo Ingą! Ar ne čia — abipusėje traukoje — slypi meilės magija... Mūsų kol kas nevargino jokios buitinės problemos. Bet vis viena aš džiaugiausi, kad jos egzistuoja ir jas reikia spręsti. Man primygtinai reikėjo susirasti pastovų darbą su pastoviu atlyginimu. Aš tebegyvenau pardavinėdamas senas tėvo knygas, o tai mane labai slėgė. Man šaudavo į galvą, kad reikėtų kraustytis pas Ingą į Aziją, įsikurti tenai, susirasti darbą ir būti šalia jos. Buvau pasirengęs dirbti pagalbiniu darbininku jos ekspedicijoje ir daryti viską, kad jos tyrinėjimai sėkmingai eitų į priekį. Nuo šiol šie tyrinėjimai buvo nesvetimi ir man. Juose vienijosi mudviejų bendri interesai: aš bandžiau išnaikinti narkomaniją dorovinėmis pastangomis, ji bandė spręsti šį uždavinį kitaip — moksliniu keliu. Mane itin žavėjo jos entuziazmas. Nepasakytum, kad jos darbo sritis priklausytų madingai, dideliu prestižu pasižyminčiai krypčiai arba žadėtų greitą tarnybinę karjerą. Dorai šnekant, Inga buvo kone vienintelis žmogus, ėmęsis laukinės kanapės-anašos išnaikinimo rimtai, mokslinės problemos lygyje. Gan svarbų vaidmenį, pasirenkant šią darbo kryptį, man regis, atliko ir tai, kad ji buvo čionykštė gyventoja, kilusi iš Džambulo, mokėsi Taškente, o visa tai, kartu paėmus, žinoma, turėjo įtakos jos interesų pobūdžiui. Ingos gyvenime buvo savų keblumų. Su pirmuoju vyru, karo lakūnu, Inga nebegyveno maždaug treti metai. Išsiskyrė, kai gimė sūnus. Berods lakūnas ruošėsi vesti kitą. Todėl jiems primygtinai reikėjo susitikti paskutinį sykį ir sudėti visus taškus ant ,,i", visų pirma, dėl sūnaus. Igoriukas gyveno Džambule pas senelius, gydytojų šeimoje, tačiau Inga labai norėjo, kad mažylis nuolatos būtų su ja. Ir kuomet viename laiške ji parašė, kad tikisi rudenį pasiimti sūnelį pas save į Žalpak Sazą — geležinkelininkų vaikų darželyje jai žadėjo vietą — aš labai nudžiugau ir atrašiau jai, kad dėl visko jinai gali pasikliauti manimi. Tada ji parašė, kad labai norėtų rudenį per atostogas drauge su manimi nuvažiuoti į Džambulą aplankyti vaiko ir jos tėvų. Ar reikia aiškinti, kaip mane sujaudino tasai bendros mudviejų kelionės sumanymas. Atsakiau, kad bet kurią minutę esu pasiruošęs atvažiuoti pas ją, atsiduoti jos valiai ir apskritai visą gyvenimą norėčiau tarnauti bendriems mūsų, o pirm visko, jos interesams, kad man yra laimė būti naudingam ir reikalingam jai. Viskas krypo ta linkme, kad rudenį turėjo būti nulemtas mudviejų likimas. Aš tuom gyvenau. Ir be galo jaudinausi įsivaizduodamas, kaip rudenį mudu važiuosime į Džambulą pas Igoriu -ką ir Ingos tėvus. Juk nuo tos kelionės daug kas priklausė. Kelionei reikėjo šiokių tokių lėšų. Vien bilietas nemažai kainavo. Aš tikėjausi honoraro už savo Mujunkumų apybraižas, bet, deja, viskas žlugo, ir ne dėl mano kaltės. Tada laikinai įsidarbinau srities laikraštyje naktiniu korektoriumi ir gaudavau nedidelį atlyginimą... Ir štai atėjo diena, kai gavau Ingos laišką, kuriame ji klausė, ar aš negalėčiau atvykti į Žalpak Sazą paskutinėmis spalio dienomis— per lapkričio šventes nuvažiuotume į Džambulą. Aš bėgau į miesto telegrafo stotį kaip beprotis, skubėdamas išsiųsti jai telegramą... Reikėjo kuo greičiausiai išparduoti knygas ir už tuos pinigus leistis į kelionę.

V Oberis-Kandalovas surado Avdijų Kalistratovą stotyje, rinkdamas komandą išvykai į Mujunkumus, į saigų guitynes. Žmogus, pavedęs šį reikalą Oberiui-Kandalovui, buvo įžvalgus: Kandalovas vėtytas ir mėtytas, buvęs kariškis, beje, tarnavęs drausmės batalione (o tai šį tą reiškia!), šiuo metu dirbantis komendantu geležinkelio priešgaisrinėje apsaugoje, žodžiu, jis itin gerai tiko specialiai operacijai stepėje. Beje, Kandalovas ėmėsi šio darbo savais toliaregiškais sumetimais. Padaręs šią paslaugą srities valdybai, norinčiai įvykdyti mėsos pristatymo planus, jis tikėjosi reabilituotis ir, tarpininkaujant reikiamoms srities instancijoms, būti grąžintas į partiją. Juk jį pašalino ne už kokius nors grobstymus arba grubius piktnaudžiavimus, o vien už tokį retokai pasitaikantį ir, svarbiausia, valstybei jokios žalos nedarantį dalyką, kaip pederastija drausmės bataliono kareivinėse, kuria jis užsiiminėjo naudodamasis tarnybine padėtimi ir per prievartą tvirkino kareivius. Na buvo tokia nuodėmė, na versdavo jis, liktinis viršila, sangulauti kai kuriuos ideologiškai nepatikimus asmenis, ypač visokius sektantus ir narkomanus, o ko jų gailėtis? Kiek galima už tai bausti? Gana to, kad jį paliko žmona, todėl jis ir pradėjo maukti karčiąją, nors ir anksčiau nebuvo blaivininkas. O juk rimčiau pagalvojus, jis labai reikalingas žmogus. Štai patikėjo jam svarbų darbą, ir jis kaipmat surinko grupę. Nuėjo vidurnaktį į stotį, apmetė žvilgsniu liaudį, įgudusia akimi nužiūrėjo, katras yra prispaustas bėdos ir sutiks traukti su juo į Mujunkumus, idant greitai ir gerai uždirbtų. Šitaip jis aptiko ir Avdijų Kalistratovą. Priimti Kandalovo pasiūlymą Avdijų privertė ne vien skurdas: atsitiko visiškai nelauktas ir nerimą keliantis dalykas — Žalpak Saze jis nerado Ingos Fiodorovnos, nors atvyko laišku jos pakviestas — todėl jis ir puolė į neviltį, nors vargu ar reikėjo šitaip sielotis. Skrido lėktuvu, prieš tai atvykęs į Maskvą ir visą dieną Maskvoje prasistumdęs, kol gavo bilietą, iš Alma Atos važiavo traukiniu. Atlėkė, galima sakyti, per porą dienų, o kai galiausiai pasiekė namelį laboratorijos kieme netoli ligoninės, tai rado jį užrakintą, o rakto skylutėje įkištą Ingos Fiodorovnos raštelį. Raštelyje ji prašė stoties pašte pasiimti laišką iki pareikalavimo. Suprantama, Avdijus nuskuodė į paštą. Tirpstančia širdimi Avdijus pasuko į skveriuką ir čia, prisėdęs ant suolelio, perskaitė: „Avdijau, mielasis mano, atleisk. Jeigu būčiau žinojusi, kad įvyks toks nesusipratimas, būčiau tave įspėjusi, kad neskubėtumei važiuoti. Bijau, kad mano telegrama tavęs nebeužtiko ir tu jau kelyje. Reikalas tas, kad į Džambulą netikėtai atvyko mano buvęs vyras, pasišovęs bylinėtis dėl mūsų Igoriuko. Privalau skubiai važiuoti į Džambulą. Galimas daiktas, kad aš pati išprovokavau šitokį jo poelgį. Aš jam atvirai parašiau, kad ketinu pradėti naują gyvenimą su žmogumi, kuris man nepaprastai įdomus. Turėjau jam pranešti, kadangi mes turime sūnų. Mylimasis mano, dar kartą atleisk, kad šitaip atsitiko. Gal taip net geriau, vis viena anksčiau ar vėliau šį reikalą reikėtų tvarkyti. Jau geriau iš karto viską užbaigti. Atvažiavęs rasi duris užrakintas. Raktą palieku mūsų laborantei Saulei Alimbajevai. Ji puikus žmogus. Tu juk žinai, kur yra mūsų laboratorija. Pasiimk prašau iš jos raktą ir gyvenk mano kambaryje. Jauskis kaip namie ir palauk manęs. Gaila, kad Ali-ja Ismailovna dabar išvykusi atostogų, su ja tau būtų įdomu pabendrauti. Jinai jaučia tau didelę pagarbą. Manau, kad per savaitę aš apsisuksiu. Pasistengsiu padaryti viską, kad nuo šiol niekas mums nebetrukdytų. Baisiai norėčiau, kad tu pamatytumei Igoriuką. Manau, kad judu susidraugausite, aš be galo trokštu, kad mes gyventume kartu, o prieš tai, kaip esame taręsi, nuvažiuotume pas mano tėvus ir tu susipažintumei su jais, su Fiodoru Kuz-mičiumi ir Veronika Andrėjevna. Avdijau, mielasis mano, nesisielok ir neliūdėk. Aš pasistengsiu viską sutvarkyti kuo geriau. Tavo Inga P.S. Jeigu atvažiuosi ne darbo metu, Alimbajevos adresas: Abajaus g. 41. Jos vyras vardu Daurbekas Iksanovičius". Laiškas, kurį Avdijus perskaitė neatsikvėpdamas, privertė jį susimąstyti. Jis buvo apstulbintas: reikalai pasuko nauja linkme, ko jis nesitikėjo. Avdijus nėjo ieškoti rakto, jis liko laukiamojoje salėje, nusprendęs pirma viską apgalvoti. Vėliau, palikęs saugojimo kameroje lagaminą, kad šis netrukdytų, nuėjo į skverą, paslankiojo palei pažįstamą ligoninę ir, susiradęs nuošalų takelį, jungiantį stotį su miestuku, ėmė žingsniuoti pirmyn atgal... Stepėje buvo vėlyvas ruduo. Oras atvėso. Išsidraikę debesys lyg ėriukai vandenyno tolybėse bolavo išblukusiame per vasarą spalio danguje, medžiai pusiau apsinuogino, po kojomis šiugždėjo išdžiūvę raudonai rudi lapai. Daržai taip pat buvo nuvokti ir ištuštėję. Žalpak Sazo gatvėse pasidarė nyku ir tuščia. Vos vos blykstelėdami ore lakstė voratinkliai, retsykiais nelauktai paliesdavo veidą. Visa tai gramzdino Avdijų į liūdesį. O stotyje, kuri savo industrine galybe gniuždė neaprėpiamas stepių platumas, dundėjo žvangėjo gyvenimas, nesustojantis nė minutę, tarsi pulsas. Vis taip pat daugybėje kelių manevravo traukiniai, zujo žmonės, per visą apylinkę gergždė ir griaudėjo garsiakalbiai. Avdijus vėlei prisiminė anas vasaros dienas, prisiminė bėgūnų epopėjos galą. Nežinia kelintą sykį Avdijaus Kalistratovo mintys ėmė suktis apie atgailą. Juo ilgiau jis mąstė, tuo labiau tikėjo, kad atgaila — su gyvenimo patirtimi vis labiau stiprėjanti sąvoka, sąžinės dydis, įgyjamas per gėrį, išsiugdomas protu. Niekam, išskyrus žmogų, atgaila nepasiekiama. Atgaila — amžinas, niekada neišsenkantis žmogaus dvasios rūpestis. Iš viso to išplaukia, kad bet kokia bausmė — už pražangą, už nusikaltimą — nubaustojo dvasioje privalo pažadinti atgailos jausmą, antraip tai tolygu bausmei, kuria baudžiamas žvėris. Apimtas tokių minčių, Avdijus grįžo į stotį. Ir prisiminė jis aną nervingąjį leitenantą, ir panoro sužinoti, ar tasai jį pamena, taip pat pasidomėti, koks likimas ištiko bėgūnus — anašos rinkėjus — Petruchą, Lionką ir kitus. Šitaip elgtis skatino dar viena priežastis: jis iš visų jėgų stengėsi atsiplėšti nuo to, kas jį kamavo ir jaudino tarsi besitvenkianti horizonte audra — nuo minčių apie Ingą Fiodorovną. Į savo gyvenimą ir ateitį nūnai jis žvelgė pro šią prizmę — jo gyvenimas priklausė nuo to, kaip susiklostys reikalai tolimajame Džambule. Ne, jeigu jis yra bejėgis ką nors padaryti, nėra ko apie tai ir galvoti, reikia bėgti, sprukti nuo tų minčių kuo toliau. Nervingojo leitenanto Avdijui, deja, rasti nepavyko. Avdijui pabeldus į milicijos kambario duris, prie jo priėjo kažkoks milicininkas. —Ko jums reikia? —Suprantate, aš norėčiau pamatyti vieną leitenantą,—ėmė aiškinti Avdijus, iš anksto numanydamas, kad iš tos užmačios nieko doro neišeis. —O kokia jo pavardė? Leitenantų pas mus daug. —Pavardės, deja, nežinau, bet jeigu pamatyčiau, išsyk atpažinčiau. —O kam jis jums? —Sunku paaiškinti — norėčiau pasišnekėti, pasitarti... Milicininkas susidomėjęs nužvelgė jį: —Na tai užeik, gal rasi savo leitenantą. Bet kambaryje prie stalo šį kartą sėdėjo ir telefonu su kažkuo kalbėjosi nepažįstamas žmogus. Avdijus atsiprašė ir išėjo. Išeidamas dirstelėjo į geležinį narvą, kuriame anąsyk sėdėjo pagauti nusikaltėliai. Dabar jis buvo tuščias. Kad ir kaip vengdamas, Avdijus vėl pasinėrė į įkyriai jį kamavusių minčių gelmę. Kas nutiko Ingai? Jis vįs dar nesiskubino ieškoti Ingos palikto rakto: žinojo, kad atsidūręs tuščiame Ingos bute, vienas prieš vieną su širdį draskančiomis mintimis, dar skaudžiau pajus savo vienatvę. Jis būtų sutikęs laukti ir stotyje, jei būtų žinojęs, kaip sekasi Ingai ir kada ji sugrįš. Avdijus bandė įsivaizduoti, kas dabar vyksta tenai, Džambule, kaip dabar sunku jo mylimai moteriai, o jis niekuo negali padėti. O kas bus, jeigu jos tėvai, nenorėdami atplėšti vaiko nuo tėvo, reikalaus, kad jinai susitaikytų su vyru. Taigi situacija visai galėjo pakrypti ir šitokia linkme, tada nebeliktų nieko kito, kaip dangintis savo keliais. Avdijus vaizduotėje itin ryškiai matė tviskantį karo lakūną, įspūdingą uniformuotą vyriškį, ne žemesnio laipsnio kaip majoro antpečiais, ir suvokė, kad greta jo jis, Avdijus, smarkiai praloštų. Avdijus buvo tikras, kad visokie laipsniai ir išorinis blizgesys Ingai neturi reikšmės, bet kas žino, gal Ingos tėvams labai svarbu, kas yra jų žentas — karo lakūnas, Igoriuko tėvas, ar kažkoks neaiškios profesijos keistuolis? Vakarėjo. Sutemus Avdijus dar labiau paniuro. Sausakimšoje stotyje tvyrojo prietema, buvo tvanku, prirūkyta, ir Avdijaus neviltis pasiekė kritišką ribą. Jam atrodė, kad jis tamsiame ir gūdžiame miške. Vienui vienas. Rudens vėjas stūgauja medžių viršūnėse, netrukus užeis pūga, ir sniegas užklos tiek mišką, tiek jį, Avdijų, viskas bus palaidota po sniegu, viskas užsimirš... Avdijui norėjosi numirti, ir jeigu tą valandą jis būtų sužinojęs, kad Inga nebegrįš arba grįš ne viena ir tik tam, kad susirinkusi daiktus ir knygas išdundėtų su savo karo lakūnu, tai jis, nesukdamas galvos, būtų išėjęs laukan ir kritęs po traukiniu... Štai tokią slogią valandą, jau vėlų vakarą Avdijų Žalpak Sazo stotyje ir aptiko Oberis-Kandalovas, rinkęs Mujunkumų „safarai" tinkamą komandą. Matyt, Oberis-Kandalovas buvo apdovanotas įžvalgumu, šiaip ar taip, jis nesuklydo sumetęs, kad Avdijus yra didžiai sukrėstas ir neranda sau vietos. Ir tikrai, kai Oberis-Kandalovas pasiūlė Avdijui porai dienų šūstelėti į Mujunkumų savaną ir nesunkiai užsikalti pinigų, tasai kaipmat sutiko. Jis buvo pasirengęs bet kam, kad tik nereikėtų kiurksoti vienatvėje ir tuščiai laukti nežinia ko. Jam; dar šovė mintis, kad, galimas daiktas, kol jis su uždarbiu parsiras iš Mujunkumų, grįš ir Inga Fiodorovna, ir viskas stos į vietas: arba jis (o laime!) liks visiems laikams su mylimąja, arba teks jam kraustytis iš čia ir ieškoti jėgų tolesniam gyvenimui... Bet šitokios baigties jis bijojo... Tą patį vakarą Oberis-Kandalovas nusivežė jį į priešgaisrines apsaugos būstinę, kur Avdijus permiegojo laisvoje lovoje... O kitos dienos rytą pajudėjo mašinų kolona, ir visa jų komanda išvyko į guitynes Mujunkumų savanoje. Jų laukė smagūs darbeliai. . .

* * * Dabar jie ruošė Avdijui Kalistratovui teismą. Penki prisiekę alkoholikai — Oberis-Kandalovas, Mišašas, Kepa, Hamletas-Galkinas ir Aborigenas- Uziukbajus. Po teisybei, Hamletas-Galkinas ir Aborigenas-Uziukbajus buvo tik stebėtojai, jie netgi bandė, tiesa, nedrąsiai ir graudokai, šiek tiek sušvelninti anų trijų, prasimaniusių teismą, žiaurumą. O atsitiko taip dėl to, kad vakarop Avdijui užėjo toks pat pasiutimas, kaip tada vagone, todėl jie ir pasišovė jį sudoroti. Mujunkumų saigų guitynės jį taip smarkiai paveikė, kad Avdijus šokosi reikalauti nedelsiant baigti skerdynes, kvietė sužvėrėjusius medžiotojus atgailauti, melsti Dievą, agitavo Hamletą-Galkiną ir Uziukbajų dėtis prie jo, ir tuomet jie trise paliksią Oberį-Kandalovą ir jo sėbrus, skelbsią aliarmą ir kiekvienas iš jų susimąstys apie Dievą, Maloningąjį Kūrėją ir tikėsis begalinio Jo gailestingumo, maldaus atleidimo už piktadarybę, kurią jie, žmonės, padarė gyvajai gamtai, nes tik nuoširdi atgaila gali palengvinti jų dalią. Avdijus šūkavo, mostagavo rankomis ir kvietė tuoj pat prisijungti prie jo, išpažinti padarytą blogį ir atgailauti. Šitaip nertėjantis jis atrodė paikai ir juokingai, jis kliegė ir blaškėsi, tarsi nujausdamas pasaulio pabaigą —jam atrodė, kad viskas garma į prarają, krenta į ugninę bedugnę. Jis norėjo atversti Dievop tuos, kurie atsitrenkė čionai užsikalti pinigo... Norėjo suturėti kolosalią naikinimo mašiną, smarkiai įsibėgėjusią savanos platybėse,— šitą triuškinančią viską mechanizuotą galybę... Norėjo įveikti neįveikiama... Ir tuomet, Mišašui pasiūlius, jie suraišiojo jį virvėmis ir įmetė į sunkvežimio kėbulą tiesiai ant nugalabytų saigų. —Gulėk, blia, ir dvėsk. Pauostyk saigų smarvės! — riktelejo Mišašas, švokšdamas iš įtūžio.— Šaukis dabar savo Dievo! Gal Jis, blia, išgirs ir nusileis pas tave iš dangaus... Buvo naktis, mėnuo patekėjo virš Mujunkumų savanos, per kurią nurūko kruvinos guitynės ir kur visi gyvi sutvėrimai, net vilkai, savo akimis išvydo pasaulio žūtį... O žudikai, išskyrus Avdijų Kalistratovą, savo nelaimei tą dieną atsidūrusį Majunkumuose, vieningai triumfavo... Ir jį už tai ruošėsi teisti...

* * * Išvilkę Avdijų iš kėbulo, Mišašas ir Kepa atitysė jį prie Oberio ir per jėgą paklupdė priešais. Oberis-Kandalovas sėdėjo ant tuščios dėžės, plačiai pražergęs kerziniais batais apautas kojas, išskleidęs sustirusio lietpalčio skvernus. Pažibinčių šviesoje jis atrodė nenatūraliai didelis, atšiaurus, baisiai grėsmingas. Šalia jo, prie lauželio, vis dar kvepiančio skrudintais šašlikais iš šviežios saigienos, stirksojo susigūžę Hamletas-Galkinas ir Aborigenas-Uziukba jus. Jie jau buvo gerokai įkaušę, todėl, laukdami Avdijaus teismo, vaipėsi kaip priekvaišiai, kuždėjosi, kumščiojo vienas kitą ir merkė akį. —Na tai ką?—vamptelėjo galų gale Oberis, pašaipiai nužvelgęs Avdijų, klūpantį prieš jį.— Pagalvojai? —Atriškite rankas,— tarė Avdijus. —Rankas? O apie tai, kodėl jos surištos, pagalvojai? Juk rankos rišamos tik maištininkams, sąmokslininkams, tvarkos ir disciplinos pažeidėjams! Tvarkos pažeidėjams, girdi? Tvarkos pažeidėjams! Avdijus tylėjo. —Na gerai, bandysim atrišti tau rankas, žiūrėsim, kaip elgsies. Atriškite rankas, jam tuoj jų prireiks. —Kurių velnių, blia, raišioti,— nepatenkintas burbėjo Mišašas, narpliodamas virvę Avdijui už nugaros.— Tokius reikia kaip šunyčius skandint iš karto. Tokius prie žemės reikia riesti ir nosim pamurdyti. Tik dabar, kai jį išlaisvino, Avdijus pajuto, kaip nutirpo jo rankos ir pečiai. —Na, mes tavo prašymą išpildėme,— tarė Oberis-Kandalovas— Tau dar liko vienas šansas. Na, o pradžiai še, išgerk! — Ir jis ištiesė Avdijui stiklinę degtinės. —Ne, negersiu,— kategoriškai atsisakė Avdijus. —Še, pasprink, išdvasa! — Oberis staigiu mostu šliūkštelėjo stiklinę Avdijui tiesiai į veidą. Tasai iš netikėtumo vos neužsirijo ir stryktelėjo ant kojų. Bet Mišašas su Kepa vėl užgulė jį ir prispaudė prie žemės. —Meluoji, blia, gersi! — urzgė Mišašas.— Sakiau, kad tokius reikia skandinti! Oberi, įpilk dar degtinės. Aš jam į nasrus suversiu, jei negers, pritvosiu kaip šunį. Mišašo rankoje trakštelėjusios stiklinės kraštas supjaustė Avdijui veidą. Paspringęs degtine ir savo krauju, Avdijus išsmuko iš jų glėbio, ėmė kojomis ir rankomis gintis nuo Mišašo ir Kepos. —Vyrai, nereikia, ma jį dievai, tegul negeria, patys isgersim! — gailiai inkštė Hamletas-Galkinas, puldinėdamas aplink susikibusius. Aborigenas-Uziukbajus smuko už mašinos ir bailiai dirsčiojo iš už kampo, nesumodamas ką daryti: ar pasilikti čia — va kiek dar degtinės, ar nešti autus tolyn nuo nelaimės... Ir tiktai Oberis-Kandalovas, įsitaisęs ant dėžės nelyginant soste, sekė grumtynes kaip kokį cirko vaidinimą. Hamletas-Galkinas prišoko prie Oberio: —Oberi, brangusis, sulaikyk juos, juk užmuš — teismas mums! —Teismas!— išdidžiai prakošė Oberis.— Koks dar tau teismas Mujunkumuose? Čia aš teismas! Tegul paskui įrodo, kas ir kaip buvo. Gal jį vilkai sudraskė. Kas matė, kas paliudys? Avdijus prarado sąmonę, sukniubo prie Oberio kojų, ir jie ėmė spardyti jį batais. Paskutinė Avdijų aplankiusi mintis buvo apie Ingą: kas bus su ja, juk niekas niekada nepajėgs jos mylėti taip, kaip jis. Jis jau nieko nebegirdėjo, akyse aptemo, ir kažkodėl jis išvydo pilkąją vilkę. Tą pačią, kuri šią vasarą peršoko per jį kanapių lauke... —Gelbėk mane, vilke,— ūmai ištrūko žodžiai. Tarsi intuityviai būtų pajutęs, kad vilkai, Akbara ir Taščainaras, dabar artinosi prie savo irštvos, šiąnakt apgultos žmonių. Žvėris viliojo įprasta nakvynė, įprastas guolis, štai kodėl jie sugrįžo, tikriausiai manydami, kad žmonės jau bus apleidę jų daubą ir išsikraustę kur nors kitur... Bet griozdiškas sunkvežimis grėsmingai tebetamsavo senoje vietoje — iš ten sklido riksmai, triukšmas, duslūs smūgiai... Vilkams ir vėl teko sukti į stepę. Išvargę, pasimetę jie aklai pėdino, kur akys veda... Per žmones nebebuvo jiems gyvenimo nei dieną, nei naktį... Ir sliūkino jie iš lėto, o mėnuo apšvietė^ tamsius jų siluetus su pabruktomis uodegomis... O teismas, teisingiau susidorojimas, vyko toliau... Girti kaip dūmai varovai nepastebėjo, kad teisiamasis Avdijus Kalistratovas, eilinį kartą kumščiais partrenktas ant žemės, mažne nebemėgino stotis. —Stok, sakau, popo išpera,— ragino jį keiksmais ir spyriais čia Mišašas, čia Kepa, bet Avdijus tik tyliai, vaitojo. Įdūkęs Oberis-Kandalovas griebė supiiuškusį it maišas Avdijų, pakėlė nuo žemės ir, laikydamas už pakarpos, pratrūko plūsti, dar labiau tūždamas nuo savo žodžių: —Tai tu, bjaurybe, mus Dievu baugint sumanei, nori baimės įvaryt, Dievą mums į akis kaišioji, gyvate tu! Mūsų Dievu nepagąsdinsi — ne ant tokių papuolei, šunpalaiki. O kas tu toks? Mes čia valstybinę užduotį vykdome, o tu prieš planą šoki, šunpalaiki, prieš visą sritį eini, vadinasi, tu — išgama, liaudies priešas, liaudies ir valstybės priešas. O tokiems priešams, kenkėjams ir diversantams žemėje ne vieta! Dar Stalinas pasakė: „Kas ne su mumis, tas prieš mus". Liaudies priešus reikia rauti su šaknimis! Jokio pasigailėjimo! Jeigu priešas nepasiduoda, jis sunaikinamas, po šimts perkūnų. Kariuomenėje už tokią agitaciją prie sienos stato— ir pykšt! Kad žemėje būtų švaru nuo visokių šiukšlių. O tu, cerkvės žiurke, ką kurstei? Sabotažą! Užduotį žlugdei! Mus į balą sumurkdyt norėjai. Aš tuoj tave pasmaugsiu, išdvasa tu, kaip liaudies priešą, ir man tik ačiū pasakys, nes tu imperializmo agentas, gyvate tu! Manai, jei Stalino nėra, nebus kam tave sudoroti? Klaupkis, popo išpera. Dabar aš tavo valdžia — atsižadėk savo Dievo, kitaip tau galas, niekše neraliuotas! Avdijus neišsilaikė ant kelių, sukniubo. Jį pakėlė. —Kalbėk, niekše,— bliovė Oberis-Kandalovas.— Atsižadėk Dievo! Sakyk, kad Dievo nėra! —Yra Dievas! — silpnu balsu suvaitojo Avdijus. —Matai, matai! — it nuplikytas kliegė Mišašas.— Juk sakiau, blia, tu jam viena, o jis antraip. Dusdamas nuo įniršio, Oberis-Kandalovas vėl ėmė purtyti Avdijų už pakarpos. —Žinok, šventakupri, mes tau tokį koncertą užtaisysim, kad visą gyvenimą atsiminsi! Tempkit jį prie ano medžio, pakabinsim jį, pakabinsim gyvatę ant šakos!—rėkė Oberis-Kandalovas.— O po kojomis lauželį užkursim. Tegul pasispirgina! Ir jie sukibę nuvilko Avdijų prie gruoblėto saksaūlo, išsikerojusio ant daubos krašto. —Nešk šen virves! — Oberis-Kandalovas įsakė Kepai. Tas puolė prie kabinos. —Ei, judu! Uziukbajau, krašto šeimininke, jedritvai roges, ir tu, artiste nusmurgęs, ko stovite kaip mietą prariję, a? Griebkit jį, kelkit! Kitaip degtinės nė pauostyt negausit! — pagąsdino varganus girtuoklėlius Oberis-Kandalovas, ir šie strimgalviais puolė kabinti nelaimingąjį Avdijų. Chuliganiška užmačia ūmai įgavo baisingą prasmę. Paikas farsas virto linčo teismu. —Va kas, blia, blogai — kryžiaus ir vinių šioje suknistoje stepėje nėra! Va kur bėda, blia — krimtosi Mišašas, triukšmingai laužydamas saksaūlo šakas.—Tai bent būtų dalykėlis! Nukryžiuotume jį! — Nė velnio, mes jį virvėmis prisuksim! Kabos ne prasčiau kaip prikaltas! — surado išeitį iš padėties Oberis-Kandalovas.— Išskėsim rankas ir kojas kaip varlei ir priveršim taip, kad nekrustelės! .Tegul kybo ligi ryto, tegul pagalvoja, ar yra Dievas, ar ne! Aš jam tokią auklėjimo priemonę surengsiu, iki mirties neužmirš, kur pipirai auga, popo stipena! Na, vyručiai, griebkit jį visi kartu! Kelkit aukščiau, va ant tos šakos! Riškit vieną ranką čionai, koją tenai! Viskas įvyko žaibiškai, nes Avdijus nebepajėgė priešintis. Pririštas prie keroto saksaūlo, virvėmis primazgiotas už kojų ir už rankų, jis pakibo lyg džiovinti padžiautas nudirtas kailis. Avdijus dar girdėjo keiksmus ir balsus, bet tarsi tolybėse. Kančios baigė atimti paskutines jo jėgas. Pilve, tame šone, kur kepenys, siaubingai diegė, strėnose, rodos, kažkas būtų plyšę, nutrukę — toks buvo skausmas. Avdijų pamažu apleido jėgos. Jo nebejaudino, kad girti kankintojai niekaip neįstengė įkurti po kojomis ugnieis. Niekas jam buvo nebesvarbu. Tačiau laužas taip ir neįsiliepsnojo: nuo vakarykščio sniego sudrėkusios žolės ir šakos nenorėjo degti... O šliūkštelėti benzino nė vienam neatėjo į galvą. Jiems užteko to, kad Avdijus Kalistratovas kabojo lyg daržo kaliausė. Visus juos pradžiugino ir atgaivino reginys, primenantis lyg ir pakaruoklį, lyg ir nukryžiuotąjį. Ypač įsiaudrino Oberis-Kandalovas. Jam dingojosi kur kas įspūdingesni ir efek-tingesni paveikslai — ką čia vienas .pakaruoklis stepėje! —Taip bus kiekvienam — įsikalkit į smegeninę! — grasino jis, apmesdamas žvilgsniu priraišiotą prie saksaūlo Avdijų.— Kiekvieną, katras ne su mumis, aš kabinčiau ant šakos ir dar taip — kad liežuvis išsyk nukartų. Visus iškarstyčiau, visus, kas prieš mus, ir tokia pakaruoklių virtine it lanku apjuosčiau visą žemės rutulį, niekas tuomet prieš mus žodžio nedrįstų ištarti, visi vaikščiotų išsitempę, kaip rikiuotėje... Na, komisarai, eime, mak-telsime dar po gurkšnelį, kur mūsų neprapuola... Pritardami Oberiui, jie lalėdami nuėjo prie mašinos, o Oberis užplėšė turbūt jam vienam žinomą dainą: Mūsų kelnės galifė, mauzeris prie šono, Viens— du, viens—du... Įšilę „draugeliai komisarai" vieningai pasigavo: „Viens— du, Viens- du"— ir, paleidę ratu porą puslitrių, ištuštino iš gurklio. Po kurio laiko mašina blykstelėjo žibintais, suburzgė ir apsisukusi lėtai nušliaužė stepe. Ir užsivėrė tamsa. Viskas aplinkui nuščiuvo. Ir liko prie medžio pririštas Avdijus, vienui vienas visame pasaulyje. Krūtinę plėšė, atmuštus vidurius raižė nepakenčiamas, iš proto varantis skausmas... Ir slūgo sąmonė, tarsi per pavasario potvynį grimztanti į vandenį salelė. „Mano salelė Okoje... Kas tave išgelbės, Mokytojau?"—it žiežirba žybtelėjo ir užgeso paskutinė jo mintis... Siūbtelėjo paskutinės gyvenimo vilnys... Ir pasivaideno jo gęstančiam žvilgsniui didieji vandenys, bekraštės vandenų platybės. Vanduo be garso urduliavo, jo paviršiumi nežinia iš kur ir nežinia kur almėjo nebylios baltos bangos, tarsi pūga laukais. Bet pačiame tos bebalsės jūros pakraštėlyje viršum vandens vos ne vos buvo matyti žmogaus stovyla, ir Avdijus atpažino šį žmogų — tai buvo jo tėvas, diakonas Kalistratovas. Staiga Avdijus išgirdo savo paauglišką balsą — balsas garsiai skaitė tėvui jo mėgstamą maldą apie nuskandintą laivą, sakytumei kažkada namuose palei seną pianiną, tik nūnai juos skyrė didžiulis nuotolis, o paauglio balsas skardžiai ir pakiliai sklido virš pasaulio platybių: „Dar tik švinta, ir kol pasaulis miega... Atleisk man, Gailestingasai, Maloningasai, Teisingasai, kad trikdau tave prašymais įkyriais. Prašau tavęs ne naudos siekdamas — aš neprašau nė trupinėlio žemiškų gėrybių, nemeldžiu pratęsti mano dienas šioje žemėje. Tik nenustosiu prašęs gelbėti sielas žmonių. Nepalik, Visaatleidžiantis, mūsų nežinomybėje, neleisk mums viską pasaulyje pateisinti gėrio ir blogio sandūra. Atsiųsk žmonių giminei praregėjimą. Dėl savęs aš nedrįstu praverti lūpų. Man nebaisu sulaukt, kaip neišvengiamo likimo, bet kokios baigties — galiu aš degti pragaro ugnyje arba įžengt į karalystę, kuriai nėra pabaigos. Tą burtą mesi Tu, Nematomas ir Neaprėpiamas Kūrėjau... Prašau tik vieno, didesnio prašymo aš neturiu... Prašau tik vieno, sutverk stebuklą tokį: tegul tas laivas plaukia vis tuo pačiu senuoju kursu kas dieną ir kas naktį, kol Žemė sukas kosmose ir dienos pakeičia naktis ta tvarka, kurią nuskyrei Tu. Tegul tas laivas plaukia iš vandenyno į vandenyną, tegul sargyba budi, tegul pabūklai, apdangstyti antnarčiais, neapsinuogina niekuomet, ir tegul bangos dūžta į tavo laivo priekį ir girdisi galingas gausmas ir šniokštimas. Te vandenyno purslai taškosi it švilpiantis lietus, tegul alsuoja laivas sūriąja ūkanų drėgme. Tegul jis girdi denio girgždesį ir ūžesį mašinų iš triumų gilumos, ir klyksmą lydinčių žuvėdrų, kurios pavėjui skrenda paskui laivą. Ir tegul laivas plaukia į baltą skaistų miestą ant vandenyno kranto toli, labai toli, nors jam per amžius jį pasiekt neskirta... Amen". Jo balsas pamažėle silpo, vis tolo ir tolo... Ir girdėjo Avdijus savo balsą viršum vandenyno... Per visą naktį tylumoje į neapžvelgiamą Mujunkumų savaną dosniai plūdo ryški ir skaudi mėnesiena, tvieksdama nukryžiuoto žmogaus siluetą, sustingusį ant saksaūlo. Siluetas šiek tiek priminė didelį paukštį išskleistais sparnais, paukštį, kuris metėsi aukštyn, bet pamuštas krito ant šakų. O už pusantro kilometro nuo tos vietos stepėje dūlavo tas pats kariško tipo sunkvežimis su brezentine būda, kuriame, atlikę savo juodą darbą, ant saigų skerdienų pasliki gulėjo per miegus apsivėmę pradvisę oberkandaloviečiai. Pratisas sūdrus knarkimas drebino orą. Jie pavažiavo į šalį, sumanę palikti Avdijų vieną —norėjo jį pamokyti: tegul pajunta, kas jis yra be jų, tada tikrai atsižadės Dievo ir nusilenks jėgai... Šitokią bausmę sugalvojo buvęs artistas Hamletas-Galkinas po to, kai ne sykį ir ne du maktelėjo iš gurklio, siurbdamas degtinę it beskonį prėską vandenį. Hamletas-Galkinas paskelbė šią idėją, trokšdamas įsiteikti Oberiui-Kandalovui — girdi, įvarysim šventeivai baimės. Tegul nusigąsta: va, girdi, pakorė, priraišiojo ir išvažiavo savais keliais. Pultų vargšas pavymui, bet kad nė iš vietos! Rytą, kuomet pradėjo švisti, vilkai baikščiai tykino prie senosios savo irštvos. Priekyje ėjo Akbara, per naktį jos šonai sukrito, giliai įdubo, įkandin niūriai klyvojo didgalvis Taščainaras. Senojoje vietoje buvo tuščia, žmonės naktį kažkur pradingo. Bet žvėrys sliūkino šia žeme, jeigu tinka šitoks palyginimas, tarytum per minų lauką, nepaprastai atsargiai. Kiekviename žingsnyje jie aptikdavo kokį nors priešišką, svetimą daiktą ar kvapą: užgesusį laužą, tuščias konservų skardines, stiklo duženas, sunkvežimio vėžėse tebetvyrantį gumos ir geležies dvoką, visur mėtėsi vis dar degtine trenkiantys buteliai. Ryžęsi visiems laikams apleisti šią suterštą vietą, vilkai spūdino daubos pakraščiu, ūmai Akbara atšoko ir sustingo vietoje lyg įbesta —žmogus! Per du žingsnius išskėtęs rankas ir nukoręs galvą ant saksaūlo kabojo žmogus. Akbara liuoktelėjo į krūmus, įdurmu jai Taščainaras. Žmogus ant medžio nekrutėjo. Vėjelis švilpavo šakose, sklaidė plaukus, užkritusius ant baltos kaktos. Akbara prigludo prie žemės, įsitempė lyg spyruoklė, pasirengė šuoliui. Priešais ją buvo žmogus, pats baisiausias sutvėrimas, vilkų visų nelaimių kaltininkas, aršus priešas. Nuožmaus įtūžio kupina Akbara truputėlį pasitraukė atbula, kad įstengtų vienu šuoliu liuoktelti ant žmogaus ir suleisti iltis į jo kaklą. Tą lemiamą mirksnį vilkė staiga atpažino šį žmogų. Tiktai kur jinai jį matė? Betgi tai tas pats keistuolis, kurį kartą vasarą ji jau buvo sutikusi — kai drauge su jaunikliais jie buvo išėję pakvėpuoti kvapniaisiais žolynais. Šią akimirką Akbara prisiminė ir aną vasaros dieną, ir tai, kaip jos vilkiukai žaidė su šiuo žmogumi ir kaip ji pasigailėjusi peršoko per žmogų, kai šis iš baimės tūptelėjo ir užsidengė rankomis ,galvą. Ji prisiminė pastėrusias jo akis, prisiminė, kaip jis, plikaodis ir beginklis, leidosi į kojas... Nūnai šis žmogus keistokai kabojo ant žemaūgio saksaūlo, tarsi paukštis, įstrigęs tarp šakų, ir vilkė nesuprato, ar jis gyvas, ar miręs. Žmogus nekrustelėjo, nerodė balso, jo galva buvo nulinkusi ant peties, pro lūpų kampą sunkėsi plonytė kraujo srovelė. Taščainaras taisėsi šokti ant kabančio žmogaus, bet Akbara nustūmė jį. Priėjusi artyn ji įdėmiai įsižiūrėjo į nukryžiuotojo bruožus ir patyliukais suinkštė: juk visi jos anos vasaros vilkiukai žuvo. Ir visas gyvenimas Mujunkumuose nuėjo perniek. Kas supras jos ašaras... Šis žmogus niekuo negalėjo jai padėti, jo mirtis buvo nebetoli, tačiau gyvybės šiluma dar ruseno jame. Žmogus vargais negalais praplėšė vokus ir tyliai sukuždėjo, kreipdamasis į inkščiančią vilkę: —Tu atėjai...— Ir jo galva bevališkai nusviro žemyn. Tai buvo paskutiniai jo žodžiai. Tuo metu pasigirdo variklio burzgimas — stepėje pasirodė kariško tipo sunkvežimis. Mašina važiavo šen, ji vis didėjo, blausiai švysčiodama aptakiais kabinos stiklais. Oberkandaloviečiai grįžo į nusikaltimo vietą... Vilkai nedelsdami nurisnojo tolyn, jie vis spartino ir spartino žingsnį. Bėgo nesižvalgydami — Mujunkumų vilkai paliko Mujunkumus, didžiąją savaną, visiems laikams...

* * * Ištisus metus Akbara ir Taščainaras gyveno Aldašo ežero nendrynuose. Tenai jiems gimė pati gausiausia vada — penki vilkiukai, šit koks buvo derlius! Vilkiukai pamažu augo, kai vilkus vėlei ištiko nelaimė — užsidegė nendrės. Tose apylinkėse buvo tiesiami privažiavimo keliai prie atviru būdu eksploatuojamo rūdyno, todėl prireikė išdeginti nendres. Tūkstančių hektarų plote aplink Aldašo ežerą griebtasi naikinti senuosius nendrynus. Pokario metais šioje vietovėje buvo aptikti stambūs retos žaliavos telkiniai. Ir štai, atėjus laikui, stepėje kūrėsi dar viena bevardė pašto dėžutė. Kam tokiu atveju rūpi nendrynai, jeigu net žūtis paties ežero, tegul ir unikalaus, niekam nė galvoj, nes reikalas liečia deficitinę žaliavą. Vardan jos netgi Žemės rutulį galima išgremžti kaip moliūgą. Iš pradžių viršum nendrių brūzgynų skutamuoju skrydžiu lakiojo lėktuvai, purkšdami iš viršaus kažkokį degų mišinį, kad nendrės reikiamą akimirką iš karto suliepsnotų. Startas gaisrui buvo duotas vidury nakties. Nupurkštos lengvai užsiliepsnojančiu skysčiu nendrės plyksčiojo kaip parakas, daug traškiau ir smarkiau už tankų mišką. Liepsnos kilo ligi padebesių, dūmai uždengė stepę, taip rūkas žiemos rytais kloja žemę. Vos tik pakvipo svilėsiais ir visuose kampuose suplazdėjo ugnis, vilkai ėmė blaškytis po nendryną, bandydami gelbėti vilkiukus. Čiupo juos dantimis, vilko iš vienos vietos į kitą. Aldašo pakrantės brūzgynuose prasidėjo baisinga sumaištis. Paukščiai būriais skraidė virš ežero, šaižūs rykavimai aidėjo stepėje per daugybę varstų. Visi, kas amžių amžiais gyveno nendrynuose, pradedant šernais ir baigiant gyvatėmis, puolė į paniką — nendrių tankmėse blaškėsi visa gyvūnija. Toks pat likimas ištiko ir vilkus: ugnis apsiautė juos iš visų pusių, išsigelbėti buvo galima tik plaukte. Palikę tris vilkiukus ugnyje, Akbara ir Taščainaras sugriebė kitus du dantimis ir mėgino šitaip perplukdyti juos per įlanką. Kai vilkai pagaliau pasiekė kitą krantą, paaiškėjo, kad abu mažyliai, nors ir kaip vilkai juos kėlė aukštyn, prigėrė. Ir vėl Akbarai ir Taščainarui teko dangintis į kitus kraštus. Sį sykį jų kelias suko į kalnus. Instinktas jiems patarė, kad kalnai— dabar vienintelė vieta žemėje, kur jie dar gali išlikti gyvi. Vilkai ėjo ilgai, palikdami užpakalyje žmonių užkurtus, dengiančius visą akiratį gaisrus. Ėjo per Kurdajaus kalnyną, keletą sykių naktį jiems reikėjo perkirsti dideles autostradas, kuriomis lėkė mašinos su plieskiančiais žibintais, ir nieko baisiau už tas greitai lekiančias ugnis jų kelionėje nebuvo. Perkopusi Kurdajų, vilkų pora pateko į Ak Tiuzo kalnus, bet ir čia jiems pasirodė nesaugu, todėl nusprendė traukti dar toliau. Įveikę Ak Tiuzo perėją, vilkai atsidūrė Isyk Kulio įduboje. Toliau kelio nebebuvo. Priekyje tyvuliavo marios... Ir čia Akbara ir Taščainaras vėl iš naujo pradėjo gyvenimą. Ir vėl gimė vilkiukai — šįsyk pasaulį išvydo keturi mažyliai. Tai buvo paskutinis žūtbūtinis bandymas pratęsti savo giminę. Ir tenai, prie Isyk Kulio, baisiai ir tragiškai baigėsi ši vilkų istorija...

Trečia dalis I Žmonės vaikosi likimą, o likimas — žmones... Ir rieda ratu gyvenimas... Ir jei teisybė, kad likimas visada bando pataikyti tiesiai į tikslą, tai šitaip nutiko ir šį sykį. Viskas įvyko be galo paprastai, vadinasi, tai buvo neišvengiama, taip lėmė likimas... Ir reikėjo gi Bazarbajui Noigutovui tą dieną parsisamdyti geologams į vedlius. Bazarbajus nė nenumanė, kad geologams prireiks vedlio, geologai patys jį susirado, patys pasiūlė. Čionai, į Tamaną, jie atsikasė vėžėmis, kurias paliko traktoriai, vežiojantys avims pašarą. —Kodėl ši vieta vadinasi Tamanas?— pasiteiravo vienas jų. —O kas čia tokio? —Tiesiog įdomu... —Tamanas — tai padas. Matai, va bato padas. O čia kalnų padas, todėl ir vadinasi Tamanas. —Šit kaip! Taigi iš čia ir Tamanė, ir garsioji Tamanės divizija! —Brolyti, ko nežinau, to nežinau. Reikia generolų klausti. O aš, kaip matai, piemuo. Taigi atsikasė geologai į Tamaną, o toliau, pasak jų, kelią težiną tik pagal žemėlapį, būtų neblogai, kad per kalnus juos palydėtų kas nors iš vietinių gyventojų. Kodėl gi ne! Juo labiau, kad ne dykai. Toks ten ir darbas — palydėti keturis raitus vyrus su nešuliais į Ačy Tašo tarpeklį, tenai jie, šitie geologai, atseit imsią bandinius, aišku kaip dieną, aukso ieškos — jie tik aukso ir teieško. Na, o jeigu ras, dideles premijas gaus. Bet tai, kaip sakoma, jų rūpestis, o Bazarbajui vakarop reikia sugrįžti į Tamano avides, kur jis žiemojo su savo banda. Štai ir viskas. Vyriokai pasirodė nenusimanantys apie pinigus nei bū, nei me, kas kad iš miesto, pakako Bazarbajui užsiožiuoti: atseit nėr man kada jus lydėti, dar ūkio valdžia užklups, jums tai kas, o manęs pasiges, kur, girdi, trankosi vyresnysis čabanas Bazarba-jus Noigutovas, kuomet ėriavimasis jau čia pat, ant nosies kabo, kas tada atsakys?— tai anie beregint ir primetė rublaitį, pažadėjo dvidešimt penkis. Mulkiai, ir tiek! .O ko su jais terliotis — pinigai valdiški, valdžia nenuskurs. Patys turbūt taip ir taikosi nugvelbti pinigą, prasčiau saugomą. Tegu dabar moka. O Bazarbajui palydėti geologus į vietą — juokų darbas, apsižergė arklį ir išjojo. Jis ir taip mažne kas antrą dieną maklinėja ir su reikalais, ir be reikalo, ypač suuodęs kokias nors vestuves ar šermenis, kur arielkėle kvepia. O kai išjoja į tarybinio ūkio kontorą parvežti algos, visa brigada: kerdžiai, du piemenukai, naktinis sargas, o ypač žmona (ji taip pat dirba ūkyje), o per ėriavimąsi dar ir pagalbiniai darbininkai — visi jaudinasi. Parjoja Bazarbajus naktį girtas kaip maišas, vos balne nusėdi, o juk pinigus žmonėms gabena. Veikiausiai žmona ragana bus pasiskundusi ūkio direktoriui: štai jau trečias mėnuo kasininkas Boronbajųs pats atveža atlyginimą. Girdi, pagal įstatymą priklauso kiekvienam savo ranka algalapyje pasirašyti. Na ir tegul vežioja, kad patinka... O čia va dvidešimtpenkinė pati kaip mėmelė į kišenę lenda. Tiesą sakant, takas per Ačy Tašą akmenuotas, vietomis toks status, kad net kvapą užima, nesunku ir sprandą nusisukti, bet juk kalnai yra kalnai, tai ne ratu aplink stadioną bėgioti ir dar už tai medalį ant kaklo užsidirbti. O ko čia stebėtis — kaip nebuvo pasaulyje teisybės, taip ir nėra — tu čia žiemą vasarą kalnuose, nei tau asfalto, nei tau vandentiekio, nei elektros, gyvenk kaip išmanai, braidžiok ištisus metus paskui avis po dvokiančias srutas, o tenai koks nors vikruolis baltom kurpaitėm aplekia mikliai apie stadioną arba sviedinį į vartus įspiria — ir jam pačiam smagu, ir žmonės tribūnose iš galvos kraustosi, ir šlovė tam vikruoliui, laikraščiai visokiausi apie jį rašo, o tas, kursai nuo ryto ligi vakaro kuprą lenkia be jokių poilsiadienių, tas vos galą su galu suduria. Na imi kartais ir išgeri iš apmaudo, bet žmona paskum taip tarkuoja, kad net nyku darosi. O prieauglį vis viena duok, žiūrėk, kad nė viena avis bergždžia neliktų, priesvorį duok, švelniaplaukę vilną duok, mokslinčiai vis grasino rasią sintetinį pakaitalą vilnai, tai kur toji sintetika, vos tik prasideda avių kirpimas, tuoj sulekia it maitvanagiai šimtai kontrolierių, švariausiai viską iššluoja — paskutinį vilnos kuokštelį jiems atiduodi. Girdi, švelniaplaukė vilna valiutą pelno... Baisiai, matyt, jiems reikia tos valiutos... Ir garma viskas kaip į prarają. Trauk juos visus skradžiai: ir avis, ir žmones, ir tą įsiėdusį gyvenimą. .. Tokios nelinksmos mintys kelionėje apniko Bazarbajų. Todėl jis visą kelią tylėjo, tik retsykiais atsigręždavo į jojančius įkandin geologus — perspėdavo apie tykantį pavojų... Šleikštu buvo ant širdies. Ir vis per tą bjaurybę bobą... Tai cholera! Būtinai jai reikia kištis ne į savo reikalus — be rietenų nė iš vietos. Paleido gerklę ir šį kartą, ir dar prie svetimų žmonių. Nusprogs neišsirėkusi. Šitaip visas gyvenimas ir verčiasi kūliais! Ne veltui nuo seno sakoma: žmona naktį meili kaip katė, dieną —kaip gyvatė. Ir pasitaikyk šitaip! Pratrūko! Tau, sako, kad tik kur išsitrenkus, kuriam galui tau šitie geologai, namuose darbų ligi kaklo, avys pradėjo ėriuotis, mažieji vaikai ant sprando pakibę, vyresnieji internate tikrais chuliganais pavirto, o grįžę atostogų tik ryja ir nieko nedirba, plyšk pusiau, bet nešk į stalą, o pagalbos iš jų nė mažiausios, rūko kaip pasiutę, gal ir degtinę laka, kas juos internate ten žiūri, direktorius — girtuoklis, na o namuos iš ko pavyzdį imti? Tu tik ir tykai kur nors išmauti, tau tik išgerti rūpi. Gerai dar, kad arklys parvelka, kitaip seniai jau būtum girtas kur nors pakely galą gavęs... Pamanyk, kokia lederga! Kiek jis ją lupo, mokė, visą amžių sumušta vaikšto, todėl žmonės ją ir praminė Kok Tursun — Melsvoji Tursun; vis tiek kiša savo šlykštų dvylekį kur nereikia. Ir šįkart, bjaurybė, paleido gerklę, ir dar geologams girdint. Tarsi nebūtų jos už tokius darbus smaugęs, dusinęs, jai net akys ant kaktos iššokdavo! Vėliau pasižadėdavo nepriešgyniauti, bet kur tau! Jis ir šįkart rado būdą užkimšti jai koserę. Pasivadino į trobą neva pokalbiui, o kai jinai įėjo, prispaudė be kalbų prie sienos, prirėmė kakta — ji kaipmat prarado amą; tada jis ir pastebėjo jau išvėsusiame, pamėlusiame raukšlėtame žmonos veide, pastėrusiose iš baimės akyse visą pragyventų metų gėlą ir nykumą, sustingusiame jos žvilgsnyje, persikreipusioje bedantėje juodoje burnoje išskaitė visas nesėkmes ir įtūžį, jis pasišlykštėjo pats savimi ir grėsmingai sušvokštė: —Ak tu, šliundra, dar sykį man vamptelk, sutrėkšiu kaip utėlę! — Ir nubloškė šalin. Žmona tylėdama pasičiupo kibirus ir, trenkusi durimis, išslinko į kiemą. Jis atsikvėpė, išėjo laukan, sėdo ant žirgo ir iškeliavo su geologais... Dar gerai, kad žirgas puikus — vienintelis jo džiaugsmas, geras žirgelis, iš žirgyno, kažkoks mulkis išbrokavo jį dėl plauko, nesuprasi, ar jis bėras, ar jis širmas. Bet argi tai svarbu? Eiklus žirgelis, kalnuose pats žino, kur koją statyti, o svarbiausia — ištvermingas, sakytumei vilkas. Dieną naktį pabalnotas, o nesukrito, nesuglebo. Ką čia šnekėti, žirgas jo geras, vargu ar koks kitas apylinkės čabanas turi tokį arklioką, nebent Bostonas, tasai ūkio pirmūnas, anas tai jau tipas, tokį nagą, reikia pasakyti, retai kur sutiksi, visą gyvenimą jie kažkodėl vienas kito nemėgsta, va ano žirgelis — tai kaip reikiant ir plauko dailaus, auksaplaukis donietis, Donkuliukas vardu. Pasisekė Bostonui. Lepina Bostonas žirgą, o kaip kitaip — privalo atrodyti ant žirgo šaunuolis, dabar juk turi jauną žmoną, Ernazaro našlę, to paties, kuris prieš trejus metus Ala Mongiu perėjoje įgriuvo į ledinį tarpeklį ir liko tenai... Į kalnus bemaž visą kelią jie jojo vorele, todėl tylėjo, o ir Bazarbajus po barnių su žmona nebuvo nusiteikęs kalboms. Šitaip ir jojo. Žiema jau ėjo į pabaigą. Pasirodo, kad saulės pusėn atsukti šlaitai, patikliai nusimetę sniegą, jau kvepėjo pavasariu. Tylu ir vaisku buvo žemėje tą valandą. Anapus didžiojo kalnų ežero, spindinčio apačioje melsva perlamutro spalva, virš kalnų į aukštybes jau pakilo vidurdienio saulė. Netrukus Bazarbajus atvedė geologus į tarpeklio angą — prieš akis paskutinį kartą blykstelėjo skaistus Isyk Kulio veidrodis, ir tuoj pat vaizdą, likusį užpakalyje, uždengė kalnai. Niūriai pakibusios virš galvos, toliau visu keliu gunksojo stačios uolos. Visur vien akmenys, vien nykūs tyrai, ir ko jie čionai ieškos? — nesupaisė Bazarbajus, dairydamasis į šalis. Jis nutarė grįžti atgal, kai tik atlydės geologus į vietą. Ačy Tašo tarpeklis ne toks ilgas, kaip šalia lygiagretus jam tarpeklis, išnyrantis į paežerę, Mintyse jis nutarė, kad atgal grįš kitu keliu per Bašato tarpeklį. Tenai arčiau. Atsisveikinęs su geologais, taip ir padarė, bet prieš tai, įsikišęs kišenėn išsvajotą dvidešimtpenkinę, vis dėlto leptelėjo: — Jūs, bičiuliai, berods esat vyrai,— nusišiepė jis, išdidžiai glostydamas ūsą,— o ir aš ne vaikiščias, negi dabar perdžiūvusia gerkle turėsiu grįžti atgal? Bazarbajus tikėjosi tik kokio stiklelio, bet jie nepašykštėjo viso puslitrio — įdavė tokį žalsvą vietinės maisto pramonės gamybos buteliuką. Še, girdi, išgersi namie! Nuo šitokios netikėtos laimės Bazarbajus akimoju pralinksmėjo. Subruzdo, atkuto, parodė, kurioj vietoj geriausia statyti palapinę, kur galima prisirinkti dygliašakių laužui, atsisveikindamas ilgai kratė visiems paeiliui rankas ir netgi nepašėrė žirgo avižomis, kurių buvo įsi-bėręs į persimetamą balnamaišį — kurdžuną. Nepasius ir taip, ne pirmas kartas. Paskubomis užsiropštė ant žirgo ir leidosi į atgalinę kelionę. Kaip ir buvo sumanęs, netrukus susirado taką ir, perkopęs pusiau apsnigtą kalnagūbrį, nusileido į Bašato tarpeklį. Šio tarpeklio skardžiai buvo apaugę mišku, o ir šviesos čia daugiau — ne taip gūdu kaip Ačy Taše, bet svarbiausia, kad šičia tekėjo aibė upeliukų ir šaltinių, todėl ši vieta ir vadinosi Bašato — Šaltiniuotu — tarpekliu. Lietpalčio, kurį jis buvo užsimetęs virš skrandos, kišenėje kliuksintis buteliukas nedavė jam ramybės. Jis tolydžio glostinėjo jį, vis dairėsi, kur, prie kurio šaltinio būtų geriau sustoti. Savo normą jis žinojo — galėjo išlenkti pusę butelio, užgerti vandeniu ir joti toliau. Bazarbajui tokiu atveju svarbiausia buvo kaip nors užsiropšti į balną,— arklys patikimas, į namus pargabens. Vargšė Kok Tursun sakė tiesą, kad Bazarbajų velnias po pažasčia nešioja — nė karto nebuvo išpuolęs iš balno. Na štai galiausiai nusižiūrėjo pakelyje upeliuką, dar užšalusį, smagiai gurgenantį per akmenis po skaidriu ir trapiu pakrantės ledokšniu. Vieta Bazarbajui pasirodė patogi. Aplinkui karklų ir raugerškių brūzgynai, ir sniego nedaug, ir žirgą galima pagirdyti ir pašerti. Jis išžabojo arklį, nukėlė nuo balno kurdžuną su avižomis, atrišo ir praskleistą galą pakišo arkliui po snukiu. Žirgas ėmė grumšnoti avižas, šlamštė jas atsidūsėdamas iš palengvėjimo, prisimerkdamas ir sakytum nusipurtydamas nuovargį. O Bazarbajus patogiai įsitaisė ant kerplėšos prie pat vandens, išsitraukė puslitrį, pasimėgaudamas apsižvalgė, bet nieko ypatingo neišvydo — diena jau krypo vakarop, įstrižai sugulė kalnuose šešėliai, iki saulės laidos beliko gera valanda, o gal net mažiau. Bet Bazarbajus niekur neskubėjo. Iš anksto gardžiuodamasis pažįstamu kvaišuliu, storu nagu jis neskubėdamas nulupo kamštį, pauostė, papurtė galvą ir užsivertė butelį. Godžiai nurijo kelis didelius deginančius gurkšnius. Po to grybštelėjo saują vandens iš upelio ir susipylė burnon kartu su ledokšniais. Ledokšniai traškėjo tarp dantų — tasai traškesys atsiliepė net smegenyse. Bazarbajaus veidą iškreipė šlykšti grimasa, jis sumykė, paskui krenkštelėjo, prisimerkė, laukdamas, kuomet kvaišulys trenks į galvą. Laukė akimirkos, kuomet visas pasaulis — kalnai, uolos — ims siūbuoti, plūduriuoti lyg pro miglas, šoktels aukštyn, kuomet įkaitusioje jo galvoje pasigirs neryškūs garsai, ūžesys, jis apmirė, užsimerkė, pasiruošęs atsiduoti svaiguliui. Šitaip atsipalaidavęs, kažkur netoliese išgirdo silpną inzgimą, tarsi būtų sukuksėjęs kūdikis,— kas gi tai galėjo būti? Tenai, už raugerškių tankumyno, už akmenų krūsnies kažkas vėl viauktelėjo it šunytis... Bazarbajus sukluso, dar sykį mašinaliai gurkštelėjo iš butelio, paskui atrėmė jį į akmenį, nusišluostė lūpas ir atsistojo. Dar kartą pasiklausė įtempęs ausis. Ir suprato: aišku kaip dieną, jis neapsiriko. Girdėjosi kažkokių žvėriūkščių balsai. Tai buvo vilkų irštva, joje inkštė Akbaros ir Taščainaro vilkiukai, pasiilgę ilgokai negrįžtančių tėvų. Po didžiojo pabėgimo iš Mujunkumų savanos, po priverstinai bergždžių vienerių metų, nušniokštus gaisrui Aldašo nendrynais, ši vada buvo neįprastai ankstyva — pavasariop Akbara atsivedė keturis vilkiukus. O Bazarbajus jau brovėsi prie irštvos, ieškodamas landos. Jeigu Bazarbajus būtų buvęs blaivas, tikriausiai pirma būtų pagalvojęs, ar verta tenai lįsti. Jis ne iš karto surado urvą plaišoje. Pagelbėjo patirtis — atidžiai nužvelgęs sniego plutą, jis aptiko ryškią pėdsakų grandinėlę — be abejonės, atsargumo sumetimais vilkai nuolatos mynė senomis pėdomis. Toliau krūmuose tarp suvirtusių akmenų Bazarbajus rado ištisą apgraužtų kaulų kapinyną. Vadinasi, žvėrys neretai atvilkdavo čia dalį grobio ir neskubėdami baigdavo doroti. Sprendžiant iš šlaunikaulių ir sąnarių kaulų gausumo, žvėrys čia gyveno seniai. Dabar be didelio vargo galima buvo surasti irštvos angą. Sunku pasakyti, kodėl Bazarbajus nepabūgo lįsti į plyšį uoloje, kur galėjo tūnoti ir suaugę žvėrys. Bet alkani maži kvailiukai be paliovos inkštė, išsi-duodami kur esą, ir sakytum šaukėsi pas save. Kad žindukliai būtų žinoję, jog Akbara ir Taščainaras šįsyk išsiruošė į medžioklę ne iš gero gyvenimo — prieš pat pavasarį vilkams atėjo sunkios dienos, labiausiai nusilpusios laukinės ožkos ir archarai apylinkėje buvo išpjauti, laukiančios prieauglio ožkų bandos įsikorė į sunkiai pasiekiamas stačias uolas, o naminės avys dėl tos pačios priežasties nūnai buvo laikomos uždarose avidėse. Tokiomis sąlygomis maitinti be paliovos žindančius jauniklius nebuvo lengva. Akbara sulyso, pasidarė į save nepanaši — didelė galva atsikišo, plaukai styrojo kuokštais, speniai nutįso. Šiaip vilkai yra nepaprastai ištvermingi žvėrys — gali keletą dienų kentėti neėdę, bet žindanti motina be maisto išsiversti negali. Gyvenimas vertė Akbarą rizikuoti — kilti į didžiąją medžioklę, bet jeigu jai būtų lemta žūti, žūtų ir jos žindukliai. Taščainaras kaip visada sekė jai iš paskos. Jie privalėjo kuo mikliau apsisukti — greit surasti auką, greit ją nudobti, greit prisišveisti mėsos, ryti ją dideliais gabalais ir greit parskuosti į irštvą virškinti maisto, juk svarbiausias vilkės rūpestis — pamaitinti pienu žinduklius. Tą dieną kelias vietomis, kur saulė įšildė žemę, buvo slidus, o vietomis, kur krito šešėliai, sušalęs į gruodą, šiurkštus. Tačiau vilkai, nelėtindami žingsnio, smarkiais šuoliais bėgo per kalnus. Šiuo metų laiku, kai smulkieji gyvūnai slapstosi po žeme, o laukinių ir naminių gyvulių bandos nėra pasiekiamos, gyvenimas tampa sunkesnis dėl to, kad medžioti stambiuosius galvijus — arklius, raguočius, kupranugarius — neįmanoma be porininko. Kad ir koks galingas buvo Taščainaras, stambaus grobio jis vienas ligi irštvos neparvilktų. Paskutinį kartą prieš porą dienų jis papjovė atklydusį į priekalnes asilą. Naktį Akbara paliko irštvą ir prisiėdė asilienos, bet juk ne kasdien žiopli asilai vieni šlaistosi po priekalnes. Paprastai su jais būna žmonės. Štai kodėl Akbara pati išėjo į žygį — norėjo pasisotinti medžioklės vietoje. Iš pradžių Akbarai stigo ryžto, ji dvejojo, porą sykių netgi norėjo grįžti atgal — nuogąstavo dėl savo vilkiukų: juk jiems nuolatos reikia pieno ir šilumos,— bet įveikė save, prisivertė kurį laiką pamiršti irštvą. O kai pasiekę paežerę jie aptiko pėdas, medžiotojų instinktas nustelbė visus kitus pojūčius. Akbarai ir Taščainarui pasisekė: sekdami šviežiomis pėdomis, jie priėjo plačiai išsidriekusį įklonį, kur nuošalyje ganėsi trys jakai, matyt, atsilikę nuo bandos,— pernai vilkams jau teko su jais grumtis, ir taipogi iš didelės bėdos. Tada jiems, vilkams atklydėliams, nebuvo pasirinkimo, reikėjo stverti kas pakliuvo. O dabar stačiai trūko laiko. Žmonių aplinkui nesimatė, ir vilkai apsidairę puolė į ataką. Išvydę atliuoksinčius vilkus, jakai leidosi bėgti, nerangiai plunksėdami kojomis ir bliaudami, bet vilkai artėjo, ir jakai sustojo — jų šonai sunkiai kilsavo —ir puolė ragais vilkus. Kitos išeities jiems nebuvo. Trumpą akimirksnį pasaulyje įsiviešpatavo pirmapradė pusiausvyra: tiek žolėdžiams, tiek plėšrūnams vienodai priklausė ir padangių saulė, ir nykūs kalnai, ir nedrumsčiama žmonių visiška tyla. Žolėdžiai norėjo išvengti susirėmimo, bet plėšrūnai negalėjo nei iš šio, nei iš to apsisukti ir pasitraukti, negalėjo pamiršti juos kamuojančio alkio. Jie privalėjo žūtbūt grumtis ir papjauti bent vieną jaką, kad patys liktų gyvi ir išsaugotų gyvybę palikuonims. Jakai buvo ne itin stambūs, bet ir ne smulkūs, pusėtinai įmitę, apžėlę baigiantis žiemai tankiais šeriais. Ir šitie arklio uodegomis jaučiai suprato, kad susirėmimas neišvengiamas. Iš baimės ir įniršio jie panarinę galvas mūkė dusliais balsais ir kasė kanopomis žemę. O danguje kaip ir anksčiau švietė saulė, ir kalnai, kuriuose jau pradėjo tirpti sniegas, abejingai supo atvirą gelsvą įklonį, kur kaktomuša susidūrė žolėdžiai ir mėsėdžiai. Vilkai suko ratus aplink jakus, liuoksėjo šuoliais, laukdami patogaus momento. Akbarai reikėjo skubėti — vilkiukai laukė jos sugrįžtant. Rizikuodama ji pirmoji šoko prie jako, kuris pasirodė jai silpnesnis. Jako akys buvo pasruvusios krauju, nors Akbara pajuto, kad jo žvilgsnis kažkoks bailus, bet ji galėjo ir apsirikti. Tačiau svarstymams neliko laiko. Akbara plyktelėjo jam ant sprando. Viską lėmė sekundės. Kol paklaikęs jakas, purtydamas galvą, bandė nublokšti vilkę, kad paskui ragais prismeigtų ją prie žemės, Taščainaras turėjo prišokti iš kito šono ir suvaryti iltis jam į gerklę, vienu smūgiu perplėšdamas kaklo arterijas, paleisdamas kraują ir išvesdamas iš rikiuotės jo smegenis. Taip ir atsitiko. Bet prieš tai jakas vis dėlto spėjo nudrėbti Akbarą, prispausti prie žemės ir dabar kriokė mėčiodamas ją ant ragų — dar sekundė, ir jis būtų sumaigęs, sutrypęs ją kojomis, bet Akbara išslydo iš po ragų it gyvatė ir vėl šoko jam ant galvos, įsikibo dantimis į tvirtą sprandą, apaugusį šiurkščia vilna, raižančia vilkės nasrus lyg viksvos. Šis antpuolis atskleidė jos žiaurią vilkišką prigimtį, nuožmią vilkišką paskirtį — žudyti kitus, kad gyventum pats. Bet šįsyk pakliuvo ne koks nors romus padaras — ne saiga ir ne kiškis, nuolankiai paklūstantis prievartai. Kad ir plūsdamas kraujais, įsiutęs jakas galėjo dar ilgai priešintis ir netgi tapti nugalėtoju. Ir vis dėlto sužibo Akbaros žvaigždė: bemaž tą pačią akimirką Taščainaras stryktelėjo iš kitos pusės ir griebė už gerklės jakui, kuris energingai grūmėsi su vilke. Taščainaro šuolis visada būdavo žudantis, jis griebdavo mirtinai. Šiam šuoliui jis sukaupė visą savo galią. Jakas susverdėjo, sugargaliavo, springdamas krauju, ir žnektelėjo su perpjauta gerkle, mykdamas ir krūpčiodamas. Jo akys stiklėjo. Kol vyko grumtynės, kiti du jakai, likę gyvi, movė šalin ir, gerą galą pabėgėję, perėjo į žinginę ir neskubėdami nugoglino įkalne lyg niekur nieko. O vilkai šoko draskyti pusgyvį jautį. Jie negalėjo laukti, kol auka išleis paskutinį kvapą. Nebuvo kada dairytis, iš kurio galo geriau jį doroti. Akbara plėšė papilvę, paleidusi į darbą letenas ir nagus, ir čia pat rijo karštos, dar gyvos mėsos luistus. Jai reikėjo prisiryti kuo daugiau tokių luistų ir kuo greičiau skuosti atgal į irštvą, kur jos laukė maži vilkiukai. Taščainaras neatsiliko nuo jos. Nirtulingai urgzdamas galingais žandikauliais jis tratino sąnarių kaulus, draskė skerdieną į beformes dalis tarsi barbaras mėsininkas. Viskas vyko kaip dera. Iš pradžių žvėrys prisiės mėsos, paskui leisis į kelią, norėdami kuo greičiau nusigauti ligi irštvos, o naktį vėlei sugrįš, kad dar kartą prisiriję mėsos, nutystų ją kur nors į šalį, paslėptų likusią mėsą atsargai, bet visa tai bus vėliau. .. O kol kas vilkai springdami taršė skerdieną. .. Urve po uolos iškyša, kur buvo įtaisyta irštva, alkani vilkiukai norom nenorom inkštė, glaudėsi į kamuoliuką, kad sušiltų, rėpliojo į šalis ir vėl šliaužė krūvon, ir kai lauke kažkas sušnarėjo— tai Bazarbajus sliuogė irštvon — jie dar gailiau suinkštė ir ėmė silpnomis kojytėmis krapanoti link angos, tuo palengvindami žmogaus užmačią. Bazarbajus net suprakaitavo nuo įtampos. Jis apgraibomis įšliaužė pro siaurą landą, skrandą buvo nusimetęs, išsirengęs vienmarškinis, susikišo vieną po kito tris vilkiukus į užantį, o paskutinį sugriebęs už pakarpos, išsliuogė į šviesą. Išropojęs beregint užsimerkė — taip akinančiai tvieskė aukštieji kalnai. Įkvėpė pilna krūtine oro. Spengė kurtinanti tyla. Jis girdėjo vien savo alsavimą. Vilkiukai užantyje ėmė spurdėti, o tasai, kurį jis laikė už pakarpos, bandė ištrūkti. Bazarbajus skubėjo. Sunkiai kreguodamas, čiupo skrandą ir nuskuodė prie upelio, o toliau viskas ėjo kaip iš rašto. Keturis vilkiukus, kuriuos jis nutarė pavogti ir parduoti, patogiausia buvo sugrūsti į kurdžuną. Jis manėsi pelningai juos parduosiąs: pernai vienas čabanas pardavė zoobazei visą vadą, už kiekvieną vilkiuką susižerdamas į kišenę po pusę šimtinės. Bazarbajus stvėrė grumšnojančiam arkliui iš panosės kurdžuną su avižomis, greit išbėrė avižas ant žemės, sukišo po porą vilkiukų į kiekvieną terbą, permetė kurdžuną per balną, priveržė jį diržais, kad netabaluotų, pažabojo arklį ir nedelsdamas kyštelėjo koją į balnakilpę. Kol nevėlu, reikėjo pasipustyti padus. Pasisekė tai pasisekė! Bet reikia nešti kudašių, kol nepasirodė vilkai — Bazarbajus puikiai tatai suprato. Apie nugertą butelį degtinės, atremtą į akmenį, jis prisiminė jau sėdėdamas balne. Spjovė ir į degtinę. Bala jos nematė, už vilkiukus jis gaus tiek, kad nusipirks ne vieną dešimtį tokių puslitrių. Šitaip sumetęs paragino žirgą. Reikėjo kuo skubiausiai, kol nenusileido saulė, išsmukti iš tarpeklio. Vėliau Bazarbajus pats stebėsis, kaip jis šitaip nepagalvojo, nepabūgo — juk neturėjo netgi ginklo — lįsti į irštvą. O kas, jeigu vilkė arba patsai vilkas būtų slampinėję kur nors netoliese. .. Juk net romi elnė, ir ta gina savo vaikus — metasi ant priešo... Bet tatai jam į galvą šaus vėliau. Ir nukrės jį šiurpas, pagalvojus apie atpildą už padarytą skriaudą. O tuo metu jis niukino juodbėrą žirgą, ragindamas jį greičiau risnoti akmeningu Bašato tarpeklio dugnu, ir vis dirsčiojo į saulę, kuri leidosi už nugaros kalnynų gilumoje, iš kur, tarsi geisdamos jį pasivyti, slinko ankstyvos sutemos. Taip, reikėjo skubintis, kuo greičiau nusigauti į priekalnes, į plačią paežerės juostą — ten atvira vietovė, jok, kur širdis geidžia — į bet kurią pusę, tai ne tarpeklio siaurymė... Ir kuo arčiau paežerės, arčiau gyvenamų lygumų Bazarbajus jojo, tuo labiau stiprėjo jo pasitikėjimas, netgi chamiškumas. Jam jau knietėjo pasigirti laimikiu, dingčiojo mintis, ar nevertėtų pakeliui užsukti pas kokį nors čabaną iš sugėrovų kompanijos, parodyti vilkiukus ir aplaistyti juos, išlenkti bent po šimtgramį už kiekvieną iš keturių — jis skolingas neliks, atsilygins, kai tik parduos savo gyvąją prekę. Jis ėmė gailauti, kad per skubą paliko prie upokšnio menkai tenugertą puslitrį: ak ir makteltų dabar tiesiai iš gurklio... Ak, kaip jam magėjo pasilepinti! Bet blaivus balsas vis dėlto patarė, kad šitai jis dar suspės, pirma reikia parsigabenti sveikus ir gyvus vilkiukus, pamaitinti juos kad ir kokie ištvermingi jie būtų, bet vis dėlto žindukliai, vos atakę, va kokios žioplos jų akutės... Kaip jie tenai, kurdžune, laikosi, kad tik nenugaištų. Bazarbajus net neįtarė, kad ji jau vejasi baisingi žvėrys ir kad tik vienas dievas težino, kuo viskas baigsis... Iki soties prisiėdę paskersto jako mėsos, vilkai grįžo taku į irštvą. Priekyje — Akbara, iš paskos Taščainaras. Labiausiai jie troško parsirasti pas vilkiukus į urvą po uolos iškyša, sugulti ratuku, nurimti, o vėliau, gerai pailsėjus, vėl grįžti prie nebaigto ėsti jako, palikto įklonyje. Toks jau gyvenimas — spėk tenai, spėk čionai, gal todėl ir sakoma: vilką kojos peni. . . Jeigu tik kojos... Juk negyvu jaku gali susivilioti ir kiti vilkai — pasitaiko tokių, kurie nesidrovi pasigviešti svetimą grobį, tada be peštynių neišsisuksi, o tos peštynės visada kruvinos. Tačiau teisybė yra teisybė, ir jėga teisybės pusėje. Gana iš tolo, dar irštvos prieigose Akbaros širdis pajuto kažką negera. Sakytum kažin koks paukštis lyg šešėlis būtų plasnojęs šalimais, kažkas siaubinga jai dingojosi besileidžiančios saulės šviesoje. Nerimastingi purpuriniai atšvaitai snieguotose viršūnėse vis tamsėjo, darėsi kraupesni. Artėjant irštvai, ji paspartino žingsnį — į Taščainarą nė sykio net neatsigręžė, galiausiai pasileido šuoliais, apimta neaiškios nuojautos. Ūmai nerimas persmelkė ją dar baisiau, ji suuodė tvyrantį ore svetimą kvapą: dvokė aitriu arklio prakaitu ir dar kažkuo šlykščių ir svaigiu. Kas tai? Iš kur tie kvapai? Vilkė peršoko upelį, landomis per krūmus įsmuko prie urvo po uolos iškyša, nėrė į irštvą, iš pradžių sustingo, paskui prunkštelėjo it medžioklinis šuo, uosdama visas ištuštėjusios ir suniokotos gūžtos pakampes, išpuolė laukan ir, prie įėjimo susidūrusi su Taščainaru, greitomis piktai grybštelėjo jį dantimis, tarsi jis būtų kaltas, tarsi būtų ne tėvas, ne jos vilkas, o priešas. Nieko dėtas Taščainaras savo ruožtu šoko į irštvą ir pavijo vilkę jau upelio pakrantėje. Uosdama pėdas, suirzusi Akbara puldinėjo pirmyn atgal, pamažu suvokdama, kas atsitiko. Kažkas čia buvo užklydęs, šviežios pėdos liudijo visai neseniai buvus čia žmogų — štai krūvelė pabertų avižų, trenkiančių arklio seilėmis, štai arkliamėšlių kupstas, o štai kažkas butelyje, kažkoks šleikštaus kvapo kvaišalas, vilkė net krūptelėjo, įtraukusi spirito tvaiko, o štai žmogaus pėdos sniege. Kerzinių batų pėdsakai. Tokiais batais avi čabanai. Baisus priešas, atsidanginęs čionai ant arklio su kažkokia skysta bjaurastimi butelyje, nusiaubė gūžtą, pagrobė vaikus! O gal jis juos suėdė! Ir vėl Akbara šoko ant nekalto Taščainaro, lyg pasiutusi ėmė jį kandžioti, o paskum, kimiai urgzdama, pasileido bėgti į tą pusę, kur vedė pėdos. Taščainaras paskui ją. Vilkai neklystamai sekė pėdomis — bėgo vis pirmyn ir pirmyn link tarpeklio angos, vis pirmyn ir pirmyn — pėdos vedė ton pusėn, kur gyveno žmonės, į paežerę... O Bazarbajus, pasprukęs iš tarpeklio, jojo ristute jau plyna vietove, žulsniomis nuokalnėmis, kur driekėsi vasaros ganyklos, štai tolumoje jau pasimatė temstantis ežero pakraštys. Dar valandėlė — ir jis namie. Tuo metu saulė nusileido ant paties žemės krašto, nutūpė tarp kalnų viršūnių ir pamaži geso. Nuo Isyk Kulio padvelkė šaltokas vėjelis. „Kad tik žvėriūkščiai nesušaltų",— pagalvojo Bazarbajus, bet nebuvo į ką jų suvynioti, ir jis nutarė žvilgtelėti į kurdžuną, ar jie dar gyvi. Antraip parveši gaišenas — kam jos reikalingos! Jis nulipo nuo arklio, ketino atrišti balnadiržius, norėdamas nukelti maišą ir pasižiūrėti, kas darosi jo viduje, bet arklys ėmė šlapintis, išskėtęs kojas, taškydamas į šalis šlapimą. Ūmai, akimirksniu sustabdęs smarkią srovę, žirgas, klaikiai šnarpšdamas, šastelėjo į šalį, bemaž išplėšdamas iš Bazarbajaus rankų pavadį. — Stok! — suriko Bazarbajus žirgui.— Nesiusk! Bet žirgas metėsi į šalį tarsi nuo ugnies. Ir čia, net negrįžtelėjęs atgal, Bazarbajus suprato, kas nutiko. Akimoju pašiurpusia nugara jis pajuto atskuodžiančius vilkus. Bazarbajus stryktelėjo ant žirgo, vos spėjo nusitverti karčių, ir arklys, spardydamasis ir šnarpšdamas, pasileido lyg paklaikęs. Pasilenkęs, užsiglaudęs nuo vėjo, Bazarbajus žvalgėsi į šalis. Pora vilkų bėgo netoliese. Pasirodo, žirgas ką tik pasibaidė, kai žvėrys visu greičiu iššoko ant kalniuko. Dabar vilkai taikėsi užpulti žirgui uz akių, Bazarbajus ėmė melstis, prisiminė dievus, kuriems kitados spjaudydavo į barzdas. Vainojo geologus, užgriuvusius it sniegas ant galvos: „Kad jūs paspringtumėte tuo savo auksu!" Atgailavo, prašėsi atleidžiamas žmonos: „Duodu žodį! Jei liksiu gyvas, mažuoju piršteliu tavęs nepaliesiu!" Gailėjo, kad pasigviese tų vilkiukų: „Ir kam reikėjo juos judinti, kam aš lindau į tą skylę! Reikėjo visus juos trenkti makaulėmis į akmenį —ir baigtas kriukis o dabar kur juos dėti, kur? Kurdžunas stipriai priristas diržais — nenulipęs nuo žirgo neišmesi". O tuo metu pradėjo itin greitai temti, prieblanda išsidraikė, užliejo negyvenamas platumas—niekam nerūpi jo baisinga lemtis. Tik ištikimas žirgas, pakvaišęs iš baimės, dumia kiek įkabina. Bet labiausiai Bazarbajus apmaudavo, kad nepasiėmė šautuvo—įsegtų kiekvienam po kulką į kaktą, pro šalį neprašautų. Šautuvas — ne kažin koks dyvas, kiekvienas čabanas namuose jį turi, bet kas gi nuolatos jį nešiojasi! Kad žinotum žmogus! Bazarbajus bliovė visa gerkle, manydamas išgąsdinti žvėris. Visas viltis dėjo tik į žirgą — gerai, kad jis iš žirgyno. Lenktynės buvo žūtbūtinės... Šitaip jie lėkė vakarėjančiomis kalvomis, priekyje raitelis su vilkiukais balnamaišyje, iš paskos Akbara ir Taščainaras. O vilkai, suuodę pagrobtų vilkiukų kvapą, meldė visai kitko, sielojosi dėl kitko. Ak, jeigu žirgas būtų bent kartą suklupęs, bent mirksnį stabtelėjęs! Ak, jeigu jie nebūtų prisiriję tos jako mėsos, argi jie šitaip bėgtų, argi jie nebūtų paviję grobiko ir beregint suplėšę jo į skutus, kad kruvinu atpildu paženklintų teisingumą toje nuo amžių žiaurioje kovoje už giminės pratęsimą. Argi ne šitaip būdavo Mujunkumų stepėse per saigų guitynės, kuomet smarkiai įsilėkę vilkai staiga dar paspartindavo žingsnį, kad sprunkančios aukos pasuktų norima kryptimi. Bet į medžioklę vilkai išeidavo neėdę, iš anksto ruošdamiesi žaibiškam šuoliui. Ypač sunku buvo bėgti Akbarai, kuri prisiėdė daugiau negu dera, kad turėtų kuo maitinti vaikus. Bet ir ji nepasidavė, skuto kiek įkerta, ir jeigu ji būtų pavijusi raitelį, tai, nedvejodama nė sekundės, būtų puolusi kautis ir nesvarbu, kuo viskas baigtųsi. Suprantama, šalia buvo Taščainaras, neįveikiama galybė ir paspirtis, bet kiekvienas juk miršta už save... O ji buvo pasiryžusi bet kokiai mirčiai, kad tik pavytų, kad tik pagautų tą žmogų ant eiklaus žirgo... Kad tik. .. Ir nors Bazarbajaus žirgas buvo eiklus, raitelis su siaubu pastebėjo, kad vilkų pora pamažu, bet užtikrintai artėja iš dešinės pusės, atkirsdama kelią į paežerę. Klastingi žvėrys kėsinosi pavaryti raitelį kairėn į kalnus — tada anksčiau ar vėliau jam tetos susidurti su jais akis į akį. Ta linkme viskas ir krypo — persigandęs žirgas visą laiką taikėsi mestis šalin nuo atbėgančių vilkų į kalnų pusę. Tačiau žirgą valdė žmogus, mąstantis padaras, sugebąs atspėti jų manevrą, todėl žvėrys ir prasišovė. Ir dar viena aplinkybė išgelbėjo Bazarbajų. Kai likimo valia priekyje sušvito artimiausios stovyklavietės žiburiai, pasirodė, kad tai buvo — pasisekė kaip reta!— Bostono Urkunčijevo avidė. Taip, taip, to paties Bostono, pirmūno ir buožėko, kurio jis baisiai nemėgo. Tačiau nūnai jam neberūpėjo, ar jie patinka vienas kitam, ar ne — argi tai svarbu, bet kuri gyva dvasia dabar jam buvo geidžiama lyg sava gyvastis. Svarbiausia, kad pakelyje pasirodė žmonių buveinė — štai kame visas džiaugsmas, štai kame išsigelbėjimas! Jis baisiausiai nudžiugo, kulnais suragino žirgą, ir žirgas iš paskutiniųjų nulėkė tenai, kur buvo žmonės, avių kaimenės. Tačiau Bazarbajaus akimis žiūrint, praėjo amžinybė, kol jis išdrįso patikėti, kad viskas baigsis laimingai, šit pagaliau lyg kulkosvaidis sutratėjo Bostono elektros varikliukas, sukilo ant kojų čabanų šunys ir nerimastingai skalydami puolė priešais. Beje, neatstojo ir vilkai —jie vis artėjo ir artėjo, žirgas baigė išsimušti iš jėgų, o Bazarbajus jau juto uždususių žvėrių alsavimą. ,,0 dieve Baubedine, tu tik išgelbėk,— maldavo Bazarbajus,— paskersiu septynis gyvulius ir paaukosiu tau!" „Išsigelbėjau! Vis dėlto išsigelbėjau!"—džiūgavo Bazarbajus. Žinia, nepraeis nė valanda, o jis jau pamirš savo pažadus, taip jau sutvertas žmogus... Tačiau tą akimirksnį, kai prie jo pribėgo čabanai, jis griūte nugriuvo jiems ant rankų, be paliovos kartodamas: —Vilkai, vilkai mane vijosi! Vandens, duokit greičiau vandens! O vilkai, iš visko sprendžiant, sukosi kažkur netoliese, nesitraukė, laukė, nenorėjo pasiduoti. Bostono žiemos stovykloje kilo sąmyšis — piemenys bėgiojo, uždarinėjo bandodaržių vartus, šūkaliojo patamsyje, vienas jų užsikorė ant stogo ir keletą kartų trenkė iš šautuvo. Šunys be atvangos skalijo, bet iš kiemo nebėgo. Laikėsi arčiau šviesos. Šunų bailumas pykdė šeimininkus. —Pucy! Paimk! Ne vilkšuniai jūs, o vilkšūdžiai! — kažkas švokščiančiu balsu siundė šunis.— Pirmyn, kam sakau! Aktašai, Zolbarsai, Zaisanai, Barpalanai! Pirmyn! Pucy, pucy! Ak jūs, uodegas pabrukot, bijot su vilkais susikibti! —Šuo yra šuo,— paprieštaravo jam kitas balsas.— Ko rėkauji? Raitelį, pagriebę už bato, jie gali nutempti nuo arklio, o į vilkus neįkibs! Ko tu nori! Prieš vilką nė vienas šuva nešoks. Bala jų nematė, tegul sau loja! Bet ne iš karto, anaiptol ne iš karto Bazarbajus prisiminė, kodėl jį vijosi vilkai. Tik tada, kai vaikinas, kuriam buvo liepta pavedžioti Bazarbajaus žirgą, ūmai paklausė: „Bazarbajau, o kas jūsų kurdžune? Regis, jame kažkas kruta",—jis pagaliau atsikvošėjo. , —Kurdžune? Tenai vilkiukai! Velniai griebtų, keturi vilkiukai — boltiurukai (Boltiurukas — žinduklis vilkiukas). Bašate paėmiau juos tiesiai iš irštvos. Todėl vilkai mane ir vijosi. —Nieko sau! Šaunumėlis. Tai bent laimikis! Tiesiai iš irštvos? Gerai dar, kad kudašių išnešei... —O ar nenugaišo jie kurdžune? Galėjo uždusti, prisitrenkti, taip greitai jojant. —Kalbi kaip nemigęs! Gal jie kokie abrikosai? Jie, broli, gajūs kaip šunys. —Pažiūrėkim, ką? Kaip jie atrodo? Balnamaišį su vilkiukais galų gale nukėlė nuo arklio ir nunešė į Bostono trobą. Toks svarbus įvykis turėjo vykti Bostono namuose, nes jis gi čia svarbiausias žmogus, stovyklos šeimininkas, nors paties Bostono tą vakarą namuose nebuvo: rajone vyko eilinis susirinkimas ir eilinį kartą pirmūnas Bostonas Urkunčijevas privalėjo sėdėti prezidiume. Į Bostono namus Bazarbajus buvo lydimas vos ne kaip didvyris, ir jam beliko tiktai paklusti. Pagaliau juk jis buvo svečias, nors pateko čionai ir netyčia. Negalima tvirtinti, kad anksčiau Bazarbajus nebuvo peržengęs šių namų slenksčio. Per daugelį metų, kai jis ganė avis Bostono kaimynystėje, už kokių septynių kilometrų, Bazarbajus pabuvojo čia tris kartus: pirmą kartą per šermenis, kai žuvo piemuo Ernazaras, nugarmėjęs į ledinę properšą Ala Mongiu perėjoje, antrą kartą vėl buvo atkakęs į laidotuves — pusmečiui praėjus po Ernazaro žūties, mirė pirmoji Bostono žmona (žmonės šnekėjo, kad Arzygul buvusi gera žmona), taigi, kaip ir visi apylinkės čabanai ir gyventojai, Bazarbajus tada atvyko į laidotuves, žmonių buvo galybė, o kiek žirgų, traktorių, sunkvežimių — nė nesuskaičiuotum. O trečią kartą pabuvojo čia, tiesa, ne savo valia, kai srities valdžia nutarė surengti gamybinį seminarą, kad Bostonas Urkunčijevas pasidalintų su kitais aviganiais savo patirtimi; jis nenorėjo važiuoti, bet ką darysi, privertė, štai ir teko kone pusę dienos klausytis paskaitos, ką ir kaip daryti, kad ėriukai negaištų ir duotų kuo daugiau mėsos ir vilnų. Trumpai tariant, kaip įvykdyti planą. Pamanyk, didelė čia gudrybė —ir be jų jis viską žino: žiemą pašarą laiku paduok, vasarą kalnuose anksčiau kelkis, vėliau gulkis, kitaip sakant, gerai dirbk, nenuleisk akies nuo gyvulių. Būk doras globėjas. Kaip Bostonas, ir ne tik jis vienas. Tačiau vienam pavyksta geriau, kitam prasčiau. Bet juk vieniems sekasi, o kitiems nesiseka. Štai, tarkime, Bostono bazėje pukši varikliukas — visą naktį namuose, daržinėse, kieme dega šviesa, yra elektra. O kodėl? Todėl, kad Bostonas sugebėjo išlupti du agregatus — vienam išėjus iš rikiuotės, sustabdžius jį profilaktiniam remontui, paleidžiamas kitas. O pas visus kitus čabanus — taip pat ir Bazarbajaus ūkyje — vienas varikliukas ištisus metus. O su vienu varikliuku gaišatis: čia jis dirba, čia jis nedirba, čia atvežė degalų, čia neatvežė, čia kažkas sulūžo, čia vaikinas, išmanantis apie elektrą, spjovė į viską ir išdūmė į miestą — tenai jaunimui šimtąsyk geriau dirbti ir gyventi. Štai šitaip ir išeina — ataskaitose elektra visose čabanų brigadose yra, o iš tikrųjų jos nėra... Na tai kas tada tas gerasis? Suprantama, Bostonas gerasis, jis dar ir degtinės negeria. O kas blogasis? Bazarbajus ir į jį panašūs, jie be visa ko ir išgerti mėgėjai. Na jeigu tu blogas, vyk tokį po velnių, bet ne, pabandyk prasitarti, kad išeini iš darbo, vos ne miliciją ant tavęs užsiundys, pasą atims, jokių dokumentų neduos, eik dirbti, brangusis, neišeik, niekas nūnai nenori būti aviganiu, nėra durnių, visi nori gyventi miestuose, ten savo valandas atidirbai — ir linksminkis sau kultūringai, gali ir savo bute ilsėtis, kur viskas po ranka, krosnies kurti nereikia, šviesa kiaurą parą, tiek dieną, tiek naktį, tupykla, ir ta panosėj, koridoriuke. .. O tarp avių koks gyvenimas? Kai avys ėriuojasi, tvarkykis bemaž su pusantro tūkstančio galvų, nei dieną, nei naktį atilsio nėra, pusantro tūkstančio kabo tau ant sprando, pabandyk šitaip po mėšlą pabraidžiojęs žmonos neprikulti, padėjėjų neapstumdyti, pabandyk nepasigerti... O paskum: kas blogasis? Bazarbajus ir į jį panašūs. .. Vos tik kas, tuoj bado akis — pažiūrėk į Bostoną Urkunčijevą,— va kur pirmūnas, va kur pavyzdys... Nagai taip ir niežti trenkti tam pirmūnui — buožėkui į snukį! O Bostonui sekasi, pas jį geriausi žmonės eina ir nebėga, triūsia kaip viena šeima. Bazarbajus ir dauguma kitų čabanų seniai nusispjovė į savo užgesusius varikliukus, gyvena senoviškai, pasišviečia žibalinėmis lempomis arba žibintuvėliais, o Bostono stovykloje elektros generatorius MI-1157 už avidžių dunksi kaip laikrodis, jo garsas girdėti toli aplinkui ir šviesa iš tolo matyti. Tai ir vilkus atbaidė, antai kaip jie vijosi, regis, tuoj pagins, o išvydo šviesą, išgirdo varikliuko dunksėjimą ir kaipmat sustojo. Šunys tebeloja. Turbūt netoliese vis dar slankioja vilkai, bet prieiti arčiau bijo... Taip, Bostonui iš tiesų sekasi — va kaip puikiai jo sodyboje viskas sutvarkyta, namuose šviesu ir švaru, nors čia tik aviganių stovykla. Prieangyje teko nusiauti batus, nusimesti autus ir vienomis vilnonėmis kojinėmis įžengti į tūbu išklotą kambarį. Jeigu jau žmogui sekasi, tai sekasi visur kur. Niekada anksčiau Bazarbajui nebuvo kritę į akį, kad žuvusio perėjoje Ernazaro našlė yra tokia išvaizdi ir nesena boba. O dabar jinai, Guliumkan, Bostono žmona, kad ir didelį sielvartą pergyvenusi, iš visko sprendžiant, yra laiminga. Jai maždaug keturiasdešimt metų, o gal net mažiau, dvi Ernazaro dukterys mokosi internate, o ji neseniai braukšt ir pagimdė Bostonui sūnų — vėl žmogui pasisekė, o dvi Bostono dukterys nuo pirmosios žmonos berods jau ištekėjusios. Ir maloni toji Guliumkan, ir nekvaila, tikrai nekvaila, žino, kad jiedu su Bostonu nekenčia vienas kito, bet neparodė, sutiko jį svetingai, jaudinosi, atjautė. Girdi, užeik, mūsų kaimynų kaimyne, užeik, sėskis ant kilimo, ai ai ai, kokia nelaimė, tiesiog negirdėtas dalykas, kad vilkai šitaip vytųsi pėdomis, garbė dievui ir protėvių dvasioms — arbakams, kad išgelbėjo tave iš bėdos, o šeimininko nėra namie: vėl kažkoks susirinkimas rajone, greitai grįš, žadėjo parvežti direktoriaus „gaziuku", sėskis, sėskis, bent arbatos išgersi po šitokio nutikimo, o jeigu luktelsi, kaipmat išvirsiu kokio nors karštimo. Ir Bazarbajus, pakliuvęs į šitokią kebeknę, vis dėlto nusprendė išbandyti, ko vertas šeimininkės maloningumas nekviestam svečiui, be to, jis baisiausiai norėjo išgerti, atsigaivelėti po patirto nuotykio, todėl pasielgė akiplėšiškai. —Arbata — bobų gėrimas,— rėžė be apylankų,— atleisk, bet negi turtuolio Bostono namuose neatsiras ko nors stipresnio? Šlovė apie jį po tolimus kraštus sklinda! Toks bjaurus jau buvo Bazarbajaus būdas: jeigu net ir būtų davę išgerti, vis viena būtų likęs patenkintas, kad šitaip išsyk persimainė Bostono žmonos veidas. Ne prie širdies jai toks Bazarbajaus stačiokiškumas. O ko čia varžytis —ne kokie nors bekai, ne chanai, tokie pat gyvulių augintojai. —Tu jau atleisk,— atsakė ji, ir jos veidas apsiblausė.— Pats Bostonas, supranti, prie to stiprumo nelabai linkęs. .. —Žinau, žinau, negeria tavasis Bostonas! — atsainiai permušė ją Bazarbajus.— Man netyčia išsprūdo. Ačiū už arbatą. Maniau, kas, kad šeimininkas negeria, bet svečiai užsuka... —Tai kad ne, neturime,— sutriko Guliumkan ir pažvelgė į Ryskulą, sėdėjusį greta Bazarbajaus — prie jo kelių gulėjo nelemtas balnamaišis su vilkiukais. Ryskulas buvo bekyląs, beeinąs ieškoti degtinės, bet tuo metu tarpduryje pasirodė antrasis Bostono padėjėjas — taip ir nebaigęs pedagoginių mokslų studentas Maratas, miklus vaikis, kuris ganėtinai pasitrankęs po sritį aprimo ir nutūpė Bostono brigadoje. —Klausyk, Maratai,— kreipėsi į jį Ryskulas.— Tu juk turi užslėpęs puslitrį. Aš žinau. Nebijok, jeigu kas, aš Bostonui viską paaiškinsiu. Mikliai nešk šen savo butelį, aplaistysim Bazarba-jaus laimikį. —Aplaistysim! Aš tuoj pat! — smagiai prunkštelėjo Maratas. Ir štai išlenkęs pirmąjį šimtgramį, ištirpdžiusį apmaudą, Bazarbajus atsikratė baimės, vėl pernelyg ėmė pasitikėti savimi, nieko nebesivaržė, jis išsitiesė ant kilimo kaip namie ir ėmė porinti, kas ir kaip nutiko, parodė vilkiukus. Atrišo abi kurdžuno terbas, iškėlė lauk vilkiukus ir pats pirmą sykį atidžiai juos apžiūrėjo. Iš pradžių vilkiukai buvo išglebę, bemaž į nieką nereagavo, vis bandė slėptis, ieškojo kokios nors priedangos, bet paskui atkuto, sušilo, ėmė šliaužioti tūbu, inkštė, baksnojo^ snukeliais į žmones, spoksojo nieko nesuvokiančiomis kvaišomis akutėmis — ieškojo motinos, ieškojo jos spenio. Seimininkė gailiai palingavo galvą: —Juk jie, vargšeliai, peralko! Mažas vaikas, kad ir vilko, vis tiek mažas vaikas. Bejuok nugaiš tavo maiše iš bado. Kam to reikia? —Ko jiems gaišti?—įsižeidė Bazarbajus.— Šitie padarai gajūs. Porą dienų kaip nors išmaitinsiu, o paskum —rajonan. Zoobazėje žino, kaip juos popinti. Kai nori, valdžia viską moka — vilkus, ir tuos prijaukina, cirkininkais padaro, o už cirkus žmonės pinigus moka. Gal ir šitie į cirką papuls. Čia visi, kad ir paveikti šeimininkės gailesčio, nusišypsojo. Bet moterys, susibėgusios pažiūrėti vilkiukų, ėmė tarp savęs kuždėtis. —Bazarbajau,—tarė Guliumkan,—mes čia auginame keletą žindomų ėriukų, likusių be motinos, penime juos pienu, gal, sakau, ir vilkiukus pažindytume iš jų buteliukų? —Kodėl gi ne! — neiškentė nenusijuokęs Bazarbajus.— Avys penės vilkus. Puiku! Pabandykim! Ir stojo valanda, kurią prisiminus, vėliau juos visus persmelks siaubas. Žmones linksmino ir tai, kad laukiniai žvėrys buvo girdomi avies pienu, ir tai, kad vilkiukai buvo patiklūs ir juokingi, ir tai, kad vienas vilkiukas— patelė — pasirodė besąs mėlynom akim, per amžius niekas nebuvo girdėjęs, kad vilkė būtų mėlynakė, tokių dalykų nė pasakose neaptiksi. Ir tai, kaip džiaugėsi visiškai mažytis berniūkštis, Bostono sūnaitėlis — pagrandukas Kendžešas. Tai smagu Kendžešui — išsyk keturi žvėriukai namuose. Suaugusieji graudenosi, matydami, kaip tasai pusantrų metų bamblys čiauškėjo jam vienam suprantama kalba, kaip įsiplieskė jo akutės, kaip noriai jis žaidė su vilkiukais. Ir keturi vilkiukai kažkodėl glaustėsi prie vaiko, tarsi numanydami, kad jis čionai jiems pati artimiausia būtybė. Suaugusieji šnekėjo: žiū, kaip vaikas jaučia vaikus,— norėjo sužinoti iš Guliumkan, ką mažylis sako vilkiukams. O laiminga Guliumkan šypsojosi ir glėbesčiavo sūnelį, meiliai tardama: —Vaikyti mano, murziuk! Matai, atbėgo pas tave maži vilkiukai. Pažiūrėk, kokie jie minkštučiai, pilkučiai. Ar draugausi su jais? Tada Bazarbajus ištarė frazę, kurią žmonės vėliau taip pat prisimins: —Buvo namuose vienas vilkiukas, o dabar jau penki. Ar nori būti vilkiuku? Jeigu nori, galiu nunešti tave, Bostono pagranduką, į vilkų gūžtą, galėsi augti drauge su jais. .. Visi nuoširdžiai juokėsi, krėtė pokštus, gurkšnojo arbatą. Bazarbajus su Maratu, įraudę nuo degtinės, baigė tuštinti puslitrį, užkando lašiniais ir kepta mėsa, palaipsniui vis labiau įsismagindami. Lauke stojo tyla — šunys liovėsi skaliję, o pats stambiausias šuo Žaisanas — rudas gauruotas milžinas — ūmai pasirodė pravirose duryse. Šuo stabtelėjo tarpdury ir ėmė vizginti uodegą, nesiryždamas peržengti slenksčio. Kažkas jam švystelėjo gabalą duonos, jis pagavo duoną ore, garsiai caktelėjęs dantimis. Įkaušęs Maratas vien dėl juoko pačiupo vieną vilkiuką ir nunešė jį prie šuns. —Na, Žaisanai, paimk jį! Paimk, sakau! — Ir padėjo priešais šunį tirtantį silpną žvėriuką. Visų nuostabai Zaisanas piktai sunernėjo, pabruko uodegą, įgūžė galvą ir leidosi į kojas. Ir tik vėliau, jau kieme, baikščiai ir gailiai viauktelėjo. Visi nusikvatojo, o užvis garsiausiai Bazarbajus: —Be reikalo vargsti, Maratai! Nėra tokio šuns, kursai vien nuo vilko smarvės neapsidergtų! Gal nori, kad jūsiškis Žaisanas būtų liūtas? Taip nebus! Visi nustojo juoktis, kai pravirko mažasis Kandžešas — jam pagailo vilkiuko, ir jis susirūpinęs nukryvuliavo prie vilkiuko, norėdamas apsaugoti jį nuo suaugusių žmonių nesuprantamų išdaigų. O Bazarbajus, sumetęs į kurdžuną keturis nelaimingus vilkiukus, netrukus išjojo. Jo žirgas ligi to laiko pailsėjo, jį naujai perbalnojo ir Bazarbajus guvia ristele paliko Bostono stovyklą. Greta Bazarbajaus jojo Maratas ir Ryskulas su šautuvais ant pečių, abu taip pat įkaušę, bet Maratas smarkiau, todėl buvo pernelyg plepus. Šie tvirti vaikinai pasišovė palydėti Bazarbajų, norėdami bent kiek užglaistyti tą nemalonią situaciją, kuri kilo prieš pat nekviesto svečio išvykimą iš Bostono namų. Jau susiruošęs eiti, Bazarbajus, patenkintas tuo, kad Bostono namuose pakliuvo į dėmesio centrą, perdavė kurdžuną su vilkiukais Maratui: girdi, imk ir permesk per balną —o pats stvėrė nuo sienos šautuvą, kabėjusį šalia milžiniško vilko kailio. Įdėmiai apžiūrėjo šautuvą, jis jam patiko — geros kokybės, tviskantis juodintu plienu, dailia forma traukiantis akį graižtuvinis daugiašūvis šautuvas, skirtas stambiam žvėriui. Vilkas, kurio kailis kaip trofėjus kabojo ant sienos, buvo patiestas taikliu šūviu iš šio šautuvo. Apie tai žinojo visi. —Klausyk, Guliumkan,— iš lėto pratarė Bazarbajus, girtomis akimis nusliuogęs nuo šautuvo į šeimininkę. Pakliūtų jam šita Guliumkan, toptelėjo jo galvoje mintis, nuošalioje vietelėje. .. Jis buvo įpratęs moteris imti įžūliai, kartais net laukuose arba šalikelėje, kartais pavykdavo, kartais —ne, bet jis nesigailėdavo nei vienu, nei kitu atveju, ir pamažėle lygindamas Guliumkan su savo mušta permušta Kok Tursun, aiškiai įsivaizdavo, kaip šertų žmonai atsivedėjęs už tai, kad jinai, o ne Guliumkan, atiteko jam, už tai, kad įgriso iki gyvo kaulo, ir įveikęs save, tarė:—Jūsų namuose malonu, tu puiki šeimininkė. Taigi ką aš norėjau pasakyti? Matai, Guliumkan, bijau, kad vilkai vėl manęs neimtų vytis. Gal, sakau, aš galiu pasiskolinti šį šautuvą, o rytoj kas nors iš maniškių jį atneš... —Dėl dievo meilės, pakabink į vietą,— griežtai pasakė Guliumkan.— Bostonas niekam neleidžia liesti šautuvo. Jis nemėgsta, kad šautuvą kas nors čiupinėja. —Nejaugi tu be jo negali paskolinti šautuvo?—niūriai nusišiepė Bazarbajus, visu ryškumu įsivaizduodamas, kaip jis niurkytų šitą bobą, jei tik pasitaikytų patogi proga. —Ką tu! Sugrįš Bostonas ir pastebės, kad nėra šautuvo, ką aš sakysiu... Beje, aš net nežinau, kur šoviniai. Bostonas juos kažkur paslepia. Nė vieno šovinio niekam neduoda. Mintyse Bazarbajus išdėjo Bostoną į šuns dienas; išplūdo ir save: argi jisai nežinojo, koks bjaurus skručas yra tasai Bostonas, ir žmona jo, pasirodo, nėmaž ne geresnė: vos nežioptelėjo, kad, girdi, įsikišk tu tą savo šautuvą, bet čia įsiterpė Ryskulas, sumažino, taip sakant, įtampą. —Neimk į galvą, Bazake. Mudu su Maratu pasiimsim šautuvus, sėsim ant arklių ir, jei tik norėsi, palydėsim tave ligi pat namų,—patikino juokdamasis —Laiko turim per akis, visa naktis mūsų, o to šautuvo iš tikrųjų verčiau neliesk, padėk į vietą. Argi nežinai: Bostonas yra Bostonas, jis mėgsta tvarką! Jie jau buvq beeiną, bet Ryskului teko sugaišti dar porą minučių— nuraminti Bostono vaiką: Kendžešas paleido dūdas, kam, girdi, dėdė sukišo vilkiukus į maišą ir kur juos išneša. Mažylis spurdėjo, veržėsi iš motinos glėbio, reikalavo grąžinti jam patikusius žvėriukus... O kai jie išjojo iš kiemo, nevykėlis studentas Maratas ėmėsi pasakoti vieną nutikimą, kuris, jo manymu, galėjo pralinksminti pakeleivius. —Neseniai mūsų rajone nutiko pasaulinis skandalas — pilvas gali plyšti! Negirdėjai, Bazake? —Ne, negirdėjau,— prisipažino Bazarbajus. —Sakau jums, pasaulinis skandalas. Prisiekiu! —Varyk, studente, pasakok! — pakurstė jį Ryskulas, kulnais suraginęs žirgą. —Taigi skambina vienas srities viršininkas mūsų rajoninio laikraščio redaktoriui. Klausia, ko, girdi, jūsų laikraštyje „Socializmo aušra" propaguojama kapitalistinė Amerika? O redaktorius— mudu kadaise kartu mokėmės, bailys ir palaižūnas kaip reta — jisai nuo šitokių žodžių net ėmė mikčioti. „M-mes apie Am-meriką n-ničnieko ner-rašėm! Atsip-prašau, k-kokia pro-propaganda?" O anas jam: „Kaip nerašėt? O antraštėje juodu ant balto išspausdinta— „Bostonas kviečia paskui save"?— „Bet juk tai mūsų pirmaujantis čabanas Bostonas Urkunčijevas, rašėme apie jį ir jo darbą".—„Kad rašėte apie jį, tas aišku, bet juk dauguma laikraštyje skaito tik antraštes". Cha cha cha! Nieko sau numeriukas, ar ne? Puiku, tiesa? „Tai ką daryti?"— klausia redaktorius, o viršininkas jam: „Tegul jūsų pirmūnas keičia vardą". —Pala,— nutraukė jį Bazarbajus,— tai Amerikoje irgi yra savas Bostonas? —Ne, ne,— linksminosi Maratas.— Bostonas — miestas Amerikoje, vienas didžiausių miestų, gal truputį mažesnis tik už Niujorką, o mūsų kalba bostonas — pilki kailiniai. Bos — pilkas, ton — kailiniai. Ar aišku? —Tfu, kad tave kipšas! Juk teisybė!—sutiko Bazarbajus, apgailestaudamas, kad visa ši istorija neverta tuščio kevalo ir niekaip negali pakenkti Bostonui.— Taip ir yra. Bostonas — pilki kailiniai. Tuo metu naktis savo žvaigždėta skraiste užklojo viską — ir kalnus, ir dangų, ir ežerą tolumoje, kurio kuprota nugara dūlavo tamsoje. Ir trys raiteliai, pasiplepėdami jojo link Tamano net neįtardami, kad tą naktį tvirtu neišnarpliojamu mazgu buvo sumegztos skaudžios lemtys... Ir štai vis labiau tolo jų kalbos, ščiuvo kanopų caksėjimas per akmenis... Užpakaly pasiliko įprastas Bostono varikliuko dunksėjimas, jo teikiama šviesa plėšė iš gaubiančios kalnų kraštą tamsos nedidelį skritulį su čabanų nameliais, avidėmis, bandodaržiu. O kažkur netoliese slėpėsi vilkai...

II Guliumkan vargais negalais mažylį prišnekino gulti, lipšniais žodeliais užliūliavo jį, bet pati negulė — laukė vyro. Tuoj tuoj jis turėjo sugrįžti. Ir kai kieme sutartinai sulojo šunys, užsigobusi ant pečių šiltą skarą, ji prigludo prie lango. Žibintų šviesa skrosdamas tamsą, direktoriaus „gaziukas" apsisuko palei didžiąją avidę, kur buvo laikomos motininės avys. Guliumkan matė, kaip Bostonas išlipo iš kabinos, kaip atsisveikinęs užtrenkė dureles, ir mašina staigiai čiūžtelėjusi nuvažiavo. Guliumkan žinojo, kad vyras ne išsyk eis į trobą. Paprastai jis pirmiausia apeidavo avių laidarus ir tvartus, dirstelėdavo į stoginę šienui, išklausinėdavo panaktinį Kudurmatą, kas ir kaip, kaip praėjo diena, ar nėra kritusių, išsimetusių avių, ar neatsirado ėriukų... Šokusi kurti viryklės iš anksto atsineštomis malkomis, kad galėtų pasitikti vyrą karštu. — tiesiai nuo ugnies viralu ir gera arbata, be kurios Bostonas nebūtų pragyvenęs dienos, Guliumkan klausėsi, kada prieangyje subildės vyriški žingsniai ir džiaugėsi, įsivaizduodama, kaip nuo tėvo šaltų ūsų prisilietimo mažasis Kandžešas ims vartytis šiltoje lovoje ir sučepsės lūpomis. Paprastai Bostonąs pats migdydavo mažylį, ilgai prieš tai su juo žaisdavo, pats jį geldoje maudydavo, iš vakaro gerai įšildęs trobą ir uždarinė j ęs visus langus bei duris. Kaimynai šnekėjo, kad į senatvę Bostonas pernelyg smarkiai puolė mylėti vaikus — anksčiau jis toks nebuvo, anksčiau jis darbą labiau mylėjo nei vaikus, anie, vyresnieji jo vaikai, nūnai patys tėvai ir gyvena savarankiškai. Jie retsykiais beaplanko namus, o pagrandukas visų saldžiausias ir labiausiai mylimas tėvų. Taip tai taip, bet kas gi, jeigu ne ji, geriausiai supranta tikrąją ir skaudžią Bostono prisirišimo prie Kedžešo priežastį. Juk negalvojo jiedu — nei jis, nei jinai —jog kada nors taps vyras ir žmona, kad gims jiems sūnus: juk jeigu perėjoje nebūtų žuvęs ankstesnis jos vyras Ernazaras, o vėliau nebūtų mirusi pirmoji Bostono žmona Arzygul, šitaip niekada nebūtų atsitikę. Jiedu stengiasi neprisiminti praeities, nors žino: vienumoje abu galvoja apie tai, kas buvo... O mažylis — bendras jų turtas, rišantis juos, ir už jį sumokėta pernelyg brangiai. Juk žygis į perėją sumanytas Bostono, o jo padėjėjas Ernazaras žuvo jo akyse ir pasiliko tenai, tarpeklio dugne... Tik mažylis galėjo užpildyti spragą, atsivėrusią jo širdyje, nes nuo seno sakoma —tik gimimas gali atlyginti mirtį. Bet štai pasigirdo žingsniai, ir Guliumkan vikriai prišoko prie vyro, padėjo nusiauti batus, atnešė vandens, muilą, rankšluostį. Tylomis pylė vandenį vyrui ant rankų, kol kas jiedu nesileido į šnekas, jų pokalbis užsimegs vėliau, prie arbatos, Bostonas pradės nuo savo mėgstamos įžangos: "O dabar paklausyk, ko tik margame pasaulyje nebūna", tada smulkiai apsakys, ką matęs, ką girdėjęs naujo, ir tomis valandėlėmis, ypač kai likdavo vienu du, abiems būdavo gera. Intymus dviejų artimų žmonių pašnekesys — tai sakytumei pažįstama prieplauka, kur kiekviena sekluma ir gelmė iš anksto žinoma. Anuo metu, kai paminėję Arzygul mirties metines, jiedu galiausiai ryžosi susituokti, štai tada Bostonas ir atvyko iš kalnų pas ją, atjojo į našlės namus paežerės gyvenvietės pakraštyje, štai tada, palikę ganytis supančiotą Bostono arklį, jiedu sėdo į vietinį autobusą ir išvažiavo į rajono metrikacijos skyrių, ten skubėjo pasirašyti reikiamus popierius ir kuo greičiau dingti, o paskui, nebenorėdami sėsti į autobusą, vengdami sutikti gatvėje pažįstamus, patraukė prie ežero ir parėjo pakrante į jos namus. Buvo rami rudens diena, be vėjo, be lietaus, ir skaisti Isyk Kulio žydruma kaip visada tviskėjo nesudrumsčiama rimtimi. Štai tada, jiems einant pakrantės taku per lapuočių miškelį, Bostonas išvydo prieplaukoje dvi valtis ir stabtelėjo. Valtys suposi ant ramių bangelių, po jomis švietė smėlėtas dugnas. „Pažvelk, aplink vanduo, kalnai, žemė — tai gyvenimas. O tos dvi valtys,— kaip aš su tavim. Kur mus nuneš banga — regėsim. Visa, kas buvo, ką mudu pergyvenome — kol būsime gyvi, niekur nepražus, liks su mumis. Tad būkime visada kartu. Aš, galima sakyti, jau senis. Žiemą baigsiu keturiasdešimt devintuosius. O tavo vaikai dar maži, reikia juos mokyti, įstatyti į vėžes. .. Eime ruoštis į kelionę. Žvejo dukterie, tau vėl teks kraustytis į kalnus, tik šį sykį su manimi... Sunku man vienam gyventi..." Guliumkan apsiverkė, pati nežinodama dėl ko, ir jis ilgai ją ramino. .. Vėliau, kai jie likdavo vienu du ir šnekėdavosi apie gyvenimą, Guliumkan dažnai prisimindavo tas dvi valtis ežere. Dėl to ji ir pagalvodavo, kad pašnekesys su artimu žmogumi tarsi pažįstama prieplauka. Tačiau šįkart pro jos akis ne-praslydo, kad vyras susirūpinęs labiau negu įprasta. Mirksinčios lemputės šviesoje augalotas, visa galva už ją aukštesnis Bostonas, glamžydamas rankšluostį, tyčia prieškambaryje ilgai šluostėsi dideles sugrubusias rankas. Jo primerktos žalsvos akys žvelgė niūriai, įdegęs, vėjo nugairintas veidas su stambiu smakru buvo tamsiai raudonas, patamsėjusio vario spalvos. Ką tatai galėjo reikšti? Nusišluostęs rankas, Bostonas pirmiausia priėjo prie vaiko, atsiklaupė šalia sukaltos savo rankomis medinės lovelės, pabučiavo nugairintomis lūpomis sūnų, kuždėdamas meilius žodžius, ir nejučia šyptelėjo, kai, pajutęs bučinį, Kendžešas sukrutėjo per miegus. —Kudurmatas sakė, kad man nesant čia buvo Bazarbajus,— prakošė, sėsdamas prie stalo.— Negerai... Guliumkan, savaip supratusi jo žodžius, išraudo ir įsižeidusi vos neužsiplieskė: —O ką aš turėjau daryti? įsiveržė į trobą visu būriu. Vilkiukus, girdi, norime parodyti. O Kendžešas tuoj prie jų —jam be galo įdomu... Na, daviau aš jiems arbatos. —Aš ne dėl to. Bala jo nematė, kaip atėjo, taip išėjo. Tik man regis, kad visa tai ne į gera... -O kas gi čia blogo?— nenumanydama kurlink jis suka, tarė Guliumkan.— Juk ir tu šaudei vilkus. Va kailis nuo pernai kabo ant sienos, ir išdirbtas puikiausiai —mostelėjo jinai į vilko kailį. —Kabo tai kabo,— atsakė Bostonas, tiesdamas žmonai ištuštintą pialą.— Tavo teisybė, vieną kitą vilką esu nušovęs, taip jau pasaulis sutvertas, kad jame ir vilkas, ir žmogus. Bet vilkų gūžtos aš niekada nedraskiau. O Bazarbajus, nevidonas, vilkiukus išvogė, o vilkus, žiaurius žvėris, laisvėje paliko. Jis gi mums kiaulystę iškrėtė. Vilkai gyvena čia —kur jie kitur dėsis, ir dabar jie baisiausiai įsiutę. Šitie žodžiai tiesiog apstulbino Guliumkan. Ji ėme bobiškai dūsauti, pasitaisė ant peties nusmukusią kasą. —Tai bėda! Ir kas jį, šalaputrį, atnešė į mūsų pusę? Kam reikėjo liesti irštvą? O ir gaila jų — kiekvienas gyvis savo vaikus myli, kas gi to nežino. Kaip aš išsyk nesusigaudžiau? —Štai ką aš manau,— toliau susirūpinęs kalbėjo Bostonas — Ar čia ne tie patys vilkai?—Bostonas patylėjo ir pridūrė:— Iš Kudurmato pasakojimo išeitų, kad vilkai vijosi Bazarbajų nuo Bašato tarpeklio pusės. —Na ir kas? —Bijau, kad tiktai nebūtų tie patys vilkai atklydėliai — Taščainaras ir Akbara. Yra tokia pora. —Ak, liaukis laidęs juokus! — prapliupo kvatotis Guliumkan.— Nejau vilkai ir vardus turi, kaip žmonės? Dar ką prasimanysi! —Kokie juokai! Ne juokai man galvoj. Mes tuos vilkus pažįstame. Į čionykščius jie nepanašūs. Kai kas juos matė. Nuožmi stipri pora, į spąstus nelenda, nušauti jų nepavyksta. Ir atsitik šitaip, kad tasai paplaka girtuoklis Bazarbajus jų irštvą aptiktų, išrautų su šaknimis visą jų veislę. O tu dar stebiesi, kad jie vardus turi! Patinas — Taščainaras, be galo stiprus, arklį pargriautų. O vilkė Akbara — anabaša (Anabaša — patelė — gaujos vadė), gudri kaip reta, baisiai gudri! Todėl ypač pavojinga. —Gana tau, mano vaiko tėve, nekrėsk juokų! Kas aš tau, mažas vaikas?—netikėdama šyptelėjo Guliumkan.— Porini apie juos, lyg nuo mažens drauge gyventumei... Argi taip gali būti? Bostonas atlaidžiai nusišypsojo, bet pagalvojęs nutarė apraminti žmoną. —Na gerai,— tarė patylėjęs,— neimk į galvą. Norėjau truputį tave pralinksminti. Verčiau klok patalą. Jau labai vėlu. Rytą reikia anksčiau keltis, pati žinai, kad nebetoli didysis ėriavimasis, pora dienų beliko. O viena kita avis gali ir šiąnakt arba paryčiais sugriūti, ypač tos, kurios du arba net tris ėriukus atsives! Užgesinę šviesą, jie jau gulėjo lovoje, ir Bostonas užmigdamas, o užmigdavo jis greitai, šį tą papasakojo apie susirinkimą rajone, kur nebe pirmą kartą buvo svarstoma, kodėl dabartinis jaunimas vengia avininkystės, ką reikėtų daryti, kaip jį sudominti, kai kieme sukaukšėjo žirgo kanopos. Guliumkan stryktelėjo iš lovos, vienmarškinė, užsisiautusi ant pečių tik skarą, prišoko prie lango ir išvydo, kaip palei didžiąją avidę nulipo nuo žirgų du raiteliai su šautuvais. —Mūsiškiai grįžo, Ryskulas su Maratu,— pasakė ji.— Buvo išjoję palydėti Bazarbajaus. —Mulkiai! — burbtelėjo Bostonas ir bemat užmigo. O Guliumkan migdėsi ilgiau. Tėvo sukaltoje lovelėje šilčiau apklostė sūnelį — amžinai jis nusispardo per miegus, nusimeta apklotą. Vargas, ne vaikas — amžinai neduoda miegoti, ypač kai norisi miego. Bet šiandien miegas jos neėmė. Praėjusi diena buvo kažkokia kvaila, pernelyg sąmyšinga. Ir vis per tą Bazarbajų. Užgriuvo kaip sniegas ant galvos. O Bostonui tai kaip peilis. Toks jis jau žmogus, nemėgsta triukšmo ir šurmulio, nemėgsta tokių akiplėšų kaip Bazarbajus, tegul anas nieko blogo jam ir nepadarė. Žinia, Bazarbajus jam ne draugas, pavydi, kad Bostonas gerai tvarkosi... O kiek dėl to tenka plušti, Bazarbajui ne galvoj. Kaip įsikinkys rytoj iš labo ryto, taip ir linguos iki vėlaus vakaro, ir visur pats, viską šeimininko akimi nužvelgs... Guliumkan ėjo prie lango, žvelgė į aliumininę nakties tamsą, mėnulis aiškiai švietė virš kuprotų kalnų, o žvaigždės — visos lig vienai — mirgėjo visu ryškumu. Paryčiais mėnulis išbluks, žvaigždės užges, bet šią vėlią valandą naktis atrodė amžina, begalinė. Visiškoje priekalnių tyloje buvo girdėti tik nuošaly stovinčio varikliuko dunksėjimas. Sunku pasakyti, ar ilgai Guliumkan miegojo, galimas daiktas, tik spėjo užsnūsti, kai staiga pro miegus sulojo šunes ir pasigirdo kažkoks pratisas staugimas. Guliumkan nenorom nubudo, sunkiai įveikė miegą, ir dabar aiškių aiškiausiai išgirdo nemalonų, kylantį į dangų ir draskantį širdį vilkų staugimą. Staugimas šiurpino, ėjo pagaugais. Nejauku pasidarė Guliumkan, ji pasislinko arčiau vyro, prisiglaudė prie jo. O tuo metu staugimas virto sielvartinga rauda —joje maišėsi kenčiančio žvėries skausmas, dejonė ir riksmas. —Tai ji, Akbara! — kimiu mieguistu balsu ištarė Bostonas, kilstelėjęs galvą nuo pagalvės. —Kokia Akbara?— Guliumkan netgi nesuprato, apie ką kalbama. —Vilkė!— pasakė Bostonas ir, įsiklausęs į vilkų staugimą, pridūrė:—Ir Taščainaras pritaria jai. Girdi, baubia kaip jautis skerdykloje. Jie nuščiuvo, sulaikė kvapą. Oū—oū—ū—ū—ūa—a—a—a! — ir vėl klaikūs sielvarto kupini verksmai pasklido po bekraštę naktį. —Ko ji dabar, ko taip stūgauja?— išgąstingai sušnibždėjo Guliumkan. —Kaip ko? Liūdi žvėris! Jie patylėjo. —Tai bėda!—Bostonas su apmaudu nusikeikė.— Tu gulėk, gulėk ir žiūrėk, kad vaikas nepabustų. Nebijok, juk ne maža! Na staugia vilkė kažkur netoliese, verkia savo vilkiukų, ką dabar padarysi? O aš eisiu pažiūrėti, kas avidėse dedasi. Šitaip taręs jis greitomis apsirengė, negesindamas šviesos, išėjo apsiauti, paskui grįžo į kambarį, užgesino šviesą ir išėjo, užtrenkęs prieškambario duris. Jinai girdėjo, kaip jis praslinko pro langus, kažką piktai murmėdamas, kaip pasišaukė šunį: „Zaisanai, Zaisanai! Eikš čia!"—ir kaip pamažu nutilo jo žingsniai. Tada vėlei pasigirdo vilkės staugimas, jai dusliu bosu pritarė vilkas. Jiems staugiant kunkuliuojantis įtūžis pereidavo į raudą, o paskui vėl plūsteldavo beprotiška neviltis ir siutas, vėl staugimas virsdavo maldavimu... Neįmanoma, nepakeliama buvo klausytis šito staugimo. Guliumkan užsikimšo ausis, paskui nuėjo prie durų, užkabino kablį, tarsi vilkai galėtų įsibrauti į trobą ir drebėdama, gobdamasi vilnone skara, nenutuokdama, ką daryti, nuogąstaudama, kad vilkai vėl užstaugs ir pažadins vaiką. Labiausiai ji bijojo, kad nubus Kendžešas ir persigąs. O vilkai tebestaugė, ir atrodė, kad jie šlaistosi kažkur netoliese, laksto iš vieno pašalio į kitą, slankioja aplinkui. Atsiliepdami nirtulingai ir spigiai skalijo šunys, bet kelti kojos iš kiemo nedrįso. Staiga driokstelėjo vienas kurtinantis šūvis, po to kitas. Guliumkan suprato, kad Bostonas ir panaktinis Kudurmatas baido vilkus. Po to viskas aprimo. Nutilo šunys. Nutilo ir vilkai. „Na, garbė dievui, antraip stačiai kažkokia rykštė!"—atsidususi pagalvojo Guliumkan. Bet širdyje jai vis viena buvo neramu. Ji pakėlė miegantį Kendžešą ant rankų, nusinešė pas save, į didžiąją lovą, paguldė į viduriuką, kad vaikas būtų tarp tėvų. Tuo metu sugrįžo ir Bostonas. —Miegus išblaškė, kad juos visus kur plynios,— piktai bambėjo jis, tikriausiai turėdamas galvoje vilkus ir šunis,* ir viską, kas su tuo susieta.— Na ir galvijas tasai Bazarbajus, na ir galvijas! — niršo jis, vėlei guldamas į lovą. Guliumkan nekamantinėjo vyro, ir taip vilkai sutrukdė jam normaliai išsimiegoti. Juk iš pat ryto jam reikia būti tvarte — jis ne iš tų čabanų, kurie ilgai druni j.a. Guliumkan širdis atlėgo, kai ji pastebėjo, jog vyras nusiramino ir džiaugsmingai glaudė prie savęs mažylį, kuždėdamas jam švelnius žodžius. Bostonas mylėjo savąjį Kendžešą, todėl ir davė jam vardą — Kendžebekas, kitaip tariant, jaunesnysis be-kas, jaunesnysis kunigaikštis giminėje. Visais laikais piemenys svajojo tapti kunigaikščiais, bet tokia jau likimo ironija, kad visais laikais piemenys likdavo piemenimis. Ir Bostonas šia prasme nebuvo išimtis. Jie vėl sumigo, šį kartą su mažyliu vidurėlyje, bet netrukus juos vėlei pažadino gūdus vilkų staugimas. Ir vėl kieme ėmė skalyti sunerimę šunys. —Kas gi čia dabar? Argi čia gyvenimas?—suaimanavo įširdus Guliumkan ir pati pasigailėjo šitaip tarusi. Bostonas tylomis atsikėlė ir ėmė patamsyje rengtis.— Neišeik,—paprašė jinai.— Tegul staugia. Aš bijau. Nereikia, neišeik! Bostonas nesipriešino, pakluso žmonos prašymui. Taip jie ir gulėjo tamsioje troboje tamsią naktį kalnuose, nenorom klausydamiesi vilkų staugimo, Buvo seniai po vidurnakčio, čia pat apyaušris, o vilkai vis plėšė gerkles, kamavo žmones savo graudžiu tūžmingu staugimu. —Stačiai širdį drasko, ir ko jiems reikia?— neiškentė Guliumkan. —Ko jiems reikia? Aišku kaip dieną, savo vaikų reikalauja,— atsiliepė Bostonas. —Betgi jie ne čia, tie jų vaikai. Jie jau kada išvežti. —O iš kur jiems žinoti?—atsakė Bostonas.— Jie žvėrys, jie žino viena: čionai atvedė pėdsakai, todėl čia jiems viskas — galas, visų kelių pabaiga. Nueik ir paaiškink. Gaila, kad manęs tąsyk nebuvo namie. Už tokį darbą būčiau sprandą nusukęs tam šunsnukiui Bazarbajui. Laimikį pasiglemžė pats, o mokėti reikės mums... Patvirtindamas jo žodžius, virš aviganių stovyklos aidėjo staugimas, čia gūdus ir graudulingas, čia tūžmingas ir piktas — sielvarto apakinti vilkai suko ratus, gūžinėjo tamsoje. Ypač smarkiai stūgavo Akbara. Ji raudojo tarsi moteriškė kapuose, ir Guliumkan prisiminė, kaip ji pati raudojo ir daužė galvą į sieną, kai perėjoje žuvo Ernazaras— ją apėmė baisus liūdesys, Guliumkan sukando dantis, kad neprasižiotų ir nepradėtų pasakoti Bostonui to, apie ką galvojo ir ką jautė tomis minutėmis. Taip jie gulėjo atviromis akimis, vien mažasis Kendžešas, nekaltas kūdikis, miegojo saldžiausiu miegu. Klausydama Akbaros, ilgesingai raudančios savo pagrobtų vilkiukų, motina dar smarkiau nuogąstavo dėl savo vaiko, nors jam niekas negrėsė. Virš kalnų sušvyksojo ankstyva aušra. Padangėje, baigusi savo tarnybą, skydo ir sklaidėsi tamsa, blėso žvaigždės, ėmė ryškėti artimi ir tolimi kalnai, ir žemė pamažu virto žeme... Tą valandą vilkai, Akbara ir Taščainaras, slinko į kalnus link Bašato tarpeklio. Jų siluetai čia išryškėdavo ant kalvelių, čia ištirpdavo migloje. Vilkai kiūtino niūrūs — vaikų praradimas ir nepaliaujamas staugimas per visą naktį atėmė jėgas. Ne taip toli pakeliui buvo tasai įklonis, kur liko didelė dalis nesudoroto jako, kurį jie vakar buvo nudobę. Paprastai jie nebūtų praleidę progos dar kartą ligi soties prisiėsti šviežienos, bet šįsyk Akbara nepanoro grįžti prie teisėto grobio, o Taščainaras nedrįso šitaip elgtis be jos, anabašos, leidimo. Saulei tekant, netoli irštvos Akbara pasileido galvotrūkčiais, tarsi jos būtų laukę žindukliai. Šita apgaulė ir iliuzija persidavė ir Taščainarui, ir šit jie abu jau skuodė tarpekliu — pirmyn juos ginė viltis išvysti savo jauniklius. Viskas pasikartojo — landomis prasmukusi pro brūzgynus, Akbara šmurkštelėjo į urvą po uolos iškyša, iš naujo apuostė visas pakampes, šaltą pakratą, iš naujo įsitikino, kad jos žinduklių čia nėra ir, neketindama su šituo taikstytis, išpuolė iš urvo, pamišusi iš sielvarto, vėlei grybštelėjo Taščainarą, nevykusiai susidūrusį su ja prie išėjimo, iš naujo ėmė blaškytis palei upelį, uosdama vakarykščiai paliktus Bazarbajaus pėdsakus. Viskas čia buvo priešiška ir šlykštu — ypač į akmenį atremtas nugertas butelis degtinės. Aštrus ir gižus tvaikas vilkę galutinai išvedė iš kantrybės, ji urzgė, kandžiojo pati save, graužė žemę, paskui pratisai suinkštė, užvertusi galvą, pravirko visu balsu, tarytum būtų mirtinai nuskriausta, o iš jos neregėtai mėlynų akių birte pabiro drumstos ašaros. Ir niekas negalėjo numaldyti jos širdgėlos, niekas negalėjo atsišaukti rauda į jos raudą. Didingi kalnynai stūksojo šalti. ..

III Kitos dienos rytą maždaug dešimtą valandą Bazarbajus Noigutovas susirengė balnoti arklį, ketindamas aplankyti rajono centrą, bet netikėtai pastebėjo jų pusėn jojantį raitelį. Įdomu, ko anam prireikė Tamano žiemos stovykloje? Raitelis geltonais atlapotais avikailių kailiniais ir lapine kepure pusiaurisčia jojo slėsniosios atkalnės pašlaite iš vakarų pusės. Jis nepriekaištingai laikėsi balne. Bazarbajus iškart atpažino jojiką ir įdėmiai įsistebeilijęs į auksaplaukį donietį įsitikino, kad neapsiriko — ant Donkuliuko šen jojo pats Bostonas Urkunčijevas. Netikėtas Bostono pasirodymas nemaloniai nustebino Bazarbajų, taip nemaloniai, jog jis pastūmė šalin balną ir nutarė palaukti nemėgstamo kaimyno, o kad Bostonas negalvotų, jog jis jo lūkuriuoja, ėmė šiaudų kuokštu šluostyti žirgą. Nudavė, kad yra itin užsiėmęs. Bazarbajų apėmė kažkoks keistas jausmas, tarsi Bostonas būtų iš netyčių užklupęs jį. Jis apmetė žvilgsniu sodybą, avides, piemenis, nuo pat ryto įnikusius į savo darbus,—ar visur tvarka. Žinoma, Bostono stovykloje tvarka geresnė, Bostonas darbe plėšosi kaip žvėris, užtat jis ir pirmūnas (pikti liežuviai skalambino, kad anais šauniais laikais jį būtų išbuožinę ir ištrėmę į Sibirą), o Bazarbajus kas —niekuo neišsiskiriantis eilinis Azijos čabanas. Tokių kaip jis kalnuose ir stepėse devynios galybės, jie ir gano tas milijonines kaimenes, kurių kanopos neleidžia stybtelėti ir suvešėti žolei, vos išdygusią sutrypia su žemėmis. Be to, pagal Jurgį ir kepurė. Vienas dalykas — Bostonas, kitas — jis. Kol Bostonas jojo artyn, Bazarbajaus galvoje dūzgė minčių spiečius. „Ir ko tasai buožėkas taip ūmai iš pat ankstaus ryto čionai atsidangino? Niekados taip nėra buvę! — stebėjosi Bazarbajus.— Ką tai reiškia? Kokio galo jam reikia?" Buvo beketinąs pasikviesti Bostoną į trobą, bet pagalvojęs apie savo būstą, apleistą brigados namelį, ir visų pirma apie savo žmoną, nelaimingą pikčiurną Kok Tursun (argi galima ją lyginti su Guliumkan!), atsisakė šios minties. Prijojęs Tamano stovyklą, Bostonas pakiemy pristabdė žirgą, apsidairė į šalis ir, pastebėjęs palei stoginę patį šeimininką, pasuko prie jo. Jie santūriai pasisveikino — Bostonas nelipo nuo žirgo, Bazarbajus dirbo toliau savo darbą. Beje, dėl to nė vienas nėmaž neįsižeidė. —Gerai, kad tave radau,— tarė Bostonas, delnu glostydamas ūsus. —Kaip matai, esu savo vietoj. Kas nutiko, jei ne paslaptis? —Kokia ten paslaptis, turiu reikalą. —Na, žinoma, toks žmogus kaip tu be reikalo neatjos,— išdidžiai pratarė Bazarbajus.—Teisingai sakau? —Teisingai. —Tuomet lipk nuo arklio, jeigu atjojai su reikalu. Bostonas tylomis nulipo žemėn, pririšo Donkuliuką prie stulpo. Kaip visados, taip ir šįkart nepamiršo — atleido paspręstę, kad diržai neveržtų žirgui krūtinės ir jis pailsėtų, o pailsėjęs smagiau bėgtų. Paskum apsižvalgė, tarsi įvertindamas, kas vyksta kieme. —Ko stovi? Ko žiūrinėj i?— prastai slėpdamas erzulį, šūktelėjo Bazarbajus.— Sėskis va ant kaladės,— pasiūlė jis, o pats įsitaisė ant traktoriaus padangos, kuri mėtėsi po kojomis. Jiedu nužvelgė vienas kitą su įprastu gaižiu nepalankumu. Bazarbajui nepatiko viskas — ir kad Bostono kailiniai geri, apkraštuoti juoda ėrena, ir kad jie atlapoti ant plačios krūtinės, ir kad jis pats sveikas ir drūtas, ir kad akys jo giedros, ir kad veidas tamsus it varis, o juk Bostonas kokiais penkeriais metais vyresnis už jį, Bazarbajui nepatiko netgi tai, kad vakar naktį Bostonas tikriausiai gulėjo vienoje lovoje su Guliumkan, nors atrodytų, kuo jis čia dėtas. —Klok savo reikalą, aš klausau,— linktelėjo Bazarbajus. —Taigi mat koks mano reikalas,— pradėjo Bostonas,— štai aš ir kurdžuną atsivežiau, prie balno prisirišęs. Bazarbajau, atiduok man tuos vilkiukus. Reikia juos grąžinti į vietą. —Į kokią vietą? —Nunešti į gūžtą. —Šit kaip! — pašaipiai sukreipė veidą Bazarbajus.— O aš galvoju, ko gi tasai mūsų pirmūnas iš pat ryto prisistatė. Metė visus darbus ir atšuoliavo. Bostonai, tu, man regis, pamiršai, kad aš ne per piemenį pas tave tarnauju. Aš toks pat čabanas kaip ir tu. Ir tu man nekomanduok. —Apie kokias komandas čia šneki! Pala, nesikarščiuok, išklausyk ramiai. Jeigu manai, kad vilkai pamirš, kas vakar atsitiko, tai tu, Bazarbajau, smarkiai klysti. —O kas man! Tegul nepamiršta, kas man darbo, o ir tau kas? —O tas, kad šiąnakt mes akių nesumerkėme, vilkai dviem balsais kaukė. Tie žvėrys nenurims, kol neatgaus savo vaikų. Aš pažįstu vilkų būdą. Bostonas atėjo pas jį kaip prašytojas. Todėl Bazarbajui taip ir knietėjo pasityčioti, parodyti savo galią. Kad Bostonas ateitų pas jį su prašymu — to ir sapne nesapnuota. Jeigu jau išpuolė tokia proga, Bazarbajus nutarė dykai jos nepraleisti. Be visa ko jam toptelėjo piktdžiugiška mintelė: gerai, kad vilkai nedavė jiems naktį ramybės, gerai, kad Bostonui rūpėjo ne Guliumkan glamonės. Kad šitaip visada! Šnairai dėbtelėjęs į Bostoną, jis pasakė: —Nekvaršink man galvos, Bostonai! Radai mat kvailį! Ne tam aš vilkiukus susišlaviau, kad grąžinčiau juos kone su atsiprašymais. Pernelyg gudrus nori būti! Beje, tavo interesai vienokie, o mano kitokie. Ir man nusispjauti į tavo ir tavo bobos miegą, man nei šilta, nei šalta, ar judu miegojot, ar nemiegojot. —Pagalvok, Bazarbajau, nekirsk iš peties. —O ko čia galvoti? —Be reikalo tu šitaip,— vos valdydamasis tarė Bostonas. Jis suprato, kad padarė didelę klaidą. Beliko išmėginti paskutinę priemonę.— Tada tarkimės šitaip,— pasakė, iš paskutiniųjų tvardydamasis,— tu parduodi, o aš perku! Vis viena vilkiukus tu parduosi, tad parduok juos man. Siūlyk kainą — ir sukertam rankom! —Neparduosiu! — Bazarbajus net pašoko.— Už jokius pinigus tau neparduosiu. Pamanyk, ko užsigeidė — parduok! Tu turi pinigų, o aš neturiu! Bet aš spjaunu į tavo pinigus. Verčiau vilkiukus pragersiu, bet tau neparduosiu, girdi? Spjaut man į tave! Klausyk, lipk greičiau ant savo arklio ir nešdinkis geruoju! —Nepaikiok, Bazarbajau. Pasišnekėkim kaip vyras su vyru. Koks tau skirtumas, kam parduosi vilkiukus? —O toks! Ne tau mane mokyti. Aš mokytas ir be tavo pagalbos. O jei nori, aš tau tokį bambatrinį užtaisysiu partiniame susirinkime, kur tu visados lendi į priekį, mat pirmūnų pirmūnas, visus mokai, visiems galvas kvaršini, taigi aš tau taip užtaisysiu, kad bemat pamirši, iš kurios pusės saulė teka ir kurion leidžiasi. Tokį bambatrinį užtaisysiu, kad ligi mirties neužmirši! —Na na! — nuoširdžiai nustebo Bostonas, nejučia atsitverdamas ranka nuo Bazarbajaus,— liaukis mane gąsdinęs, paaiškink, už ką įsiūtai? —Už ką įsiutau? O už tą! Tu eini prieš valdžią. Aišku! Tu vienas protingas! Viršininkai reikalauja naikinti plėšrūnus, o tu nutarei pasigailėti vilkų, nutarei juos veisti — ar ne taip? Pagalvok pats savo buožiška galva! Aš sunaikinau visą vilkų vadą, valstybei didelę naudą atnešiau, o tu nori grąžinti juos į gūžtą. Tegul auga, tegul veisiasi — argi ne šitaip? Dar ir mane nori papirkti! —Noriu ne tave pąpirkti — verčiau mano akys tavęs neregėtų,— o vilkiukus nupirkti. Be reikalo mane vos ne teismais gąsdini. Iš pradžių pamąstyk, pasuk makaulę, ką tu darai ir kas toks esi, šitaip elgdamasis! Pirma sunaikink suaugusius vilkus, jeigu esi toks didvyris! Jeigu jau aptikai irštvą, nudobk visų pirma vilkę. O jei blauzdos per skystos, pranešk kitiems, girdi, taip ir anaip, ir tegul to darbo imasi tas, kam užteks spėko. —O kam tokiam, ar tik ne tau? —O kad ir man! Pabandyk dabar tuos vilkus surasti — gaudyk vėją laukuose. Išdraskei jų irštvą, dabar vilko su vilke ne-besuseksi, nebenudobsi. Dabar jie siautės po visą apylinkę, pjaus gyvulius, keršys žmogui kaip įmanydami — pabandyk su jais susidoroti. Ar apie tai pagalvojai? —Šnekėk, šnekėk, atsirado mat vilkų advokatas. Kaip tu įrodysi — kas tavim patikės? Apie vilkus šneki kaip apie žmones, įpratai muilint smegenis. Aš tave permatau kiaurai! Pasakysiu tau kitaip. Jeigu tu atsibeldei čionai manęs prievartauti. ..— Nebaigęs sakinio, Bazarbajus nusiplėšė kepurę nuo plikos galvos, prišoko prie Bostono: nei pridėti, nei atimti — kietakaktis bulius — ir jiedu sustojo priešais, veidas į veidą, abu šnopavo, juos dusino neapykanta. —Ką dar pasakysi? — užkimusiu nuo įtampos balsu paklausė Bostonas.— Man laikas brangus! —Aš seniai žinojau, kad esi nagas, vien savo nauda tesirūpini, viską tempi sau, dėl to ir po susirinkimus šlaistaisi — be piemens, matai, ten neapsieitų. Tik niekas nežino, kad dvesi iš pavydo kaip šuo, kai kitam kas nors pavyksta. Matai, ne tu nučiupai laimikį, ne tu sušlavei vilkų vadą, štai ir nesitveri savo kailyje, per naktis nemiegi, kai kitam šiokia tokia sėkmė išpuola! —Tfu! — neiškentęs nusispjovė Bostonas.— O aš dar kalbuosi su šitokiu šunsnukiu! Aš pats kvailys! Neverta buvo čia joti! Baigiam šnekas! Viskas! Jei ir atiduotum vilkiukus — dabar nebeimčiau. Drožk prie savo darbo! Nejuokais įširdęs Bostonas priėjo prie stulpelio, prie kurio buvo pririštas arklys, plėšte išplėšė grandį, taip trūktelėjo paspręstę, kad arklys net susverdėjo, ir vienu šuoliu stryktelėjo į balną. Jis taip įpyko, jog nebegirdėjo kaip jį šaukia Bazarbajaus žmona. Vargšė moteris truputį pavėlavo. Eidama iš trobos, jinai pastebėjo, kad jos vyras su kažkuo kitu garsiai kalbasi, mostaguoja rankomis. „Su kuo jis tenai?—pagalvojo.— Nejaugi atjojo pats Bostonas, o kodėl jis negali atjoti?" Bet ji tuoj pat suprato, kad vyrai kažin ko ginčijasi ir nuskubėjo prie jų. Tačiau pribėgti nespėjo — Bostonas movė lauk ant auksaspalvio doniečio, jis atrodė baisiausiai įtūžęs. Užsimaukšlinęs lapinę kepurę, jis perliejo rimbu žirgą ir išrūko iš kiemo, jo kailinių skvernai plasnojo kaip sparnai. —Bostonai! Bostonai! Palauk! Paklausyk manęs! — šūktelėjo Kok Tursun, bet Bostonas negrįžtelėjo — nežinia, ar neišgirdo, ar nepanoro atsiliepti. —Kodėl įžeidei žmogų? Dėl ko susiginčijot? — Kok Tursun ėmė remti Bazarbajų. —Ne tavo reikalas! Ir neplyšauk! Kurių galų tu jį šauki? Kas jis tau? —Kartą per šimtą metų žmogus atjojo pas tave, o tu? Ir kas tave tokį į pasaulį paleido? Išgama tu, ne žmogus! Žmonos žodžiai tik suerzino Bazarbajų, jis stryktelėjo aukštyn, užšoko ant kaladės ir aprėkė tolstantį Bostoną: —Suminsiu kaip rupūžę! Ne ant tokio papučlei! Įpratai, kad visi tau lankstytųsi! Aš tave... - —Liaukis! Gana! — Kok Tursun narsiai puolė prie vyro, nutempė jį nuo kaladės.— Verčiau primušk mane, už ką įžeidinėji žmogų? Už ką! —Atstok, cholera! — pastūmė ją Bazarbajus.— Kas tau darbo? Jis mat nutarė, kad Bazarbajus prieš jį klūpčios ir tūpčios. Girdi, prašom pasiimti, dėl dievo meilės, vilkiukus, tegul būna tavo valia! Ne ant tokio papuolei! —Tai viskas dėl vilkiukų? — nusistebėjo Kok Tursun.— Būta dėl ko! Pasaulio pabaiga! Kokia sarmata...

IV Tą dieną vilkai pakilo iš senosios vietos. Ir ne šiaip sau pakilo, bet apleido irštvą, nebegrįžo nakvoti ir ėmė bastytis pašaliais — čia liūdnai gulinėjo kur pakliuvo, čia vėlei klajojo po apylinkes, pernelyg nesislapstė, elgėsi akiplėšiškai, tarsi būtų nustoję sergėtis žmonių. Tomis dienomis daugelis apylinkės čabanų matė juos pačiose netikėčiausiose vietose. Ir visada vilkė, nunėrusi galvą, bėgo priekyje, lyg pakvaišusi, o vilkas ištikimai sekė pavymui. Įspūdis buvo toks, tarsi ši pora ieškotų pražūties — taip akivaizdžiai jie nepaisė pavojų. Keletą sykių, sukėlę neregėtą sąmyšį tarp šunų, jie prabėgo pro pat sodybas ir avides. Sūnys paklaikusiai skalijo, siuto, nėrėsi iš kailio, grasino tučtuojau mestis į antpuolį, bet vilkai nekreipė į juos nė mažiausio dėmesio, ir netgi tada, kai žmonės šaudė jiems pavymui, spūdino savo keliu, nespartindami žingsnio, tarsi šūvių nė negirdėtų. Gandas apie šių keistų vilkų drąsą skambėjo po apylinkes Kalbos pasklido dar plačiau, kai Akbara ir Taščainaras sulaužė vilkų tabu ir ėmė puldinėti žmones. Kartą vidury šviesios dienos jie užspeitė traktoristą stačiai ant kelio. Užstrigo vairas ir traktoristas, jaunas vaikinukas, palindo po apačia pasižiūrėti kas gi atsitiko. Jis ilgai tenai krapštėsi, darbavosi raktais, kol staiga netoliese pastebėjo du vilkus, brendančius per tirpstantį sniegą —jie ėjo link jo. Labiausiai jį pritrenkė vilkų akys. Įbedę nuožmų, pasak jo, pastėrusį žvilgsnį jie artinosi, beje, vilkė buvo truputį žemesnė ir mėlynakė. Jos akys buvo drėgnos ir įdėmios. Gerai, kad vaikinas nesuglumo, spėjo įšokti į kabiną ir užtrenkti dureles. Gerai, kad motoras užsivedė nuo starterio, nes anksčiau nesyk tekdavo jį užvedinėti rankena. O dabar tiesiog pasisekė. Traktorius suburzgė, vilkai atšoko, bet nebėgo šalin vis taikėsi prisiartinti čia iš vienos, čia iš kitos puses. Kitą sykį per stebuklą išsigelbėjo paauglys piemenukas. Ir vėlgi viskas vyko dieną. Raitas ant asiliuko jis išjojo parsivežti malkų, ne kažin kiek nutolo nuo namų —norėjo prisikirsti žagarų prakurams. Kol jis krūmeliuose pjautuvu kirto sausus virbus, iš kažkur išpuolė du vilkai. Asiliukas net subliauti nespėjo. Antpuolis buvo staigus, tylus ir kruvinas. Berniukas skuodė, nepaleisdamas iš rankų pjautuvo, pasiekęs avidę, griuvo ant žemės ir sukliko nesavu balsu. Kai žmonės su šautuvais iš avidės nudūmė prie anų krūmelių, vilkai neskubia ristele leidosi kiton pusėn kalvos ir dingo. Net šūviai neprivertė jų paspartinti žingsnio... O neilgai trukus vilkai suruošė tikras skerdynes, užpuldami motinines avis, išleistas pasiganyti netoli avidės. Niekas nematė, kaip tai atsitiko. Žmonės susizgribo tik tada, kai likę gyvi gyvulėliai išsigandę parlėkė į kiemą. Pusantros dešimties motininių avių gulėjo ganykloje sudraskytos. Visos jos buvo papjautos žvėriškai, perkandą gerkles, vilkai jas nudobė beprasmiškai-ne pasisotinimui, o vien tam, kad nugalabytų. Ir pasipylė Akbaros ir Taščainaro piktadarybės. Ir pasklido apie juos baisingas girdas. Tačiau žmonės matė tik išorinę šios nelaimės pusę ir nežinojo tikrosios keršto priežasties — nenutuokė apie beviltišką motinos vilkės sielvartą dėl pagrobtų iš gūžtos vilkiukų. Bazarbajus lėbavo, kvailiojo - pragėrinėjo lengvai uždirbtus pinigus, tomis dienomis jis trankėsi po pakrantės kurortų restoranus kurie ne sezono metu karksojo tušti ir niūrūs, užtat degtinės visur buvo ligi soties. Ir visur Bazarbajus, pripūtęs, kad net plikė įkaisdavo ligi raudonumo, šnekėjo vieną ir tą patį — apie tai, kaip jis pavarė pasipūtėlį, pasikėlusį į didybę Bostoną, tą nagą ir smaką, nedemaskuotą slaptąjį buožėką, kuris ankstesniais laikais būtų buvęs pastatytas prie sienos ir nudėtas. Gaila, kad tie laikai praėjo. Tokį tipą nukepti — šventas dalykas! O kaip kitaip! Dvidešimtaisiais trisdešimtaisiais metais bet kuris milicininkas galėjo nupilti tiek buožę, tiek turtuolį stačiai jo paties kieme. Apie tai knygose rašoma ir per radiją buvo kalbama, kaip vienas buožė engė, niekino samdinį, ir dėl to jį sutvarkė vidury šviesios dienos, visiems matant, kad nebenorėtų skriausti varguomenės. Bet labiausiai Bazarbajus mėgo pasakoti, pats įsiaudrindamas nuo savo žodžių, kaip jis parodė Bostonui duris, kaip jis jį plūdo ir koneveikė, kai šis atsibeldė pas jį į Tamaną. Bazarbajaus sugėrovai, dažniausiai žiemą be darbo slampinėjantys sezoniniai poilsio namų darbininkai, kvatojo taip, kad žvangėjo langai šaltose, tabaku pradvisusiose viešojo maitinimo įstaigų patalpose, jie linkčiojo, pritarinėjo girtam Bazarbajui, dar labiau kurstydami jo pagyrūniškus tauškalus. Tos šnekos pasiekdavo ir Bostono ausis. Štai kodėl nutiko didelis skandalas per pasitarimą pas tarybinio ūkio direktorių. Išvakarėse Bostonas visą naktį prasivartė, miegoti neleido užplūdusios sunkios mintys. O viskas prasidėjo nuo to, kad netoli jo stovyklavietės vėl ėmė slampinėti vilkai ir vėl užplėšė savo nepakeliamą, sielą draskančią giesmę, ir vėl, drebėdama iš baimės, Guliumkan glaustėsi prie vyro, o paskui neiškentusi vėl atsinešė miegantį Kendžešą į lovą, mylavo jį, dangstė savo kūnu, sakytum jam kažkas grėstų. Bostonas nuo to jautėsi lyg nesavas, nors ir suprato, kad moteriai atleistina tamsos ir neįprastų garsų baimė. Keletą kartų Bostonas baudėsi eiti laukan ir paleisti papliūpą iš šautuvo, bet žmona neleido, nenorėjo nė minutę likti viena. Paskui ji vis dėlto užmigo neramiu jautriu miegu, o Bostonui taip ir nepavyko įveikti nemigos. Visokiausios mintys lindo į galvą. Ir išeidavo, kad kuo ilgiau jis gyveno margame pasaulyje, tuo sunkiau ir sudėtingiau darėsi gyventi, ir ne tiek gyventi, kiek permanyti gyvenimo prasmę. Visa, kas anksčiau neateidavo į galvą arba tik neaiškiai krebždėdavo sielos gilumoje, dabar brovėsi į mintis, atkakliai reikalavo atsakymo, kas yra kas. Juk nuo pat mažens duoną jis pelnė savo triūsu. Jam išpuolė sunki dalia: tėvas žuvo kare, jam besimokant antroje klasėje, po to pasimirė motina, vyresnieji broliai ir seserys iškriko kas sau, kai kurie jau buvo apleidę ir šį pasaulį, ir jis už viską turėjo dėkoti vien sau, savo triūsui. Nūnai jis suprato, kad diena iš dienos jis atkakliai ir nenukrypstamai artėjo prie kažkokio savo paties užsibrėžto tikslo, dirbo nenuleisdamas rankų, ir tikėjo, kad darbe glūdi gyvenimo prasmė. Su tokiu pat pasišventimu jis vertė dirbti ir tuos, kuriems vadovavo. Daugumą, kurie išėjo jo mokyklą, jis išvedė į žmones, išmokė dirbti, o tuo pačiu išmokė branginti gyvenimą dirbant. Žmonių, kurie šitokio tikslo nesiekė, Bostonas atvirai nemėgo ir nesuprato. Laikė juos niekam tikusiais. Buvo jiems šykštus ir rūstus. Jis žinojo, kad ne vienas už akių jį dergė, vadino nagu ir buože, apmaudavo, kad Bostonas per vėlai gimė, kitaip putų jo kauleliai Sibiro sniegynuose. Bostonas į niekintojus paprastai nekreipė dėmesio, nereagavo į paskalas, nes nė karto nebuvo suabejojęs, kad teisybė yra jo pusėje, kitaip negalėjo būti, kitaip žemė turėtų apsiversti. Ta mintimi jis buvo įtikėjęs, lygiai kaip ir tuo, kad saulė pateka rytuose. Ir tik vieną sykį akloji lemtis parklupdė jį ir privertė skaudžiai gailėtis, nuo tada jis pažino abejonių sunkumą ir kartėlį...

V Su Ernazaru, velioniu Guliumkan vyru, ligi to tragiško įvykio jie drauge dirbo trejus metus. Geras buvo darbininkas, blogo žodžio nepasakytumei, ir žmogus patikimas — kaip tik toks ir buvo reikalingas Bostono brigadai. Ernazaras pats atėjo pas jį, ir nuo to prasidėjo bendras jų darbas. Kartą rudenį jis atjojo pas Bostoną į Beškungėjų, kur tąsyk prieš žiemą buvo ganoma jo banda. Pareiškė, kad atvyko pasišnekėti. Prie arbatos kaip sykis ir pasišnekėjo. Nusibodo, skundėsi Ernazaras, dirbti su bet kuo, stenkis nesistengęs, vis viena iš tavo pastangų menka nauda, kai vyriausias čabanas nėra šeimininkas. Metai vis bėga, dvi dukterys auga, nespėsi apsidairyti, reikės jas tekinti, laikas lekia greitai, bet kad ir kiek dirbčiau, vis tiek skolose klimpstu, namą pasistačiau, kas nežino, kiek tai kainuoja, o pas tave, Boske, šitaip pagarbiai kreipėsi į jį, pasakysiu neslėpdamas, ir padirbėti galima, ir uždirbti. Už vilnas, už prieauglį, už priesvorį tu, Boske, nuolat gauni premijas, ir nemažas. Štai ir noriu prašyti, jeigu tu nieko prieš, kad pakalbėtume! su direktoriumi, tegul perkelia mane į tavo brigadą pirmuoju čabanu, būčiau dešinė tavo ranka. Neapvilsiu, supranti pats, kitaip nebūčiau pradėjęs šnekos... Bostonas pažinojo Ernazarą iš anksčiau, šiaip ar taip, juk gyveno viename ūkyje, be to, Guliumkan buvo tolima jo žmonos Arzygul giminaitė. Taigi savi žmonės. Bet svarbiausia, kad Bostonas išsyk patikėjo Ernazaru ir vėliau niekada nesigailėjo. Štai nuo ko viskas ir prasidėjo, nuo šito paprasto gyvenimiško įvykio. Sutarė jie be vargo, nes Ernazaras, kaip ir Bostonas, buvo šeimininkas iš prigimimo, kitų akimis žiūrint — kvailys kaip reta: ūkio gyvulius žiūrėjo it savus, tarsi jie jam priklausytų. Gal nesveikas? O iš to išplaukė ir visa kita — ir dirbo kaip sau, ir ūkio turtu rūpinosi kaip savu. Darbštumas Ernazarui buvo įaugęs į kraują. Juo jis buvo apdovanotas nuo prigimties, o vėliau lavino jį, ugdė, ši savybė yra visuotina, ji būdinga visiems žmonėms, tik vieni ją lavina, o kiti ne. Rimčiau pagalvojus, argi maža aplinkui tinginių — ir suaugusių, ir jaunų, vyrų ir moterų. Sakytum žmonės nesuprastų, kad gyvenime daugybės visokių nelaimių ir skurdo kaltininkas visais laikais buvo ir tebėra tingumas. Bet Bostonas ir Ernazaras buvo tikri darbštuoliai, todėl juos siejo dvasios giminystė. Dėl to jiedu dirbo draugiškai ir sutartinai, suprato vienas kitą iš pusės žodžio. Tačiau atsitiko taip, kad, ko gero, šis bruožas ir suvaidino lemtingą vaidmenį jų gyvenime... Beje, kas žino, taip ar kitaip... Dalykas tas, kad gerokai anksčiau prieš brigadines ir šeimynines rangas Bostonas Urkunčijevas turbūt kažkokios intuicijos dėka, bet kuriai progai pasitaikius, prisispyręs reikalavo, kad jam, teisingiau tariant, jo brigadai būtų priskirta žemė pastoviam naudojimui. Šio paprasčiausio, tiesa, naiviai skelbiamo siekio, o kai kurių ortodoksų akimis žiūrint, iššūkio esmė buvo ta, kad tegul, girdi, man būna atrėžta sava ganyklų teritorija, tai yra sava žemė, tegul man būna paskirtos savos avidės, už kurias atsakyčiau aš pats, o ne ūkvedys-komendantas, kuriam galvos neskauda dėl tekančio stogo, tegul kalnuose man priklauso vasaros ganyklos, kad mano avys nebūtų vaikomos kur papuola, ir tegul visi žino, kad šitos ganyklos paskirtos man, Bostonui, o ne kam kitam, ir kad visą šį turtą aš galėčiau tvarkyti kaip šeimininkas, kaip darbininkas, ir tada aš nuveiksiu šimtą kartų daugiau ir duosiu žymiai daugiau produkcijos negu nuasmenintoje žemėje, kurioje plušu kaip koks samdinys — džaldama (Džaldama — nuomininkas), kuris kitą rudenį išsidangins nežinia kur. Ne, nesulaukė pritarimo šita Bostono idėja. Iš pradžių visi sutikdavo, taip, žinoma, viskas teisinga, išmintinga, reikėtų visiems paskirti savus plotus, tegul žmonės jaučiasi šeimininkais, tegul tatai žino vaikai ir šeimos ir drauge pluša savo žemėje, tačiau užtekdavo kuriam nors budresniam vietiniam politekonomistui suabejoti, ar šitaip nesikėsinama į švenčiausius socializmo principus, ir visi traukdavosi atatupsti ir imdavo šnekėti atvirkščiai, įrodinėti tai, kas aišku ir be jokio įrodymo. Niekas negeidė eretiko šlovės. Tik Bostonas Urkunčijevas — tamsus piemuo —kone kiekviename ūkio ar rajono susirinkime užsispyręs kartojo tą patį. Jo klausėsi, žavėjosi, juokavo: ką tu jam, tokiam Bostonui, gali padaryti, šneka ką galvoja, jis neturi ko prarasti, iš darbo jo niekas neatleis, karjeros nesužlugdys. Laimės kūdikis! Ir kiekvieną sykį jis sulaukdavo atkirčio iš teorinių pozicijų — ypač šiame bare stengėsi tarybinio ūkio partorgas Kočkorbajevas, tipiškas mokslinčius su srities partinės mokyklos diplomu. Bostono santykiai su šituo Kočkorbajevu buvo kone anekdotiški. Ne vienerius metus jis buvo ūkio partorgu, tačiau Bostonui taip ir nepavyko išsiaiškinti — ar Kočkorbajevas apsimetinėjo esąs naivus formalistas (turbūt tai teikė jam šiokį tokį pranašumą), ar išties toks buvo. Iš pažiūros toks rausvažandis skapas — glotnutis kaip kiaušinis, visuomet su kaklaryšiu, visuomet nešinas kažkokiu aplanku, visuomet susirūpinęs — reikalai reikalėliai — greitai vaikšto, greitai kalba, lyg laikraštį skaitytų. Kartais Bostonas pagalvodavo: gal ir per sapną jis kalba kaip iš rašto. —Drauge Urkunčijevai, — iš tribūnos Kočkorbajevas priekaištavo Bostonui,— seniai turėtumėte žinoti, kad žemė pas mus yra visaliaudinė nuosavybė. Taip parašyta konstitucijoje. Žemė mūsų šalyje priklauso liaudžiai ir niekam daugiau. O jūs reikalaujate jos sau, galima sakyti, reikalaujate atiduoti jums vos ne kaip privačią nuosavybę žiemos ir vasaros ganyklas, avides, pašarus ir kitą inventorių. Šito mes negalime leisti —mes neturime teisės iškraipyti socializmo principų. Ar jūs suprantate, kurion pusėn jūs lenkiate ir kur norite mus nuvesti! —Niekur aš nieko nenoriu nuvesti, — nepasiduodavo Bostonas.— Jeigu šeimininkas esu ne aš, o liaudis, tegul tada liaudis ir dirba mano avidėje, o aš pažiūrėsiu, kas iš to išeis. Jeigu aš nesu savo reikalo šeimininkas, tai vis tiek kažkas galų gale turi būti šeimininkas? —Liaudis, drauge Urkunčijevai, dar sykį kartoju — tarybinė liaudis, valstybė. —Liaudis? O kas aš, jūsų manymu? Niekaip nesuimu į galvą. Kodėl aš ne valstybė? Sekretoriau, berods esi jaunas ir mokytas, tačiau ko jus tenai mokė; jei aš tavo žodžių nesuprantu? —Drauge Urkunčijevai, pagal jūsų dūdelę aš nešoksiu, kadangi jūs skleidžiate buožišką demagogiją, bet atsiminkite — jūsų laikai praėjo, ir mes niekam neleisime kėsintis į socializmo pagrindus. —Na, žiūrėkit, jums, valdžiai, geriau matyti,— atsikirsdavo Bostonas,— tačiau aš vis tiek laikysiuos savo nuomonės, nes dirbti reikia man, o ne kam kitam. Truputėlį kas — jūs man burną užkemšate: liaudis, liaudis! Liaudis — šeimininkė! Na, gerai. Tegul tada liaudis ir išsprendžia šį reikalą: kasmet gyvulių vis daugėja ir daugėja, tarybiniame ūkyje vien smulkiųjų galvijų keturiasdešimt tūkstančių — anksčiau tokios galybės niekas nė nesapnavo, laisvų žemių vis mažiau, o planai didėja. Spręskite patys: anksčiau nuo vienos avies aš kirpau po tris kilogramus septynis šimtus gramų vilnų, o prieš dvidešimt metų pradėjau — visi žino — nuo dviejų kilogramų, taigi per dvylika metų su didžiausiu vargu vilnų padaugėjo kilogramu septyniais šimtais gramų. O dabar planas per metus padidinamas puse kilogramo. Iš kur aš jį paimsiu? Bene aš burtininkas koks? O jeigu plano neįvykdysiu, brigada nieko negaus. O jei su šeimomis. Kam tada žmonės dirba, ištisus metus paskui avis sekioja? O kaip įvykdyti tokį planą, kai kiekvienas čabanas taip ir suka ratus it vanagas, taip ir taikosi nutverti geresnę ganyklą, nes žemė bendra, ir nė vienas nėra šeimininkas. Kiek peštynių yra buvę dėl tų ganyklų, o tu, sekretoriau, nė velnio nedirbi ir direktoriui rankas pančioji! Manai, kad aš nematau? —Ką aš dirbu ir ko nedirbu — sprendžia rajkomas. Bet ir rajkomas nepritars jūsų pavojingai avantiūrai, drauge Urkun-čijevai! Ir taip kiekvieną kartą kalbos nueidavo vėjais... O čia vėlgi likimas į čabanų brigadą atvedė Ernazarą, ir Bostonas įgijo artimą bendramintį ir sąjungininką. Jų žmonos, Arzygul ir Guliumkan, pasišaipydavo: toks tokį pažino — jiems kad tik dirbti, nei miego nereikia, nei poilsio. Štai tada jiedu ir sumanė išginti vasarai bandas į Ala Mongiu perėją. Šita idėja kilo Ernazarui. Kurių galų, sako, plūkiamės vasarą priekalnėse, dėl kiekvienos žolikės tąsomės už atlapų su kaimynais, ar ne geriau vasarai kraustytis anapus perėjos į Kičibelio ganyklas. Senukai šneka, kad anais laikais bajai — gyvulių augintojai traukdavę tenai su kaimenėmis ir avių bandomis. Anais laikais ir sudėję dainą „Kičibelis". Jie žinojo, kad Kičibelio džailiau nėra didelis, bet užtat žolė ten esanti pasakiška. Per penkias dienas gyvuliai atsišeria tarsi per mėnesį tvarte. Bostonas ir anksčiau apie tai pagalvodavo, tačiau dėl Kičibelio daug kas buvo neaišku. Kolūkio žmonės dar prieš karą gindavo gyvulius vasarai į Kičibelį vieninteliu įmanomu keliu — per ledinę Ala Mongiu perėją. Karo metais, kai ailuose liko vien seniai ir vaikai, niekas nebesiryžo tokiam žygiui, o vėliau skurstantys kolūkiai susijungė į vieną didelį tarybinį ūkį, pavadintą eilinio . .. mečio proga net šešių žodžių samplaika, kurį vietiniai žmonės perkrikštijo į „Beriką" pagal upelio Beriksuū vardą, ir per šitą reformų sumaištį pamažu pamiršo, kad gyvulius vasarą porą menesių, o kartais ir ilgiau, galima ganyti anapus snieguotos didžiojo Ala Mongiu perėjos. O galgi niekas nebenorėjo kopti į tokias aukštybes: juk su gyvuliais įveikti tokį sunkų kalnų kelią reikia entuziazmo, šeimininkas privalo būti be galo drąsus, jis privalo trokšti kuo geriau užlaikyti gyvulius. Kažin ar ne todėl senais laikais kirgizai susitikę teiraudavosi vienas kitą: „Mal žan amanby?" — kitaip sakant, ar sveiki gyvuliai ir namiškiai. Pirmiausia domėjosi gyvuliais. Ką gi, gyvenimas yra gyvenimas. Užsidegę šia nebenauja idėja, Bostonas ir Ernazaras su pieštukais rankose permetė visus Kičibelio variantus: net pačiais kukliausiais apskaičiavimais, atsižvelgiant į tai, kad, du kartus perkopę perėją, gyvuliai numes svorį, rizikuoti buvo verta. Sumanymas žadėjo didelę naudą — nereikėjo jokių kitų išlaidų, išskyrus atlyginimą už darbą ir lėšas laižomai draskai pervežti. Tiesa, tai kol kas buvo tik gundantys planai. Pirmiausia Bostonas nutarė kreiptis į skyriaus valdytoją, paskui į ūkio direktorių, o kreiptis į partorgą nerado reikalo. Partorgo jis nemėgo, ne sykį įsitikino — anas tik tuščiažodžiauja ir viską draudžia: to negalima, ano negalima, jam kad tik rėžti kalbas susirinkimuose, perpasakoti, kas parašyta laikraščiuose ir plasnoti su kaklaryšiu pakaklėj. O direktoriui, ūkio galvai, nupasakojo savo sumanymą: girdi, šit kaip, Ibrahimai Čotbajevičiau, mudu su Ernazaru norime prikelti iš numirusių užmirštas ganyklas anapus Ala Mongiu perėjos. Girdi, pirmiausia dviese eisime žvalgyti kelio, dairysimės, kokios ganyklos tame Kičibelyje, kokia tenai žolė, o grįžę varysimės su banda visai vasarai. Ir jeigu viskas bus taip, kaip norėtųsi, tegul toji Kičibelio ganykla būna skiriama jam, Bostonui, na, o jeigu kuris čabanas panorės kraustytis paskui jį per perėją, tegul eina, vietos pakaks, svarbiausia, kad jis, Bostonas, žinotų, kurie ganyklų plotai skirti jam ir ko jis gali tikėtis sezono bėgyje. Va su šitokiu pasiūlymu jis ir užsukęs, o po poros dienų jiedu su Ernazaru ketiną traukti į Ala Mongiu perėją, o ūkio reikalus tuo tarpu patikėsią žmonoms ir padėjėjams. —Boske, na o kaip žmonos žiūri į jūsų užmačią? — pasidomėjo direktorius.— Juk čia ne juokai, dalykas rimtas. —Lyg ir pritaria. Dėkui dievui, mano Arzygul galvota boba, o ir Guliumkan, Ernazaro žmona, nors jaunesnė, bet, regis, nekvaila. Ir tarpusavyje jos, atrodo, neblogai sutaria. Man nuo to tik smagu. Nėra blogiau, kai bobos riejasi. Tada nebe gyvenimas. .. Pasitaikydavo seniau... Ir dar šį bei tą aptarė jiedu su direktoriumi. Pasirodo, rudenį buvo organizuojama rajono pirmūnų išvyka į Maskvą, į parodą sunkiai ištariamu pavadinimu — LŪPP, ir neva Bostonas buvo sąrašuose vos ne pats pirmas. —Ibrahimai Čotbajevičiau, o ar negalėčiau važiuoti su žmona? Mano Arzygul seniai svajoja pamatyti Maskvą,— prisipažino Bostonas. —Suprantu tavo norus, Boske,— šyptelėjo direktorius,—kaip sakoma, pagyvensim, pamatysim. Kodėl gi ne? Reikėtų gauti partorgo sutikimą. Aš pašnekėsiu su juo. —Su partorgu? — susimąstė Bostonas. —Ko tu dabar abejoji, Boske? Negi jis dėl tavęs kibs prie tavo žmonos? Juk nevyriška. —Ne tai svarbu. Pamanyk, važiuosim ar nevažiuosim. Baisus čia daiktas. Va apie ką norėjau šnektelti su tavim, direktoriau. Sakyk, ar tau ūkyje labai reikalingas šitoks partorgas? Ar be jo išsiversti niekaip negali? —O ką? —Na, tiesiog norėčiau žinoti. Štai, tarkime, vežimas turi keturis ratus —ir visi savo vietoje, o jeigu pritaisytum penktąjį, tai jis nei pats suksis, nei kitiems leis. Tad ar reikalingas penktas ratas? —Matai...— Direktorius, augalotas stambus vyras siauromis akimis, įkirstomis grubokame veide, surimtėjo, ėmė kilnoti ant stalo popierius, nuleido pavargusius vokus. „Neišsimiega, sukasi kaip vijurkas",— pagalvojo Bostonas.— Po teisybei, sumanus partorgas ūkyje reikalingas,— pasakė patylėjęs. —O šitas? Direktorius žvilgtelėjo jam į veidą. —Ko gi dabar mudviem svarstyti? Jeigu ra j komas jį atsiuntė, ką bepadarysi. —Rajkomas. Va matai,— išsprūdo Bostonui.— Man kitąsyk atrodo, kad jis visą laiką apsimetinėja, jog jam kažkodėl šitaip reikia elgtis. Kodėl jis be paliovos baugina žmones, tarytum aš norėčiau sugriauti socializmą. Juk netiesa. Jeigu aš ko ir prašau, tai prašau bendram labui. Tos žemės aš niekam neparduosiu, ji kaip buvus, taip ir liks ūkio. Ir vis viena, kol aš gyvas, kol dirbu, gyvensiu savo protu. —Ko tu mane vis įtikinėji, Boske. Negalima daryti to, ką tu siūlai. —O kodėl negalima? —Todėl, kad negalima. —Argi tai atsakymas? —O ką dar tau galiu atsakyti? —Suprantu tave, Ibrahimai Čotbajevičiau. Tu sykį degei, norėjai padaryti geriau, o gavai per sprandą, tave pažemino pareigose — iš rajkomo perkėlė į tarybinį ūkį. —Teisingai, todėl aš nebenoriu gauti per sprandą: esu pamokytas. —Na matai, kiekvienas pirmiausia galvoja apie save. Aš ne prieš tai, galvoti apie save reikia, tik galvoti būtina protingai. Bausti reikia ne tą, kuris kažką padarė naujoviškai, o tą, kuris galėjo padaryti, bet nepadarė. O pas mus viskas atbulai. —Bepigu tau šnekėti,— šyptelėjo direktorius. —Visi taip mano. O man pabodo gyventi tarytum svečiuose. Koks iš svečio darbininkas? Pats supranti. Na, vieną antrą dieną kruta, o paskui jam nusibosta... O pas mus kaip išeina: dirbi, dirbi, o Kočkorbajevas tau vis per nosį, vis per nosį — tu svečias, tu ne šeimininkas. —Žinai ką, Boske, sutarkim šitaip: tu mano pritarimo nesitikėk, bet daryk kaip išmanai. .. Tuo šneka ir baigėsi...

Po trijų dienų apyaušriu jiedu su Ernazaru iškeliavo į Kiči-belį. Visi dar miegojo, kai jiedu užsėdo ant žirgų. Bostonas jojo ant raudo arklioko, jo Donkuliukas — tuo metu dveigis — dar buvo per jaunas, o į kalnus leistis geriau ant lėto arklio, juk per perėją šuoliais nelėksi. Ernazaras buvo pasibalnojęs irgi neblogą žirgą. Arkliai tuo metų laiku jau buvo neprastai įmitę, žengė spėriai. Kiekvienas raitelis vežėsi prisipylęs kurdžuną avižų — tam atvejui, jeigu tektų nakvoti sniegynuose. Vežėsi ir kailinius, kad naktį nesušaltų. Kartais pati kelionė teikia džiaugsmą. Ypač kai greta mielas bendrakeleivis ir kalba rišasi, teka iš lėto, be įmantrybių. Oras tą dieną išpuolė kaip reta giedras — priekyje dunksojo kalnai, snieguoti kalnagūbriai rikiavosi eilėmis vienas už kito, kiekvienas tolimesnis buvo aukštesnis ir labiau snieginas, o grįžtelėjęs atgal, žemumoje galėjai regėti išsiliejusį kiek žvilgsnis užmato didingą ežerą. Taip ir magėjo vis žvelgti į tą sustingusią lyg patamsėjęs veidrodis žydrynę. —Ak, kad taip galėtum įsimesti į kurdžuną ir parsivežti namo nors truputį Isyk Kulio žydrynės,— pajuokavo Ernazaras. —O kuo tada šertum arklį — žydryne vietoj avižų? — taip pat juokais užklausė Bostonas. Ir abu nusijuokė. Retai kada jiems pavykdavo išsivaduoti nuo sunkių kasdieninių čabano rūpesčių, ir nors jiedu jojo žvalgyti kelio bandoms per perėją, o ateityje jų laukė kur kas sudėtingesnė ir vargingesnė kelionė, jautėsi jie puikiai, ir senasis protėvių takas kol kas jiems buvo palankus. Ernazaro nuotaika buvo kuo puikiausia — vis dėlto jo idėja įgyvendinama. Nuo pat karo laikų, keturiasdešimt metų niekas nebuvo nusidanginęs anapus perėjos, o jiedu su Bostonu išdrįso. Beje, Ernazaras mėgo pasamprotauti, paklausinėti. Jis ir iš pažiūrėjimo buvo išvaizdus vyriokas, jau po karo, pasirodo, tarnavo paskutiniuose kavalerijos daliniuose. Nors praėjo nemažai metų, balne laikėsi kaip nulietas. Guliumkan juokdamasi pasakodavo, kad jos Ernazaras kartą vos netapo artistu. Atvažiavo kažkoks kino režisierius, ir ėmė įkalbinėti Ernazarą filmuotis. Jeigu tavasis Ernazaras, sakė režisierius, gyventų Amerikoje, vaidintų kine kaubojų. O Guliumkan jam atšovusi: ,,Žinau tą jūsų kiną, girdėjau, antai vieną arklininką prišnekinot filmuotis, tai jis ir dingo — kažkokia artistė paviliojo. O aš savo Ernazaro neleisiu". Mirk iš juoko! O Bostonas mąstė, kaip čia rudenį, kuomet jiedu grįš iš Kičibelio, padėti Ernazarui gauti į rankas brigadą. Tegul žmogus dirba pastovų darbą, seniai laikas patikėti jam čabano pareigas, nedera taip ilgai laikyti padėjėju, jeigu jisai, Bostonas, būtų tarybįnio ūkio direktorius arba partorgas, žinotų, kur kokius žmones skirti, tačiau, kaip liaudis sako „biri kem dunie"— pasaulyje visada kažkas ne taip. Kalnuose jie nebesutiko nei traktorių, nei raitelių, vis rečiau pasitaikydavo žiemos stovyklų ir avidžių, keitėsi kraštovaizdis: gamta čia buvo gerokai rūstesnė, atšiauresnė, svetima. Pavakariais, saulei dar nenusileidus, Bostonas ir Ernazaras akmenuotu tarpekliu pasiekė Ala Mongiu perėjos papėdę. Su šviesa buvo galima nusigauti dar toliau, bet jie pagalvojo, kad genant gyvulius, net išėjus prieš aušrą, neužgesus žvaigždėms, didesnio nuotolio kalnuose įveikti nepavyks, o jeigu šitaip, vadinasi, čionai, kur prasideda perėja, teks sustoti nakvynės. Gyvulių augintojai tokią naktį vadina šykama, naktimi prieš perėjos šturmą. Be to, vieta tokiai nakvynei pasirodė labai patogi — čia buvo srovenančio nuo ledynų upelio ištakos, pašlaitėje galėjai susirasti užuovėją, kur nesiekia nuo ledynų pučiantis vėjas. Čabanai puikiai žinojo, kad skvarbus, kiaurai košiantis vėjas nuo ledynų visada ima pūsti vidurnaktį ir nurimsta saulei tekant. Visa šykamos gudrybė — paslėpti nuo stingdančio vėjo bandą, o rytą, gerai pailsėjus, pradėti perėjos šturmą. Nulipę žemėn ir nubalnoję pavargusius žirgus, keliauninkai ėmė taisytis nakvynei. Susirado vietelę po nedidele uola, pasirinko šiokio tokio kuro — Ernazaras nepatingėjo nusileisti tarpekliu žemyn, ten, kur augo žemaūgiai kalnų medeliai. Paskui pavakarieniavo prie laužo, užkando iš namų įsidėto maisto, skardiniame arbatinuke netgi išsivirė arbatos ir patenkinti ėmė ruoštis po ilgos kelionės poilsiui. Aukštumoje ties perėja beregint sutemo ir iškart pasidarė šalta — tarsi būtų užgriuvusi žiema. Vasarą nuo žiemos skyrė tik nuotolis, nujotas per dieną žirgais. Nuo Ala Mongiu ledynų padvelkė šalčiu — juk šitie amžinieji ledynai buvo netoliese, kaip sakoma, ranka pasiekiami. Bostonas kažkokiame laikraštyje buvo skaitęs, kad šitie ledai dengia kalnų viršūnes jau milijonus metų ir tik jų dėka čionai, slėniuose, įmanomas gyvenimas — ledai pamažu tirpsta, vanduo susirenka į upes, kurios neša savo vandenis žemyn į saulės svilinamus laukus, va kaip gudriai gamtoje viskas sutvarkyta. —Ernazarai,— jau prieš miegą paklausė Bostonas,— ar jauti, kaip šalta? Per kaulus eina. Gerai, kad pasiėmėm kailinius. —Kas tie kailiniai,— atsiliepė Ernazaras.— Anais laikais žmonės gelbėdavosi malda. Ji taip ir vadinasi — perėjos malda. Ar prisimeni ją? —Ne, neprisimenu. —O aš pamenu, kaip senelis melsdavosi. —Tai sukalbėk tą maldą. —Kad aš ne visą pamenu — vieną kitą žodį. —Vis geriau negu nieko. Sukalbėk, sukalbėk! —Na gerai. Aš kalbėsiu, o tu kartok. Ar girdi, Bostonai, kartok: „O šaltojo dangaus Valdove, mėlynasis Tengri, neapsunkink mūsų kelionės per perėją ledinę. Jei tu geidi, kad gyvuliai kristų pūgoje, mainais imk varną danguje. Jei tu geidi, kad mūsų vaikai uždustų nuo speigo, mainais imk gegutę danguje. O mes įtempsime žirgų paspręstes, stipriau pririšime nešulius ant jaučių nugarų ir atsuksime veidus į tave, tiktai tu, Tengri, nepastok mums kelio, praleisk mus per perėją tenai, kur žolės žaliosios, kur girdyklos vėsiosios, o mainais imk šiuos žodžius.. Rodos, kad šitaip, o toliau nepamenu... —Gaila... —Ko čia gailėtis? Nūnai tokios maldos niekam nereikalingos, nūnai mokyklose moko, kad visa tai yra atsilikimas ir tamsa. Va gi žmonės į kosmosą skrenda. —O kuo čia dėtas kosmosas? Jeigu jau skrendam į kosmosą, vadinasi, reikia pamiršti senoviškus užkeikimus? Tuos, kur į kosmosą skrenda, galima suskaičiuoti ant pirštų, o kiek mūsų žemėje ir iš tos žemės gyvena? Mūsų tėvai ir tėvų tėvai žemės darbais vertėsi, tai ko mums iš to kosmoso reikia? Tegul jie sau skraido — mes turime savų reikalų. —Bepigu tau šnekėti, Boske, o tokie, kaip mūsų partorgas Kočkorbajevas per kiekvieną susirinkimą plūsta viską, kas sena, sako — ne taip vestuves keliate, kodėl per vestuves nesibučiuojate, kodėl nuotaka su šešuru nešoka apsikabinę? Netgi ne tuos vardus duodate vaikams — sako, yra iš aukščiau patvirtintas naujų vardų sąrašas, o visus senoviškus reikia pakeisti. O kitąsyk, žiūrėk, prikimba — ne taip laidojate, sako, ne taip mirusį apraudate. Nurodinėja žmonėms netgi kaip raudoti: ne senoviškai, sako, reikia raudoti, o naujoviškai. —Žinau, Ernazarai, tarsi galėčiau nežinoti. Va jeigu į Maskvą pakliūčiau, o rudenį mane lyg ir žada siųsti į parodą, tuomet aš, garbės žodis, nueičiau į CK, noriu išsiaiškinti: ar mums iš tikrųjų reikalingi tokie kaip Kočkorbajevas, ar jie yra mūsų nelaimė? Nebandyk jam ką nors pasakyti, truputėlį kas — tuoj griebia už gerklės, tu, sako, prieš partiją eini. Jis, matai, vienas yra visa partija. Ir niekas su juo nesiginčija. Mat kaip pas mus yra. Pats direktorius jį iš tolo apeina. Dievai jo nematė! Didesnė bėda yra ta, kad tokių kaip Kočkorbajevas nemažai ir kitur... Miegokim, Ernazarai. Rytoj mudviem pati sunkiausia diena... Šitaip šnekučiuodami užmigo tą naktį du čabanai tarpeklyje ties ledine Ala Mongiu perėja. Žvaigždės jau spindėjo vaiduokliškoje aukštybėje viršum kalnų, visos lig vienai, kiek tik jų yra, pažiro danguje, ir stebėjosi Bostonas, kad tokios didelės ir sunkios, kiekviena sulig jo kumščiu, žvaigždės nekrito žemyn, bet kabojo danguje ir nepailsdamos mirgėjo, o šaltas vėjas piktai švilpavo akmenynuose... Amžinai jam, vėjų dievui Šamalui, negana vietos... Amžinai jis nepatenkintas ir amžinai kažką slepia nuo mūsų... Toks pat gūsingas šaltas vėjas švilpčiodamas skverbėsi pro langų plyšius ir tą gūdų nakties metą, kai nykiai stūgaujant vilkams Bostonas vėl prisiminė pergyventus įvykius. Jis iš naujo perkratė atmintyje savo prabėgusį gyvenimą, ir jo sielą aitrino nuoskauda, kurią sukėlę žmonės nesibodėjo netgi svetimą nelaimę panaudoti patyčioms ir šmeižtui. O, kaip smagiai jie kimba į šį šlykštų ir seną darbą! Bet ką privers jie kentėti, bet ką privers kamuotis nemiga —nuo karaliaus ligi piemens. Taip negera darydavosi Bostonui nuo šitų beviltiškų minčių, kad retsykiais tą naktį vėlei atsibasčiusių vilkų staugimas jam atrodė tarsi iškankintos jo sielos riksmas. Jam vaidenosi, tarsi tai jo gelianti siela klaidžiotų patamsyje už avidžių, tarsi tai ji, apakusi iš sielvarto siela, raudotų ir stūgautų drauge su vilke Akbara. Nebeliko jėgų pakelti vilkės staugimą ir norėjosi užkimšti jai gerklę. „Pasiutęs jos atkaklumas! Ir ką tu jai padarysi! Ko tau iš manęs reikia?—irzo Bostonas.— Ničnieko negalėjau tau padėti. Aš stengiausi, Akbara, bet patikėk, man nepavyko, nieko neišėjo. Nebestauk! Nėra jų, nėra čia tavo vilkiukų, nors šimtą varstų apibėgtum, tavo vilkiukai pragerti, išparduoti. Neberasi jų! Liaukis galų gale! Kiek ilgai mus bausi? Keliauk sau, Akbara! Pamiršk vieną kartą. Suprantu, kad sunku tau, bet keliauk sau, pradink, ir, neduok dieve, nepasipainiok man akyse, nušausiu tave nelaimingą, nieko nežiūrėsiu, nušausiu, ir baigta, nes per tave nebėra gyvenimo, nebedraskyk man širdies, man graudu ir taip, tave aš galiu užmušti, bet ką man daryti su tais, kurie tyčiojasi iš mano nelaimės, todėl nors tu pradink, kad niekada nebegirdėčiau tavo staugimo! Aš užmuščiau ir dar kai ką, prisiekiu savo motina, nesudrebėtų mano ranka. Mudviejų priešas yra tas pats — jis pavogė tavo vaikus, Akbara, o mane tasai girtas pašlemėkas dergia savo mėšlinu liežuviu. Kai aš apie tai galvoju ir ypač apie aną naktį, kuomet nusiplėšydamas nagus leidausi į ledinį tarpeklį ir šaukiau Ernazarą, vienas vienužis verkiau tuose negailestinguose kalnuose, aš gyvent nebenoriu, visai nebenoriu. Ir nebegyvenčiau, spjaučiau į viską, jei ne mano mažylis. Štai jis, susirietęs į kamuoliuką, miega šalia, motina atnešė jį man. Na, aišku savaime, moteris bijo vilkų staugimo, o mažylis miega, nes jis tyras nekaltas kūdikis, nes jis man duotas už mano kančias, už viską, ką esu pergyvenęs, jis mano kūnas ir kraujas, paskutinis mano lipdinys. Bet aš juk neprašiau tokios lemties, ji atėjo pati, kaip ateina diena, kaip atslenka naktis, teisingai yra sakoma, kad nuo likimo nepabėgsi, o tasai gyvatė Bazarbajus taip šlykščiai mane šmeižia, kad aš jį pasmaugčiau kaip šunį, nes kitaip jo neįmanoma suvaldyti. O kas jam atataria — visų pirma mūsų partorgas, tarsi neturėtų ką veikti, kaipmat pasigauna viską, ką tasai girtuoklis pliauškia, nori mano mažyliui padaryti skriaudą... Kaipgi aš nesuprasiu tavo sielvarto, Akbara!" Taip mąstė Bostonas, tą naktį kamuodamasis nemiga, bet vis viena kad ir koks protingas ir jautrus jis buvo, viso Akbaros kančių didumo įsivaizduoti negalėjo. Nors neapdovanota kalba, bet ji kentėjo, kad ir negalėdama išreikšti kančių žodžiais. Nieku būdu ji nepajėgė atsikratyti šitų ją deginančių kančių. Argi ji galėjo išsinerti iš kailio? Argi ji nebandė be prasmės ir be atvangos blaškytis po kalnus ir užliejamus upių slėnius drauge su Taščainaru, niekada neatsiliekančiu nuo jos nė per žingsnį, vildamasi nualinti save, griūti iš nuovargio ir padvėsti? Argi ji nebandė nutildyti, užslopinti nerimstantį praradimo skausmą, su baisiausiu įniršiu drauge su Taščainaru užpuldinėdama visus, kas pakliūdavo jos kelyje? Argi ji nebandė sugrįžti į savo irštvą uolos papėdėje, kad dar sykį įsitikintų, jog ji tuščia, kad galutinai numarintų bet kokią savo viltį, kad daugiau nebeapsigautų sapnais? .. O, kaip tatai sunku! Tą vakarą, be jokio tikslo klaidžiodama po apylinkes, Akbara ūmai pasuko link Bašato tarpeklio ir nuliuoksėjo, vis spartindama žingsnį, tarsi ją būtų vijusi kažkokia svarbi būtinybė. Taščainaras kaip visada bėgo iš paskos neatsi-likdamas nė per žingsnį. O Akbara vis spartino šuolį, skuodė kaip pakvaišusi per akmenis, per vėpūtinius, per miškus... Pažįstamu taku per raugerškių brūzgynus, pro senąją landą įsmuko į urvą, ir kelintą jau kartą įsitikino, kad irštva tuščia, kad niekas čia seniai negyvena, ir vėl ji sustaugė, gailiai suinkštė, šniukštinėdama visas pakampes, uostinėdama viską, kas galėjo išsaugoti jos žinduklių kvapą: „Kur jie, kas jiems? Kur jūs, vaikeliai, keturi pienu kvepiantys kamuolėliai? Jeigu jūs užaugtumėte, jeigu sutvirtėtų jūsų iltys, jeigu jūs šuoliuotumėte šalia manęs, kokie saugūs būtų mano šonai, o mano kojos niekada nepailstų". Akbara blaškėsi, bėgiojo palei upelį, kur iš butelio kaklelio dar tebetrenkė šlykštus tvaikas, o aplinkui mėtėsi paukščių ap-lesiotos įšalusios į žemę avižos... Paskum ji sugrįžo į irštvą ir atsigulė, įrėmusi snukį į papilvę. Taščainaras prigulė greta, šildydamas ją gauruotu ir standžių savo kailiu. Jau buvo naktis. Ir Akbara susapnavo, kad vilkiukai yra čia, irštvoje, glaudžiasi jos pašonėje. Jie nerangiai kepurnėjosi, prilipę prie spenių. Ak, kaip seniai ji troško atiduoti jiems pieną, kuris susikaupė ir kelia skausmą, atiduoti visą iki paskutinio lašelio... Vilkiukai žindo itin godžiai, čepsėdami ir springdami nuo pieno gausumo, per vilkės kūną saldžiai sklido graudulingas motiniškos palaimos jausmas, tik štai pienas kažkodėl neišseko... Ir motinai vilkei darėsi neramu: kodėl taip yra, kodėl speniai nelengvėja, o vilkiukai nepasisotina? Bet užtat visi keturi mažyliai čia pat, greta, pašonėj, štai jie — ir tasai, kuris už visus miklesnis, su baltu uodegos galiuku, ir tasai, kuris už visus ilgiau žįs-davo ir užmigdavo su speniu nasruose, ir trečiasis, peštukas ir verksnys, ir patęlė tarp jų — mažytė vilkė mėlynomis akimis. Tai ji — būsimoji nauja Akbara... O vėliau vilkė susapnavo, tarsi jinai ne bėgtų, o skristų, nesiekdama kojomis žemės — vėl viskas vyksta Mujunkumuose, didžiojoje savanoje, o greta jos keturi vilkiukai, jie taipogi skrenda, kartu su jais ir tėvas, Taščainaras, skuodžiantis milžiniškais šuoliais. Saulė ryškiai plieskia virš žemės, o vėsus oras teka, srovena kaip patsai gyvenimas... Akbara nubudo Ar ilgai gulėjo nekrustelėdama, priblokšta rūsčios realybės. Paskui atsargiai atsikėlė, taip atsargiai, kad neišgirdo net Taščainaras ir, atsargiai žengdama, išslinko iš irštvos. Pirmas dalykas, kurį ji išvydo išėjusi laukan, buvo mėnulis viršum snieguotų kalnų. Tą šviesią naktį mėnulis, regis, buvo taip arti, taip ryškiai švietė žvaigždėtame danguje, kad atrodė — bėgtum ir pasiektum jį. Vilkė priėjo prie smagiai gurguliuojančio upokšnio, nukorusi galvą niūriai paslankiojo pakrante, paskui atsitūpė, pabrukusi uodegą, ir ilgai žiūrėjo į apvalų mėnulį. Tą naktį Akbarai kaip niekad aiškiai pasivaideno vilkų deivė Biuri Ana, gyvenanti mėnulyje. Jos kerėpliškas siluetas mėnulio paviršiuje buvo labai panašus į Akbarą — deivė Biuri Ana tupėjo tenai kaip gyva, atmetusi uodegą ir pražiojusi nasrus. Akbarai pasirodė, kad mėnulio vilkė mato ir girdi ją. Aukštai užvertusi snukį, ji kreipėsi į deivę, raudojo ir skundėsi, o garo kamuoliai virto iš jos nasrų: „Pažvelk į mane, vilkų deive Biuri Ana, tai aš, Akbara, nelaiminga ir vieniša, kankinuos čia, šaltuose kalnynuose. O, kaip man sunku! Ar girdi mano raudą? Ar girdi, kaip aš verkiu ir stūgauju, o mano įsčios dega iš skausmo, mano speniai pritvinko pieno, nebėra ką pagirdyti, aš netekau savo vilkiukų. Kur jie, kas jiems nutiko? Nusileisk žemėn, Biuri Ana, nusileisk pas mane, mudvi sutūpsime greta, kartu raudosim ir staugsim. Vilkų deive, nusileisk žemėn, ir aš nuvesiu tave į tą kraštą, į stepę, kur nebeliko vietos vilkams. Nusileisk žemėn, į šiuos uolėtus kalnus, kur mums taip pat nebėra vietos, matyt, niekur nebėra vietos vilkams... O jei negali nusileisti, Biuri Ana, pasiimk mane, pilkąją vilkę, motiną Akbarą, pas save. Ir gyvensiu ai mėnulyje, gyvensiu su tavim ir laistysiu ašarom žemę. O Biuri Ana, ar girdi mane? Išgirsk, išgirsk, išgirsk mane, Biuri Ana išgirsk mano raudą!" Taip raudojo, taip staugė į mėnulį Akbara tą naktį šaltuose kalnynuose...

* * * Kai perėjoje baigėsi naktis — šykama, pirmasis pakirdo Ernazaras ir, susisupęs į kailinius, nuėjo pažiūrėti supančiotų arklių. —Šalta?— paklausė Bostonas, baimingai žvelgdamas iš po kailinių, kai Ernazaras sugrįžo. —Čia visados šitaip — atsiliepė Ernazaras.— Dabar šalta, o vos tik saulutė pasirodys kaipmat atšils.— Ir jis išsitiesė ant gūnios. Dar anksti, sutemos dar gaubė kalnus. —Kaip ten mūsų arkliai? —Ganosi. —Aš va pagalvojau: kai ginsime gyvulius, naktį čia derėtų pasistatyti palapinę, vis šilčiau būtų. —Kodėl gi nepasistatyti,— sutiko Ernazaras.— Viens du pastatysim. Svarbiausia praminti kelią, o visa kita priklauso nuo mūsų. Saulei patekėjus, kalnuose iš tikrųjų pasidarė šilčiau. Oras veikiai įšilo, ir vos prašvitus jie pabalnojo arklius. Prieš sėsdamas į balną, Bostonas dar sykį apsidairė, nužvelgė stačius skardžius ir uolynus. Jie buvo be galo aukšti, laukiniai, žmogus šalia jų atrodė mažas ir menkas. O jie va metė iššūkį šiems kalnams. „Perėja mums nebaisi,— pagalvojo Bostonas,— mūsų reikalas gyvybiškas. O kai reikalas gyvybiškas, niekas negali išgąsdinti žmogaus, visur jis ras kelią — per jūrą, po žeme, danguje. Pereisime ir mes". Iš pradžių jie* susirado seną taką su nustumdytais į pakelę akmenimis ir pabandė mintyse įsivaizduoti, kaip jis išvingiuos per perėją. Sumetė, kad perėja eina apsnigtu balnagūbriu, kuris jungia dvi viršūnes. Tenai ir pasidavė. Už to balnagūbrio, matyt, ir prasideda nuokalnė, besileidžianti anon pusėn Ala Mongiu kalnagūbrio, ten ir driekiasi Kičibelio džailiau, kur, pasak senių, auga beržynai ir teka srauni kalnų upė. Neretai štai šitaip tolimiausiuose užkampiuose gamta slepia savo grožybes, padaro jas neprieinamas. Bet kuomet reikalas liečia duoną kasdieninę, žmogui tenka siekti savojo tikslo — jis privalo gyventi žemėje. .. Takas ėjo vis statyn. Kai prasidėjo sniegynai, arkliams žengti pasidarė sunkiau — kuo toliau jie keliavo, tuo gilesnis buvo sniegas. Švietė saulė, vėjas nurimo, ir visiškoje tyloje padažnėjęs arklių alsavimas buvo girdėti taip aiškiai, kaip ir jų pačių kvėpavimas. —Na tai ką?—Bostonas apsižvalgydamas klausinėjo Ernazaro.— Jeigu sniegas sieks avims papilves, mums bus riesta. Ką pasakysi? —Žinoma, Boske, bus nelengva, ne bet kur juk einam! Bet svarbiausia, kad šitaip nebūtų ilgai. Jeigu kas, prakastume avims taką, o vietomis sniegą sumintume kojomis. —Aš irgi apie tai pagalvojau. Reikia turėti kastuvus. Įsidėk į galvą, Ernazarai, kad pasiimtume kastuvus. Kai arkliai ėmė grimzti į sniegą virš kelių, čabanai nulipo žemėn ir nusivedė arklius už pasaitų. Bmė trūkti oro, teko kvėpuoti pravira burna. Sniego baltumas žilpino akis — prireikė tamsių akinių, su kokiais nūnai visi vaikšto gatvėmis. Teko nusimesti kailinius, švystelti juos virš balnų. Arkliai sunkiai kvėpavo, jų šonai smarkiai kilnojosi. Laimei, balnagūbris buvo ne taip toli... Saulė jau kybojo zenite viršum snieguotų amžiams sustingusių kalnų sangrūdos. Niekas nepranašavo orų permainos, išskyrus kelis debesiukus, boluojančius jų kelyje. Per juos arba, teisingiau pasakius, viršum jų galima buvo pereiti kaip per vatą. Sunku patikėti, kad žemumoje prie Isyk Kulio tuo metu buvo taip karšta, kad poilsiautojai deginosi pliažuose prie ežero. Jiems beliko sukarti kokius penkis šimtus metrų, ir dabar jiedu jau galvojo, kad neblogai būtų, jeigu ir anapus perėjos sektųsi ne prasčiau... Pagaliau perėja buvo įveikta, ir Bostonas su Ernazaru sustojo atsipūsti. Jie baisiai supluko. Užduso. O ir arkliai ganėtinai pavargo. Laimingi ir patenkinti jiedu žvelgė žemyn į nueitą kelią. —Štai ir viskas, Boske,— šypsodamasis tarė Ernazaras. Jo akys spindėjo iš laimės.— Su avių banda čia galima pereiti. Žinoma, jeigu orai bus palankūs. —Taip tai taip. Ramiu oru galima. —Na mudu ėjome dvi su puse valandos,— tarė Ernazaras, žvilgtelėjęs į laikrodį.— Ir viskas berods gerai, ką? —O su avimis teks eiti tris valandas,— sumetė Bostonas,— gal net ilgiau. Svarbiausia, kad mes įsitikinome — perėją įveikti galima. O dabar eime toliau. Va iš tenai bus matoma nuokalnė, galbūt atsivers ir Kičibelis. Ten tikriausiai dabar be galo žalia. .. Ir jie žengė toliau. Aplinkui gulėjo švarutėlis sniegas, vienur tarsi nuglaistytas, o kitur vėtros pašiauštas ir suverstas į tviskančius vėpūtinius. Tačiau galėjai numanyti, kad kažkur priekyje sniego stichija baigiasi ir prasideda kitas pasaulis. Jie troško kuo greičiau nusigauti tenai ir išvysti savo akimis Kičibelį — savo kelionės tikslą. Šitaip jie traukė balnagūbriu tarp dviejų kalnų nelyginant tarp kupranugario kuprų, ir išsvajotas reginys atrodė ranka pasiekiamas. Bostonas ėjo priekyje, vedėsi už pavadžio žirgą, kai ūmai kažkas sudrebėjo po kojomis. Už nugaros jis išgirdo riktelėjimą. Bostonas grįžtelėjo ir nustėro: Ernazaras pražuvo, kažkur dingo—nesimatė nei jo, nei žirgo. Vien sniegas sūkuriavo tenai, kur jis ką tik ėjo. —Ernazarai!—baisiu balsu šūktelėjo Bostonas ir pats išsigando savo balso, gūdžiai nuaidėjusio mirtinoje tyloje. Bostonas puolė tenai, kur sūkuriavo sniegas, ir tik per stebuklą sustojo ir atšlijo — priešais jį žiojėjo praraja. Lediniu šalčiu ir juoda tamsa dvelkė iš tos įgriuvos. Bostonas išsitiesė ant sniego ir šliaužte prišliaužė prie pat jos krašto, nesuvokdamas, teisingiau sakant, nedrįsdamas suvokti, kas nutiko. Ir visa jo esybė su visais jutimais ir mintimis virto viena baime, ir ši baimė sukaustė jo kūną. Vis dėlto jis šliaužė ir šliaužė, kažkokia jėga padėjo jam judintis, vertė kvėpuoti. Bostonas šliaužė pasispirdamas alkūnėmis, braukdamas limpantį prie veido sniegą. Jis suprato, kad po juo yra ledas, prisiminė pasakojimus apie įlaužas ir properšas, slypinčias po sniegu, į kurias įgriūdavo ištisos gyvulių kaimenės, prisiminė prakeikimą: ,,Džarakaga ket"— kad tu prasmegtum į ledynų properšą. Bet už ką toksai prakeiksmas krito ant Ernazaro, ir ne vien tik ant Ernazaro, bet ir ant jo paties? Ne kitaip, kaip už tai, kad jisai yra nepasotinamas, jam vis maža, jis nuolat nepatenkintas. .. Jeigu būtų žinojęs, kad gali ištikti tokia nelaimė. .. Bostonas prišliaužė įgriuvos kraštą — ir prieš jį atsivėrė plei-šėtas skardis, žemyn smenganti pleišėta siena. Jis sudrebėjo iš siaubo. —Ernazarai,— patyliukais sušnibždėjo Bostonas, akimoju jam perdžiūvo gerklė, paskui užriko klaikiu trūkčiojančiu balsu:— Ernazarai, kur tu? Ernazarai! Ernazarai! Ernazarai! O kai nutilo, jam pasirodė, kad išgirdo iš apačios aimaną ir vos girdimus žodžius: ,,Nesiartink". Ir suriko Bostonas: —Ernazarai! Broli mano! Aš tuoj! Tuoj! Pakentėk! Tuoj tave ištrauksiu! Jis pašoko rizikuodamas įgriūti, ardamas kojomis sniegą nubėgo prie arklio, ėmė plėšti pakinktus: virvių ritinys ir kirvis, kuriuos jie dėl viso pikto pasiėmė, buvo pririšti prie Ernazaro balno ir kartu su juo nugarmėjo į prarają. Bostonas griebė iš makščių peilį, nupjaustė šikšninius pakinktų diržus — pavadį, pabruką, paveržą, balnakilpes, kaklininką ir apynasrį — surišo visus į vieną diržą. Susipjaustė pirštus — rankos virpėjo nuo įtampos. Ir vėl metėsi prie įgriuvos, vėl prišliaužė prie pat krašto, lindo, nežiūrėdamas nieko, kreguodamas lyg agonijoje, tarsi bijodamas, kad tuoj numirs ir nespės išgelbėti Ernazaro. —Ernazarai! Ernazarai!—šaukė jis —Virvė, štai virvė! Ar girdi, yra virvė! Ar girdi? Ernazarai! Broli mano, atsiliepk! Užsivyniojęs vieną galą ant kumščio, suraišiotą iš pakinktų diržą jis nuleido į prarają. Bet niekas diržo nenustvėrė, niekas neatsiliepė į šauksmą. Jis nežinojo, ar toli siekia jo nuleistas diržas ir koks šitos prarajos gylis. — Atsiliepk, Ernazarai! Atsiliepk! Nors vieną žodį tark, Er-nazarai! Broli mano! — šaukė ir šaukė Bostonas, bet aidas grąžindavo iš prarajos jo paties balsą, ir nuo to Bostonui pasidarė kraupu.— Kur tu, Ernazarai! — maldavo Bostonas.— Ar girdi, Ernazarai? Ką man daryti?— Ir nebeįstengdamas susitvardyti jis pratrūko raudoti, garsiai šaukė kažkokius nerišlius žodžius. Jis skundėsi tėvui, žuvusiam fronte, seniai mirusiai motinai, vaikams, broliams, seserims, o ypač gailiai skundėsi savo žmonai Arzygul. Ne, netilpo jo sąmonėje ištikusi nelaimė. Žuvo, žuvo Ernazaras! Ir niekas negalėjo apraminti jo skausmo... Nuo šiolei skausmas slypės jame visą gyvenimą... Ir suriko tada Bostonas: ,,Argi tu negirdėjai mūsų užkeikimų?! Ką tu padarei ir kas tu esi, šitaip pasielgęs?' — kreipėsi nežinia į ką. Sverdėdamas pakilo ir suprato, kad jau vakarėja ir kad perėjoje mainosi orai. Iš kažkur atslinko debesys, pažeme pūsčiojo šalti vėjo gūsiai. Bet ką reikėjo daryti? Kur eiti? Arklys, paliktas ant tako, nubėgo atgal — Bostonas matė, kaip jis leidžiasi žemyn, bet pavyti nebegalėjo. O ir kokia iš žirgo nauda, kai jis nupjaustė visus pakinktus, net pavaržą ir balnadiržius. Iš pykčio Bostonas paspyrė numestą balną. Taip ir stovėjo jis, pajuodęs, išpurtęs, be kepurės (jo kepurė nusirito žemyn į properšą), stovėjo dairydamasis vienui vienas Ala Mongiu perėjoje tarp uolų ir amžino įšalo. Smelkiantis vėjas kėlė beviltišką liūdesį ir taip jau sukrėstoje sieloje. Kur dabar eiti ir ką daryti? Kaip sklandžiai viskas prasidėjo ir iš kur atsirado ta baisi properša jų kelyje? Nužvelgęs savų pėdų grandinėlę, jis suprato, kad Ernazaras įgriuvo visai atsinktinai— jis pats praėjo tik per kokį pusantro metro nuo įgriuvos krašto, o Ernazaras, savo nelaimei, pasuko šiek tiek dešiniau— ir įkrito su visu žirgu į ledinę properšą, iš viršaus užpustytą sniego. Jis praktiškai niekuo negalėjo padėti draugui. Bet ir susitaikyti negalėjo. Nūnai Bostonui toptelėjo mintis. O kas, jeigu Ernazaras dar gyvas, kas jeigu jis tiktai prarado sąmonę,— tada jį būtina kuo skubiau iškelti iš bedugnės, kol jis tenai galutinai nesustingo. Galbūt tada jį pavyks išgelbėti. Ir nubloškęs ant sniego kailinius, jis pasileido žemyn, nors bėgti per kalnus buvo sunku. Kažkokiu būdu reikia kuo skubiausiai pranešti ūkiui apie ištikusią nelaimę, galvojo jis, ūkis atsiųs į pagalbą žmonių su virvėmis, kastuvais, žibintais, ir tada, prisirišęs virve, jis pats nusileis į properšą, suras Ernazarą ir išgelbės jį. Jis keletą kartu griuvo, su siaubu galvojo: „Kad tik nenusilaužčiau kojos!"—vėl kėlėsi ir spartino žingsnį. Bostonas bėgo vildamasis pavyti arklį, nors arklys dabar buvo net be pavadžio. Oras bjuro sulig kiekviena minute. Vėjas nešiojo snaiges. Tačiau ne tai jaudino Bostoną — jis žinojo, kad apačioje nesnigs, net jeigu perėjoje įsisiautėtų pūga. Jį baugino viena-— kas bus su Ernazaru. Ar sulauks jis gelbėtojų, jeigu yra dar gyvas. Greičiau, greičiau — dunksėjo jo smegenyse. Jam darėsi neramu, kad sutemos tirštėja, o tamsoje greitai nepalakstysi. Bostonui taip ir nepasisekė pavyti arklio. Pajutęs laisvę, raudukas nurisnojo į namus. Bostonas tiesiausiu keliu kirto gerai pažįstamas priekalnes, gerokai trumpindamas nuotolį. Jį vargino ne tiek klampojimas per nesibaigiančias daubas ir arimus, kiek sunkios neatstojančios nė minutę mintys apie ištikusią nelaimę. Jo galva ūžė nuo aibės planų, kaip išgelbėti Ernazarą. Tarpais Bostonui atrodė, kad jam nederėjo bėgti iš perėjos ir palikti Ernazarą vieną, verčiau tegul ir jį būtų užpusčiusi pūga. Tarpais vaidenosi, kaip juodžiausioje ledinio požemio tamsoje dejuoja mirštantis Ernazaras, o viršum kalnų stūgauja ir siaučia pūga. Kai jis bandydavo įsivaizduoti, ką pasakys Ernazaro šeimai, jo vaikams, jo žmonai Guliumkan, jį apimdavo toks siaubas, jog atrodė, kad išsikraustys iš proto. Vis dėlto jį persekiojo ne vien tik nelaimės, nusišypsojo ir sėkmė. Tą dieną kažkuris iš priekalnėse gyvenančių čabanų kėlė vestuves savo sūnui — studentui, parvykusiam atostogų. Svečiai išsiskirstė vėlai, paskutinieji išdardėjo sunkvežimiu gerokai po pusiaunakčio. Ryškiai švietė mėnulis. Priekalnėse dvelkė ežero vėsa. Toli žemumoje vos galėjai nuspėti ribuliuojant Isyk Kulio veidrodį. Žmonėms norėjosi dainuoti, ir jie traukė vieną dainą po kitos. Išgirdęs dainuojant, Bostonas spėjo išpulti ant kelio ir įnirtingai sumosavo rankomis. Tuo sunkvežimiu antrą valandą nakties jis ir atvažiavo į „Beriko" tarybinį ūkį. Sunkvežimis sustojo prie ūkio direktoriaus namų. Suambrijo šuo, taikydamas griebti Bostoną už bato. Nekreipdamas į šunį dėmesio, jis ėmė baladoti kumščiu į langą. —Kas ten?— nuaidėjo sunerimęs balsas. —Čia aš, Bostonas Urkunčijevas. —Kas atsitiko, Boske. —Bėda.

* * * Kitą dieną prieš pusiaudienį gelbėtojai jau traukė vorele link Ala Mongiu perėjos. Jų buvo šešetas drauge su Bostonu. Ligi tos vietos, kur buvo galima privažiuoti, juos pametėjo visureigis. Dabar jie kopė šlaitu, apsirūpinę virvėmis ir įrankiais. Tylūs jie atkakliai žengė paskui Bostoną, tausodami kvapą. Netrukus iš miesto į perėją turėjo atskristi malūnsparnis ir numesti jiems į pagalbą tris patyrusius alpinistus. Bostonas galvojo apie tai, kad vakar tokiu metu jiedu su Ernazaru ėjo tuo pačiu taku link perėjos ir nenujautė, kas jų laukia... Jis suprato, kad jeigu Ernazaras nukritęs dar kurį laiką ir buvo gyvas, tai visą parą ledinės prarajos dugne jis vargu ar galėjo ištverti. Bet vis viena, nepaisant nieko, jis tikėjosi stebuklo. Nakties pūgai išsidūkus, perėja skendo pusnynuose ir rimtyje. Sniegas tvieskė, skaudindamas akis. Deja, pūga lygutėliai užpustė visus vakarykščius pėdsakus, ir Bostonas nebegalėjo nustatyti, kur yra tasai įlūžis leduose. Bet, kaip visada gyvenime, nėra blogo, kas neišeitų į gera — kažkuris iš gelbėtojų rado sniege Bostono vakar numestus kailinius, o už kelių žingsnių nuo kailinių atsirado ir paliktas balnas. Orientuojantis pagal šituos daiktus, pavyko gana tiksliai nustatyti įgriuvos vietą, nors properša per naktį buvo užpustyta. Tuo metu atskubėjo ir alpinistai. Jie ir nusileido į properšą, kurios gylis, pasak jų, prilygo kone šešių aukštų namui. .. Išlipę į viršų, alpinistai pareiškė, kad iškelti Ernazaro negali. Jo kūnas stipriai įšalo į storą ledo luitą, kaip ir jo žirgo lavonas. Alpinistai paaiškino, kad kertant ledą luitas nuo smūgių gali pasislinkti, prasidės griūtis, ir tada gelbėtojai patys taps aukomis, ledai juos sutrins... Alpinistai pareiškė, kad Bostonui belieka nusileisti į properšą ir atsisveikinti su Ernazaru. Kitos išeities nėra... Ir dar ilgai, metų metus, Bostonas sapnuodavo vieną ir tą patį amžiams į atmintį įsirėžusį baisų sapną. Jis sapnuodavo, kad leidžiasi virve į aną prarają, žibintuvėliu šviesdamas ledo sienas. Jis turi dar vieną atsarginį žibintuvėlį tam atvejui, jeigu pirmasis iškristų iš rankų. Ūmai jis pastebi, kad atsarginis žibintuvėlis kažkur dingo, pasimetė, ir dėl to jam nejauku. Neramu ir kraupu. Norisi rėkti. Bet jis iš lėto vis leidžiasi gilyn ir gilyn, į baisingą ledo požemį, kol galiausiai žibinto šviesa išplėšia iš tamsos įšalusį į ledą Ernazarą: Ernazaras (taip iš tikrųjų ir buvo) klūpo ant kelių, kailiniai užsivertę ant galvos, veidas apsipylęs kraujais, lūpos kietai sučiauptos, akys užmerktos. „Ernazarai!— šaukia Bostonas.— Tai aš! Ar girdi, aš norėjau palikti tau atsarginį žibintą — čia taip baisu ir tamsu,— bet aš pamečiau jį. Supranti, Ernazarai, pamečiau. Vis viena aš tau atiduosiu savąjį. Še, imk mano žibintą. Ernazarai, imk, prašau tavęs!" Bet Ernazaras neima žibinto ir nieko neatsako. Bostonas verkia, krūpčioja nuo raudos ir nubunda apsiašarojęs. Kitą dieną po šitokio sapno jis jaučiasi lyg nesavas—tomis dienomis Bostonas vaikšto niūrus ir nešnekus. Apie šį sapną jis nėra užsiminęs niekada ir niekam, nė vienai gyvai dvasiai, juolab — Guliumkan, net po to, kai ji tapo jo žmona. Nė vienam iš Ernazaro artimųjų jis nepasakojo ir to, kad buvo nusileidęs į prarają atsisveikinti su Ernazaru. Kai jisai sugrįžo iš perėjos namo, visa brigada jau žinojo apie ištikusią tragediją. Užvis sunkiausia Bostonui buvo matyti sielvarto prislėgtą raudančią Guliumkan, jam atrodė, kad verčiau jau jis būtų žuvęs tenai, perėjoje, verčiau jau jam tūkstantį kartų reikėtų leistis į tą prarają ir kiekvienąsyk iš naujo pergyventi visą tą siaubą. Guliumkan sunkiai pakėlė vyro žūtį. Žmonės bijojo, kad ji neišprotėtų. Ji nuolat veržėsi kažkur bėgti: „Netikiu, netikiu, kad jis žuvo! Paleiskite mane! Aš jį surasiu! Aš eisiu pas jį!' Kartą naktį ji tikrai pabėgo. Per dieną nusiplūkęs Bostonas ruošėsi poilsio, jau keletą parų jis nebuvo nusirengęs ir atsigulęs į lovą, reikėjo sutikinėti atvykstančius pareikšti užuojautos žmones: jie gūžėjo iš visos apylinkės, daugelis jų senoviniu papratimu pradėdavo raudoti Ernazaro dar iš tolo: „Ernazarai, brangusis mano, kur aš tave beišvysiu?"— ir jis padėdavo jiems nulipti nuo arklių, ramindavo ir guosdavo juos... O šis vakaras išpuolė lyg ir laisvesnis, ir Bostonas, ligi pusės nusirengęs, prausėsi kieme, kaušu pildamas ant savęs vandenį. Arzygul buvo išėjusi pas Guliumkan: tomis dienomis ji mažne ištisai sėdėjo pas kaimynę. —Bostonai, Bostonai, kur tu?— staiga pasigirdo Arzygul riksmas. —Kas nutiko? —Greičiau lėk, pasivyk Guliumkan! Ji kažkur išbėgo. Jos mergaitės verkia, o aš niekaip neįstengiau jos sulaikyti. Vikriai užsitempęs vasarinukus, Bostonas, kaip buvęs, su rankšluosčiu ant kaklo, šluostydamasis išlėkė vytis pakvaišusios Guliumkan. Pavijo ją ne iš karto. Ji vikriai žengė nuožulniu daubos šlaitu, skubėdama kalnų pusėn. —Guliumkan, sustok, kur tu eini?— pašaukė ją Bostonas. Ji žengė neatsigręždama. Bostonas paspartino žingsnį, jis pagalvojo, kad tokioje būsenoje Guliumkan gali švystelti jam į akis kaltinimą, kurio jis labiausiai bijojo — pasakys, kad tai jis, Bostonas, pražudė Ernazarą, ir toji mintis tarsi verdančiu vandeniu perliejo jį, juk jis ir pats graužėsi, kankinosi dėl to, jo širdis neturėjo ramybės. Ką jis tada atsakys? Argi dera jam teisintis? O ir kas jai iš jo pasiteisinimų? Kaip įrodysi, kad yra lemtingų aplinkybių, kurios žmogui nepavaldžios? Bet ir šitie žodžiai neteikė paguodos, pasaulyje nebuvo tokių žodžių, nuo kurių siela galėtų susitaikyti su tuo, kas įvyko. Ir nebuvo žodžių, kuriais jis būtų galėjęs išaiškinti Guliumkan, kodėl jis dar gyvas po viso to, kas įvyko. —Guliumkan, kur tu eini?—uždusęs Bostonas pavijo ją — Sustok, paklausyk manęs, einam namo. Tą vakaro valandą dar buvo gana šviesu, lėtai gęstančios dienos santėmyje dar galėjai įžiūrėti kalnus, ir kuomet Guliumkan atsisuko, Bostonui pasirodė, kad ji spinduliuoja tarsi vaiduoklis ir nuo jos sklinda skausmo šviesa, jos veido bruožai buvo iškreipti, sakytum ji žvelgtų į jį pro storą vandens sluoksnį. Jam buvo nepakeliamai sunku regėti jos kančias, skaudu dėl apgailėtinos jos išvaizdos — juk dar vakar ji buvo žydinti ir žvali moteris — skaudu dėl to, kad ji bėgo kaip pakvaišusi, dėl to, kad susiglamžiusi šilkinė suknelė, kuria ją aprengė moterys, prasiskleidė ant krūtinės, kad nauji juodi ičigai atrodė kaip gedulo apavas, o jos kasa buvo išpinta gedulo papročiu. —Kur tu eini, Guliumkan? Kur eini?—klausė Bostonas ir nejučia sugriebė ją už rankos. —Tenai, pas jį, į perėją,—ištarė ji kažkokiu nevilties kupinu balsu. Užuot pasakęs: „Ar tau galvoj negerai? Kada tu tenai nueisi? Juk sustingsi bemat su tokia plona suknele!"—jis ėmė prašyti: —Nereikia dabar eiti. Greit naktis, Guliumkan. Nueisi kitą sykį. Aš pats parodysiu tau tą vietą. O dabar nereikia. Eime namo. Tavo mergaitės verkia, Arzygul jaudinasi. Greit naktis. Prašau tavęs, Guliumkan, eikime namo. Guliumkan tylėjo, sulinkusi po skausmo našta. —Kaipgi aš gyvensiu be jo?— graudžiai sušnibždėjo jinai, linguodama galvą.— Kaipgi jis liko vienui vienas, nepalaidotas, neapraudotas — be kapo? Bostonas neišmanė kaip ją paguosti. Jisai stovėjo prieš ją susigūžęs, prasikaltęs, kabančiais ant liesų pečių vasarinukais, su rankšluosčiu ant kaklo, apsiavęs kerziniais batais, kuriais čabanai paprastai avi žiemą vasarą. Nelaimingas, prasikaltęs, prislėgtas. Jis suprato, kad šios moters praradimas niekuo neatlyginamas. Ir jeigu jis būtų galėjęs prikelti jos vyrą, pasikeisti su juo vietomis, jis nėmaž negalvodamas būtų šitaip padaręs. Jie tylėjo, kiekvienas mąstė apie savo vargus. —Eime,— Bostonas paėmė Guliumkan už rankos.— Mes turime būti tenai, kur žmonės ateina gedėti Ernazaro. Turime būti namie. Guliumkan prigludo prie jo peties ir, išliedama lyg tikram tėvui savo gėlą, kažką be sąryšio murmėjo, springdama ašaromis, krūpčiodama. Jis vedė ją už parankės ir šitaip, kartu sielvartaudami ir raudodami, jie grįžo į namus. Geso tyli vasaros diena, svaigi nuo aitrių kalnuose žydinčių žolynų kvapo. Priešais, vesdama už rankų Ernazaro mergaites, ėjo Arzygul. Išvydusios viena kitą, moterys apsikabino ir pratrūko raudoti, lyg po ilgo nesimatymo... Praėjus pusmečiui, kai Arzygul jau gulėjo ligoninėje, o Guliumkan senokai buvo išsikėlusi į žvejų kaimelį Paežerėje, Bostonas prisiminė tą vakarą, ir pasmėlo jo akys nuo užplūdusių jausmų. Bostonas sėdėjo palatoje šalia žmonos lovos ir su skaudančia širdimi žiūrėjo į jos išsekusį bekraujį veidą. Buvo šilta rudens diena, palatos kaimynės vaikštinėjo po lauką, ir todėl užsimezgė toji šneka, kurią pradėjo Arzygul. —Noriu tau kai ką pasakyti,— lėtai tardama žodžius, Arzygul su dideliu vargu pakėlė akis į vyrą, ir Bostonas pastebėjo, kad per praėjusią naktį ji dar labiau pagelto ir sulyso. —Aš tavęs klausau. Ką tu norėjai pasakyti, Arzygul?— švelniai pasiteiravo Bostonas. —Ar sutikai daktarą? —Sutikau. Jis sakė... —Pala. Nesvarbu, ką jis sakė, apie tai vėliau. Bostonai, suprask, mudviem reikia rimtai pasišnekėti. Nuo šitų žodžių Bostonui sugniaužė širdį. Jis išsitraukė nosinę ir nusišluostė nuo kaktos prakaitą. —O gal dabar nereikia, kai pasveiksi — tada ir pasikalbėsim.— Bostonas pabandė bręstantį pokalbį nusukti į šalį, tačiau iš žmonos žvilgsnio suprato, kad spyriotis nereikėtų. —Viskam savo metas,— ligonė užsispyrus krutino perbalusias lūpas.— Aš čia vis galvojau — o ką dar ligoninėje galima daryti, jei ne galvoti? Galvojau, kad pragyvenau su tavim gražų gyvenimą, ir savo> dalia esu patenkinta. Kam rūstinti dievą — vaikus išauginome, ant kojų pastatėme, dabar jie gali gyventi savarankiškai. Apie vaikus dar pašnekėsime atskirai. Bet tavęs, Bostonai, man gaila. Labiausiai man gaila tavęs. Esi negrabus, prie žmonių prieiti nemoki, niekam nesilenki. O ir nebejaunas esi. Kai liksi vienas, nesišalink žmonių. Patariu tau, nenašlauk, palaidojęs mane. Metines paminėjęs, galvok, ką tau toliau daryti, aš nenoriu, kad gyventumei vienas. Juk vaikai gyvena patys sau. —Kam tu visa šita kalbi,— dusliu balsu tarstelėjo Bostonas.— Argi apie tai mudviem reikia šnekėti? —Apie tai, Bostonai, apie tai! Apie ką gi kita? Apie tai juk ir šnekama atsisveikinant. Po mirties nebepasakysi. Taigi mąsčiau čionai ir apie tave, ir apie save. Mane dažnai aplanko Guliumkan. Pats žinai, nesvetimas ji mums žmogus. Taip jau susidėjo gyvenimas, kad liko ji našlauti su mažais vaikais. Puiki moteris. Patariu tau — vesk ją. O vėliau spręsk pats, ką toliau daryti. Kiekvieno valia spręsti pačiam. Kai manęs nebebus, pasakyk jai, apie ką mudu kalbėjom... O gal ir išeis taip, kaip aš norėjau. Ir Ernazaro vaikai turės tėvą. Atvykstantys prie Isyk Kulio žmonės dažnai šaiposi iš čionykščių: gyvena prie ežero, o ežero nemato — vis nėra kada. Štai ir Bostonas retai kada ištrūkdavo į pakrantę, o šiaip dažniausiai prabėgom grožėdavosi Isyk Kulio žydruma. O tą sykį, išėjęs pavakariais iš ligoninės, pasuko tiesiai į paežerę— magėjo pabūti vienam palei melsvąjį stebuklą tarp kalnų. Bostonas žvelgė, kaip vėjas gena baltus vandens gūbrius, kurie šniokščia alma lygiomis gretomis, tarsi vagos paskui nematomą plūgą. Norėjosi verkti, norėjosi panirti į Isyk Kulį — jis troško ir netroško gyventi... Štai kaip ir tie gūbriai — banga ūžteli, sugūra ir vėlei gimsta pati iš savęs.

* * * Vis dėlto vilkai, priveikė Bostoną — jie taip ilgai, taip bjauriai staugė už avidžių, kad privertė jį atsikelti iš lovos. Bet pirma jie pažadino Kendžešą. Vaikas atsibudo verkdamas, Bostonas prisitraukė sūnelį artyn, ėmė jį raminti, glaustydamas prie savęs. -Kendžešai, mažyli! Aš čia. Ko dabar, kvailuti! Ir mama čia pat — štai ji, matai? Gal nori kis kis? Gal šviesą įžiebti? Nebijok, nebijok. Tai katės pjaunasi. Tai jos šitaip kaukia. Nubudo Guliumkan ir taip pat ėmė raminti vaiką, bet tasai nesiliovė. Teko uždegti šviesą. —Gulium.— pasakė Bostonas žmonai jau prie durų: jis nuėjo įžiebti šviesos.— Aš vis tiek eisiu pagąsdinti žvėris. Nebeįmanoma. —Kuri dabar valanda? Bostonas žvilgtelėjo į laikrodį. —Be dvidešimt trečia. —Na matai,— susikrimto Guliumkan,— o šeštą tau keltis. Kur tai matyta? Ta prakeiktoji Akbara išves mus iš proto. Už ką tokia bausmė?! —Nusiramink. Ką dabar padarysi? Aš beregint grįšiu. Bent tu nebijok. Dievaži, tikra bausmė. Aš iš lauko pusės užrakinsiu duris. Nesijaudink. Gulkis ir miegok. Ir jis praėjo pro pat langus, garsiai bildėdamas kerziniais batais, kuriuos greitomis užsitempė ant basų kojų. Bostonas norėjo galų gale susitikti su vilkais, todėl tyčia garsiai šaukė šunis, koneveikė juos paskutiniais žodžiais. Jis buvo pasirengęs bet kam — taip jam įgriso tie paklaikę iš sielvarto vilkai. Padėti jiems negalėjo. Beliko viltis, kad jam pavyks vilkus nušauti, jeigu tik juos pamatys, juo labiau kad jo šautuvas buvo pusiau automatinis. Tačiau vilkų jis neužtiko. Ir tada, keikdamas visą pasaulį, sugrįžo į trobą. Bet ir užmigti nebegalėjo. Ilgai gulėjo tamsoje, galvoje be paliovos sukosi neramios įsiskaudėjusios mintys. O galvojo jis apie daug ką. Visų pirma apie tai, kad kasmet sąžiningai dirbti darosi vis sunkiau, kad dabartiniai žmonės, ypač jaunimas, visai prarado gėdą. Žodžiais dabar niekas nebetiki. Ir kiekvienas pirm visko siekia naudos. Štai prieš karą, kai buvo kasamas garsusis Čiujos kanalas, žmonės sugužėjo iš visų šalies pakraščių, dirbo veltui ir savo noru. O dabar niekas netiki, atseit pasakas sekate, negalėjo šitaip būti. Į čabanus dabar niekas neina, supančiojęs neatitempsi. Visi viską žino, bet nuduoda, kad tai neva laikini sunkumai. O jeigu prasitarsi garsiai, būsi apkaltintas šmeižtu. Atseit giedi svetimu balsu! Ir niekas nenori susimąstyti, kas gi bus ateity. Vienintelis dalykas, kuris jį ramino ir džiugino,— Guliumkan nebarė jo, neprikaišiojo, kad jis ištisus metus pluša be išeiginių dienų ir atostogų. Bandos nebuvo galima palikti, bandos neišjungsi, nenuspausi mygtuko, nesustabdysi, bandai priežiūros reikia ištisus metus. Štai ir išeina, kad kur pasisuksi, visur rankų trūksta. Ir ne todėl, kad nėra žmonių, bet kad žmonės nenori dirbti. Tačiau kodėl? Juk be darbo gyventi negalima. Be darbo pražūtis. O gal todėl, kad gyventi ir dirbti reikia kitaip? Pats opiausias klausimas buvo, kur surasti ėriavimosi laiku padėjėjų, kurie globotų ką tik gimusius ėriukus. Jaunimas vėlgi tokio darbo vengė. Prie ėriukų reikėjo budėti ištisą parą, sąžiningiausiai saugoti prieauglį, todėl jaunų vaikinų ten varu nenuvarysi. Šiuolaikinis jaunimas nenori bristi purvo ir gyventi užkampy. O ir mokėjo čia mažai, mieste, atidirbę aštuonias valandas fabrike ar statybose, vaikinas ar mergina galėjo uždirbti daug daugiau. „O kaipgi mes visą gyvenimą plūkėmės tenai, kur stigo darbo rankų, o ne ten, kur gerai mokėjo? O nūnai, kai atėjo metas jauniesiems imtis darbo, iš jų maža naudos — neturi jie nei gėdos, nei sąžinės",— burnojo seniai. Sis konfliktas, per kurį palaipsniui atitolo ir susvetimėjo atskiros kartos, jau seniai aitrino žmonių sielas. Ir vėl Bostono atmintyje iškilo tasai pokalbis. Nesusivaldė jis tuomet. Ir be reikalo. Vėl visą savo kalbą paskyrė tam, kad žmogus privalo dirbti kaip sau. Kito kelio jis nematąs, todėl būtina, kad kiekvienas darbininkas būtų suinteresuotas tuo, ką jis daro. Bostonas jau ne kartą buvo šnekėjęs, kad atlyginimas turi priklausyti nuo darbo rezultatų, o svarbiausia — kad čabanas turėtų savo žemę, kad jis rūpintųsi ja, sirgtų dėl jos, kad padėjėjai ir jų šeimos sirgtų dėl šitos žemės, kitaip nieko nebus. Atkirtį jam kaip visada davė partorgas Kočkorbajevas. Gazetkiši, žmogus— laikraštis, kaip Kočkorbajevą praminė ūkio žmonės, sėdėjo užstalėje direktoriui iš dešinės, šonu pasisukęs į Bostoną. Suraukęs antakius — jis, matyt, jautėsi nekaip —tolydžio dėl solidumo taisydamasis kaklaryšį, Kočkorbajevas nedraugiškai šnairavo į Bostoną. Tarybinio ūkio direktorius puikiausiai numanė, kaip klostosi Kočkorbajevo mintys. Per ilgus bendro darbo metus jis gerai išstudijavo jo nesugriaunamą, nepajudinamą demagogišką logiką, išmoktą kartą visiems laikams: vėl, matai, išlindo tasai Bostonas Urkunčijevas, buožė ir naujo tipo kontrevoliucionierius. Gyvenimas smogia jam į paširdžius, o jis vis tiek savo giesmę gieda. Kad taip ištrenkus jį kur nors tolėliau, kaip senais laikais... Tą dieną gamybiniame pasitarime dalyvavo ir naujasis rajkomo instruktorius, iš pažiūros kuklus vyrukas, kurio „Beriko" žmonės kol kas nepažinojo. Jis dėmesingai klausėsi kalbėtojų ir viską užsirašinėjo į savo bloknotą. Čotbajevas nujautė, kad Kočkorbajevas nepraleis progos pasirodyti prieš naująjį rajkomo instruktorių. Ir neapsiriko. Po Bostono kalbos Kočkorbajevas paprašė žodžio neva replikai. Ir pratrūko kaip iš rašto: jis mokėjo dėstyti mintis lygiai kaip laikraštis, čia ir slypėjo jo galia. —Drauge Urkunčijevai,— kreipėsi jis į Bostoną kaip visada oficialiai, sakydamas „jūs"— ar dar ilgai jūs kurstysite žmones savo abejotinais pasiūlymais? Istorija seniai apibrėžė gamybinių santykių pobūdį socialistinio darbo kolektyve. O jūs norite, kad čabanas pats spręstų, su kuo jam dirbti, o su kuo nedirbti, ir kiek mokėti už darbą. Kaip visa tai pavadinti? Tai ataka, nukreipta prieš istoriją, prieš mūsų revoliucinius iškovojimus, bandymas ekonomiką pakylėti virš politikos. Jūs remiatės siaurais savo avių bandos interesais. Jums tai visų klausimų klausimas. Tačiau juk už avių stovi rajonas, sritis, šalis! Ko jūs siekiate — siekiate iškraipyti socialistinio ūkininkavimo principus? Perpykęs Bostonas pašoko nuo kėdės. —Aš niekur nieko nekviečiu. Man pabodo apie tai šnekėti. Aš niekur ir nieko nekviečiu, kas man, piemeniui, darbo, kas ten vyksta srityje, šalyje, o ir pasaulyje. Ir be manęs pakanka galvočių. O mano reikalas — avys. Jeigu sekretorius nenori žinoti, ką aš manau apie savo avis, kam tuomet mane kviečiat į šitokius pasitarimus, atitraukiate nuo darbo? Tuščios kalbos ne man. Galbūt kam nors jos yra svarbios, bet aš jose nesusigaudau. Drauge direktoriau, tu manęs daugiau nebekviesk! Nėra reikalo manęs atitraukti nuo darbo! Man tokie pasitarimai nereikalingi! —Kaipgi šitaip, Boske?— Čotbajevas bejėgiškai pasimuistė ant kėdės.— Tu pirmūnas, geriausias ūkio čabanas, patyręs darbininkas, mes norime žinoti, ką tu galvoji. Dėl to tave ir kviečiame. —Direktoriau, tu mane stebini.— Bostonas nejuokais įsiplieskė.— Jeigu aš esu pirmūnas, kas gi kitas, jei ne tu, turi žinoti, kiek man tas pirmavimas atsieina. Tai kodėl tu tyli? Vos aš tik praveriu burną, Kočkorbajevas žodžio pasakyti man neleidžia, kimba kaip koks prokuroras, o tu, direktoriau, sėdi ir tyli lyg niekur nieko, sakytum tavęs visa tai nė neliestų. Direktorius gerokai išsigando: jis pateko į gana keblią padėtį— šįsyk jam nepavyko likti neutraliam tarp Bostono ir Kočkorbajevo. Instruktoriaus akivaizdoje jam teks pasirinkti kažkokią apibrėžtą poziciją. O taip nesinorėjo prasidėti su Kočkorbajevu, žmogumi- laikraščiu, kurio demagogija galėjo išjudinti grėsmingas jėgas: juk Kočkorbajevas buvo ne vienintelė grandis grandinėje, kuri rėmėsi prisiskaitėliškais principais. Ir dabar Kočkorbajevas sąmoningai užaštrino pokalbį, iškart apkaltinęs čabaną, kad šis ruošiąs — ne mažiau ir ne daugiau — „ataką prieš mūsų revoliucinius iškovojimus", kas gi po tokių žodžių išdrįs prieštarauti? Tačiau reikėjo kažkokiu būdu suktis iš padėties. —Pala, pala, Boske, nesikarščiuok,— tarė direktorius ir atsistojo užstalėje.— Išsiaiškinkime, draugai,— Čotbajevas kreipėsi į susirinkimą, mintyse karštligiškai ieškodamas būdo, kaip sutaikinti priešininkus. Žinoma, Bostonas teisus, bet su Kočkorbajevu juokai menki. Ką daryti? Apie ką mes kalbame?— samprotavo direktorius.— Kaip aš suprantu, čabanas nori būti bandos ir žemės šeimininkas, o ne samdomas asmuo, ir jisai kalba ne tik savo vieno, bet ir savo brigados bei čabanų šeimų vardu, dėl to negalima į tai nekreipti dėmesio. Manyčiau, tam yra pagrindas. Čabanų brigada — taigi ir yra mūsų mažoji ekonominė ląstelė. Nuo jos ir reikia pradėti. Man regis, Urkunčijevas nori viską paimti į savo rankas: ir galvijus, ir ganyklas, ir pašarus, ir patalpas—vienu žodžiu, viską, kas būtina gamybai. Jis ketina įgyvendinti brigadinį atsiskaitymą, kad kiekvienas žinotų, kiek galės uždirbti, jeigu dirbs kaip sau, o ne kaip kaimynui. Šit kaip aš suvokiu Urkunčijevo pasiūlymą, ir mums į jį reikėtų įsiklausyti, Džantajau Kanovičiau,— kreipėsi į partorgą Čotbajevas. -O aš, kaip partorgas ūkio, kuriam mes su jumis, drauge Cotbajevai, vadovaujame, manau, kad skatinti savininkišką psichologiją socialistinėje gamybos sistemoje netinka niekam, o ypač ūkio vadovui,— pakiliu balsu išdrožė Kočkorbajevas direktoriui. —Bet supraskite, kad tai siūloma bendro reikalo labui,—eme teisintis direktorius.— Juk jaunimas neina į čabanų brigadas... —Vadinasi, mes blogai atliekame agitacinį masinį darbą, jaunimui reikia priminti Pavliką Morozovą ir jo pasekėją Kirgizijoje Kyčaną Džakypovą. —O čia jau jūsų sritis, drauge Kočkorbajevai — įsiterpė direktorius—Kortos jūsų rankose. Priminkite, agituokite. Jums niekas netrukdo. —Ir agituosime, jūs be reikalo baiminatės, — su iššūkiu rėžė partorgas.— Mes esame numatę visą renginių kompleksą. Tačiau itin svarbu laiku demaskuoti savininkiškus polinkius, kad ir kaip jie būtų dangstomi Mes neleisime griauti socializmo pagrindų. Klausydamasis šios polemikos, kuri vyko visai rimtai, Bostonas Urkunčijevas puolė į neviltį, išgąstis sugniaužė jam gerklę. Juk jis pasakė tik tai kad pagaliau norėtų triūsti žemėje pagal savo išmanymą, bet ne pagal svetimus patarinėjimus. —Niekam jokių nuolaidų ir lengvatų,—kalbėjo toliau Kočkorbajevas.— Socialistinės gamybos formos privalomos visiems. Savo žodžius aš pirmiausia adresuoju draugui Urkunčijevui. Jis nuolatos siekia kažkokių- išimčių, ypatingų sąlygų. —Siekiu, bet ne vien sau,— pertraukė jį Bostonas.— Tokios sąlygos reikalingos visiems, tada mes daug geriau dirbsim. —Abejoju! Ir apskritai iš kur tokia maniera — kelti savus reikalavimus? Taip padarykit, anaip padarykit. Gana jau to, kad jūs, drauge Urkunčijevai vaikydamasis personalinių ganyklų savo avims, Ala Mongiu tarpeklyje pražudėte žmogų. Jums dar maža? —Varyk, varyk! — įširdęs atšovė Bostonas. Buvo be galo skaudu, kad apie Ernazaro žūtį kalbama štai šitaip, prabėgomis. —Ką — varyk varyk? Argi sakau neteisybę?—įgėlė Kočkorbajevas. —Neteisybę. —Kaipgi neteisybę, jeigu Ernazaro lavonas po šiai dienai tebeguli tarpeklyje tarp ledų. Galbūt jis tenai tūkstantį metų gulės. Bostonas nutylėjo, jam buvo labai nemalonu, kad susirinkime užėjo kalba apie tai. Bet Kočkorbajevas ir toliau nesiliovė. —Ko tylite, drauge Urkunčijevai?— šliūkštelėjo alyvos į ugnį.— Argi jūs nėjote ieškoti naujų personalinių ganyklų? —Taip, ėjau,— piktai atrėžė Bostonas.— Bet ne vien sau ieškojau ganyklų, o visiems, tame tarpe ir tau, Kočkorbajevai. Todėl, kad aš tave maitinu ir girdau, o ne tu mane. O tu dabar spjauni į tą šulinį, iš kurio geri! —Ką tai reiškia?— pasipiktino Kočkorbajevas, kraujas plūstelėjo jam į veidą.— Aš už viską dėkingas partijai! —O kaip tu manai, iš kur partija ima kuo tave maitinti?— atsikirto Bostonas.— Gal iš dangaus? —Ką tai reiškia? Kaip jūs drįstate taip neatsakingai kalbėti?—užvirė Kočkorbajevas, paskubom taisydamasis kaklaryšį. Brendo skandalas. Ir Kočkorbajevas, ir Bostonas stovėjo stati— vienas prie stalo, kitas palei sieną — kaip pasmerktieji mirčiai, atrodė, kad netrukus kuris nors iš jų žnektels ant grindų. Padėtį truputėlį pataisė jaunasis rajono instruktorius. —Nusiraminkite, draugai,—netikėtai prabilo jis iš kertės, kur sėdėjo užsirašinėdamas kažką į bloknotą.— Man regis, čabanas Urkunčijevas iš principo yra teisus. Darbo žmogus, kaip mes mėgstame sakyti, materialinių gėrybių kūrėjas turi teisę tarti savo žodį. Tik ar derėjo taip toli griebti? —Drauge Mambetovai, jūs jo nepažįstate,— mikliai pasigavo mintį Kočkorbajevas.— Urkunčijevo pretenzijos yra beribės. Pavyzdžiui, neseniai vienas čabanas, Noigutovas, taip, Bazarbajus Noigutovas, kalnuose aptiko vilkų irštvą. Na ir susėmė visą vadą, taip sakant, eksproprijavo, paėmė keturis vilkiukus, norėdamas iš pašaknių likviduoti vilkų gaują. Pasielgė kaip ir derėjo pasielgti. Tai ką jūs manote? Tasai Urkunčijevas ėmė stačiai persekioti Noigutovą. Iš pradžių norėjo papirkti, o kai šitas kėslas jam neišdegė, nes Noigutovas — žmogus principingas, Urkunčijevas ėmė jam grasinti, reikalauti, kad Noigutovas nuneštų vilkiukus atgal į irštvą, turbūt tam, kad šitie grobuonys veistųsi toliau. Kas gi tai? Kaip visa tai suprasti? Gal jūs, drauge Urkunčijevai, be visa ko dar norite įsiveisti ir nuosavų vilkų? Personalinių, taip sakant. Galbūt tarybinis ūkis jums ir vilkų dar turi parūpinti? Pirmiausia sava žemė, savos avys, o paskui ir savi vilkai! Ar ne taip? Kaip kitaip visa tai suprasti — tegul vilkai veisiasi, pjauna mūsų bandas, naikina visaliaudinę nuosavybę? Bostonas per tą laiką spėjo suimti save į rankas ir pasakė gana ramiu balsu —Viskas apie vilkus teisybė, tik viena bėda — vilkai juk nesupranta, kad kėsinąs į visaliaudinę nuosavybę. Pasitarimo dalyviai nejučia nusijuokė, o Bostonas, pasinaudojęs pauze, kalbėjo toliau: —Ne apie vilkus turėtume šičia šnekėti. Bet jeigu užėjo tokia kalba, pasakysiu ir aš savo žodį. Kiekviename darbe supratimas būtinas, dėl to mums protas ir duotas. O kai kam iš mūsų protelio pristinga, bet pagyras nors vežimu vežk. Štai, tarkime, tasai nutikimas su vilkiukais. Kaip jau buvo sakyta, Bazarbajus paėmė, o paprasčiau šnekant, pagrobė, nugvelbė iš urvo vilkiukus, o triukšmas aplinkui baisiausias — vos ne į didvyrius jis pakeltas. O tasai didvyris nepagalvojo, kad pirma reikėjo patykoti suaugusius vilkus tėvus, nudobti plėšrūnus, o po to galvoti, ką daryti su jų vilkiukais. O jis pasiskubino vilkiukus parduoti, o pinigus pragerti. Kodėl aš prašiau Bazarbajaus atiduoti ar parduoti man vilkiukus — todėl, kad, pasitelkęs juos, įviliočiau į pasalą vilką ir vilkę, baisu palikti laisvėje įsiutusius po gūžtos išdraskymo vilkus. Reikia suprasti, kad įsiutintas vilkas baisesnis už dešimt paprastų vilkų. Jis nenusiramins, kol neatkeršys. Visi čabanai žino, kaip dabar apylinkėje siaučia toji pora, iš kurios atimti vaikai, Akbara ir Taščainaras — tokios jų pravardės. Dabar jų niekaip nesutramdysi, jie ir žmogų gali užpulti — kas jiems. Kai kuriuos blogus žmones vadina — aš apie tai laikraščiuose skaičiau ir knygose — provokatoriais. Štai Bazarbajus ir yra vilkų provokatorius, jis vilkus įsiutino. Aš jam jau sakiau ir dar sykį tiesiai į akis pasakysiu: jis pasielgė kaip bailus provokatorius. Ir tau, sekretoriau į akis pasakysiu: nesuprantu, kas tu per žmogus. Tiek metų gyveni mūsų ūkyje, o ligi šiol daugiau nieko nedirbi, tik laikraščius skaitinėji ir tokius kaip aš aviganius gąsdini— mes mat prieš revoliuciją einą, prieš tarybų valdžią, o pats apie ūkininkavimą nieko neišmanai, nieko nežinai, antraip nekaltintum žmogaus, kad jis baudžiasi vilkus veisti. Bala jų nematė, tų vilkų, tasai tavo kaltinimas vieni juokai. Tačiau kito tavo kaltinimo, drauge Kočkorbajevai, aš šitaip palikti negaliu, privalau atsakyti. Taip, Ernazaras žuvo perėjoje. Bet kodėl mudu kopėm į perėją? Ne iš gero gyvenimo! Ko mudu tenai ieškojome? Ar -tu bent pagalvojai, sekretoriau, kas mus tenai nešė, ar pagalvojai, kad mes niekada šitaip nebūtume rizikavę, jeigu mūsų nespaustų vargas dėl ganyklų? Su kiekviena diena mes vargstame vis labiau ir labiau. Štai sėdi direktorius, tegul jis pasako, kokia buvo žolė, kokios buvo pievos, kokios ganyklos tada, kai jis pradėjo direktoriauti? O dabar kas? Vienos dulkės aplinkui, kiekvienas žolės lapelis suskaičiuotas, o viskas dėl to, kad ganome avių dešimt kartų daugiau, negu tokie plotai gali išmaitinti, ir avių kanopos ištrypia žemę iki juodumo. Štai kodėl mudu su Ernazaru ir patraukėme į Kičibelį. Norėjome gero, tačiau mus ištiko nelaimė. Mūsų žygis prastai baigėsi. Ir dėl to aš atsisakiau šito tikslo, dėl to aš tyliu, nelaimė privertė mane nutilti, ne tai rūpėjo. O jeigu viskas būtų susiklostę kitaip, būčiau šiemet nuvažiavęs Maskvon, į parodą, o tenai tikrai būč nuėjęs pas pačius didžiausius mūsų vadovus ir papasakojęs apie tave, Kočkorbajevai. Tu puties ir didžiuojies, kad dieną naktį galvoji tik apie partiją, bet kažin ar partijai reikalingi tokie žmonės kaip tu, kurie patys nieko nedaro, tik kitiems rankas pančioja. —Jūs pernelyg suįžūlėjote! — neištvėrė Kočkorbajevas.— Tai šmeižtas! Ir jūs, Urkunčijevai, visu griežtumu atsakysite už savo žodžius partine tvarka. —Aš ir pats noriu už viską atsakyti partiniame susirinkime. Ir jeigu aš iš tikrųjų ne taip darau ir ne taip mąstau, tuomet vykit mane po perkūnais, vadinasi, man ne vieta partijoje ir manęs nėra ko gailėti. Bet ir tau, Kočkorbajevai, apie tai reikia pagalvoti. —Man nėra ko galvoti, drauge Urkunčijevai. Mano sąžinė švari. Aš visada su partija. Bostonas atsikvėpė, lyg būtų bėgęs į kalną, ir, žvelgdamas į rajkomo instruktorių, pasakė: —O tavęs, naujasis drauge instruktoriau, labai prašau viską pranešti rajkomui. Tegul partinis susirinkimas išsiaiškina, katras iš mudviejų teisus. Ilgiau šitaip gyvent aš negaliu. Netrukus Bostonas Urkunčijevas įsitikino, kad aplink jo konfliktą su Kočkorbajevu ima tvenktis įvykiai. Kaip sykis tą dieną jis buvo nuvykęs savais reikalais į Paežerę. Isyk Kulio pakrantėje tuoj tuoj turėjo pražysti sodai. Buvo paskutinės pavasario dienos, o Bostonas vis nespėjo nupurkšti obelų savame ir buvusiame Ernazaro soduose. Bostonas ir Guliumkan dabar valdė du namus ir du sodus, ir abu reikalavo priežiūros. O šitaip nutiko todėl, kad čabano gyvenimas prabėga kalnuose, ir nuolat pristinga laiko būtiniausiems ūkio darbams. Vis atidėlioji, o paskui žiū —laikas praėjęs, visi terminai pasibaigę. Tačiau vienaip ar kitaip, obelis reikėjo nupurkšti, kitaip kenkėjai išplis stulbinančiu greičiu, pagrauš vaisių užuomazgas, ir pražudys derlių. Šįkart Guliumkan nesusivaldė ir smarkiai apibarė Bostoną: atseit jis vis delsiąs, jeigu jau pats negalįs suspėti, ar ne geriau iš anksto nukakti tenai ir susitarti su kuriuo nors kaimynu. Užmokėtų, ir kaimynai padarytų tą darbą. —Namie iš tavęs jokios pagalbos! — suirzusi išdrožė Guliumkan.— Dieną naktį trainiojiesi apie avis arba susirinkimuose murksai. Jeigu negali sutvarkyti sodo, pabūk kurią dieną namuose su Kendžešunu- nuo šito kvailučio negalima nuleisti akių — o aš nusileisiu į Paežerę ir padarysiu vietoj tavęs viską, kas privalu doram šeimininku. Guliumkan buvo teisi— nieko nepadarysi, teko tylomis išklausyti jos priekaištus. Po šito pokalbio Bostonas paryčiais išjojo į Paežerę tvarkyti sodo. Jojo ant Donkuliuko. Nuo seno sakoma — pavasarį atsigauna ir žolė, ir žirgas. Be to, Donkuliukas buvo pačiame stiprume: blykčiodamas ugninėmis akimis, purtydamas karčius, jėgos pertekliaus varomas jis veržėsi bėgti. Bet Bostono nuotaika buvo ne ta, kad lėktų strimgalviais. Jis prilaikė eiklų žirgą — jam rūpėjo kelyje šį tą ramiai apmąstyti. Praėjusią naktį prastai miegojo. Ilgai vartėsi patale, negalėjo pamiršti to, kaip partorgas apkaltino jį dėl Ernazaro mirties. Grįžęs iš susirinkimo namo, trumpai papasakojo žmonai kas ir kaip, bet apie šį kaltinimą nutylėjo. Nenorėjo dar sykį priminti Guliumkan buvusio vyro, nors nuo jo mirties praėjo nemažai metų, nes tuo atveju neišvengtų sunkaus pokalbio, nuo kurio būtų bloga ir jai, ir jam, kadangi nepalaidotas Ernazaras tebeguli amžiams įšalęs į ledą Ala Mongiu perėjoje, baisios it naktis prarajos dugne. Todėl daug protingiau nutylėti apie šį kaltinimą. Vos Bostonas ėmė migti, vėl pasirodė vilkas. Ir vėl už didžiosios avidės ant kalvelės širdį draskančiu balsu sustaugė Akbara, raudanti pavogtų vilkiukų. Žemu dusliu bosu jai pritarė Taščainaras. Anksčiau, išgirdus vilkų staugimą, Bostoną apimdavo gailestis vilkams, užuojauta dėl jų nelaimės, o dabar jame užvirė pyktis, jis norėjo užmušti galų gale tuos įgrisusius žvėris, kad tik negirdėtų staugimo, kuris aidėjo lyg prakeiksmas ir jam pačiam, o kuo gi jis kaltas? Praėjusią naktį jis galutinai nusprendė trūks plyš sudoroti vilkus, jo galvoje netgi subrendo planas, kaip tatai padaryti. Beje, aną dieną, kai jiedu su Kočkorbajevu susikibo pasitarime, Akbara ir Taščainaras papjovė tris avis iš jo bandos. Piemenukas pasakojo, kad vilkai prislinko prie bandos, ir nors jisai baisiausiai rėkė, mosikavo lazda, vilkai nėmaž nesibaidė, papjovė tris avis ir dingo. Šis įvykis Bostoną įsiutino. Jeigu šitaip bus toliau, pamanė jis, mums nieko kito neliks, kaip kraustytis iš čia, gėdingai sprukti nuo vilkų. Akbara ir Taščainaras nesuvokė, kad nesiliaudami staugti, tą valandą jie pasirašo sau mirties nuosprendį. Dabar Bostonas puikiai žinojo, ką jam daryti, jis buvo pasirengęs nedelsiant įvykdyti savo sumanymą, tačiau kitą rytą jam reikėjo ūkio reikalais keliauti į Paežerę. Todėl jis nutarė šitaip: pirmiausia, kad neūdytų žmona, sutvarkyti sodą, o po to susidoroti su vilkais. Šit apie ką kelyje galvojo Bostonas... Su pavasariniais darbais sode, kur reikėjo nupurkšti ir apkasti obelis, jis susitvarkė per vieną dieną. Kaime jam pavyko rasti sumanų vaikiną, kuris apsiėmė už tam tikrą atlyginimą atlikti šitą darbą. Bostonas jam pažadėjo vieną ėriuką iš savo juodųjų avių prieauglio. Sutvarkęs reikalus, Bostonas sumanė nupirkti Kendžešui naują žaislą. Norėjo pradžiuginti sūnelį. Toks šaunus vaikiukas laksto namuose, po gero mėnesio jam sukaks dveji metai. Įdomus guvus berniukas linksmino savo išdaigomis senstantį Bostoną. Kiekvienas naujas mažylio žodis kėlė tėvui susižavėjimą. Per jį Bostonas suvokė giliausią slėpiningą gyvenimo prasmę, glūdinčią prieraišume prie kūdikio ir jo motinos. Tai buvo paskutinė ir aukščiausia Bostonui skirto likimo viršūnė. Jis troško mylėti žmoną ir mažylį, jis nereikalavo ir negeidė iš gyvenimo daugiau nieko, nes argi tai nėra didžiausia žmogui skirta palaima. Apie tai niekados jis neužsiminė, bet sielos gilumoje juto, kad taip ir yra. Ir tikėjo, kad žmona širdy pritaria jo jausmams. Bostonas nulipo nuo žirgo prie rajoninės universalinės „Madanijat", įėjo į vidų ir nupirko prisukamą varlę — kukulakę, juokingą— tai mažyliui bus džiaugsmo! Išėjęs lauk, taisėsi sėsti ant žirgo, bet ūmai pajuto alkį ir prisiminė, kad nuo pat ryto nėra nieko valgęs. Valgykla buvo visai šalia parduotuvės, ir jis savo nelaimei nutarė užsukti tenai. Vos įėjęs į apytamsę salę, kvepiančią pigiu maistu, kuriuo čia buvo valgydinami pakeleivingi šoferiai, ir atsisėdęs prie stalo netoli durų, jis tučtuojau išgirdo už nugaros Bazarbajaus balsą. Bostonas neatsisuko — jis ir taip suprato, kad anas čia lėbauja su savo draugeliais. Vidury šviesios dienos sėdi, geria, apsuptas palaižūnų, nors tu ką, nei gėdos, nei sąžinės neturi žmogus,— su antipatija pagalvojo Bostonas. Norėjo pakilti ir išeiti šalin nuo nelaimės, bet paskui pagalvojo: o kodėl gi, po galais, jis turi išeiti nepavalgęs? Paprašė barščių, kotletų, o tuo metu kažkas turbūt jau pranešė Bazarbajui, kad kamputyje sėdi Bostonas. Balsai už nugaros beregint nuščiuvo, o paskui vėlei suklegėjo. Netrukus pas Bostoną buvo pasiųstas vienas iš Bazarbajaus draugelių, toksai Kor Samatas, Kreivasis Samatas, čionykštis pabalda ir gandonešis, kuriam dar jaunystėje per peštynes išmušė akį. —Salam, Bostonai, salam! — Su reikšminga šypsena Samatas ištiesė Bostonui ranką —ką veiksi, teko ją paspausti.— Ko tu čia vienas tūnai? — ėmė gretintis jis prie Bostono.— O mes štai su Bazarbajum sėdim. Seniai nesimatėm, nutarėm atžymėti. Eime pas mus. Pats Bazarbajus kviečia. —Pasakyk jam, kad neturiu laiko,— atsakė Bostonas kiek galima santūriau.— Šit pavalgau ir tuoj pat grįžtu į kalnus. —Spėsi — tavo kalnai nepabėgs. —Ne, dėkui. Darbai laukia. —Na, žiūrėk. Be reikalo tu šitaip — burbtelėjo nueidamas Kor Samatas. Įkandin prisistatė ir pats Bazarbajus, jau gerokai įkaušęs, o Bazarbajui iš paskui prislinko ir kiti. —Klausyk, ko tu rieti nosį? Tave kaip žmogų kviečiam, o tu? Manai, kad esi už kitus geresnis? — iškart ėmė kibti Bazarbajus. —Juk sakiau, kad neturiu laiko,— ramiai atsakė Bostonas ir demonstratyviai ėmė srėbti barščius, kurių kitu atveju po pirmo šaukšto jis nebebūtų lietęs. —Aš reikalą į tave turiu,—tarė Bazarbajus ir akiplėšiškai atsisėdo priešais Bostoną. Likusieji stovėjo, lūkuriuodami patrauklaus reginio. —Kokie gali būti mudviejų reikalai? — atsakė Bostonas. —Mudviem reikia pasišnekėti, tarkime, kad ir apie tuos vilkiukus, Bostonai.— Bazarbajus susiraukė ir palingavo galvą. —Apie juos mudu jau šnekėjome, ar verta antrą sykį apie tą patį. —Manau, kad verta. —O aš manau, kad ne. Netrukdyk. Aš baigsiu valgyt ir išeinu iš čia. —Kur skubi, šunie? — Bazarbajus pašoko ant kojų ir pasilenkęs prikišo prie pat Bostono pykčio iškreiptą veidą.— Kur skubi, niekše? Mudu dar apie vilkus nepasišnekėjome. Juk tu direktoriaus kabinete visiems girdint pavadinai mane provokatorium, sakei, kad per mane vilkai siautėja. Manai, kad aš nežinau, kas yra provokatorius. Manai, kad aš fašistas, o tu vienas šventuolis? Bostonas taip pat pašoko iš vietos. Dabar jie stovėjo kaktomuša. —Liaukis pliurpęs, — atkirto Bazarbajui Bostonas.— Fašistu aš tavęs nevadinau — nesusiprotėjau, o reikėjo. Bet kad tu provokatorius ir bukagalvis nenaudėlis — teisybė. Jau sakiau tau ir dabar kartoju. Verčiau grįžtum į savo vietą ir prie manęs nebelįstum. —O tu neįsakinėk, kur kam eiti ir ką daryti! — nejuokais įtūžo Bazarbajus.— Tu man ne viršininkas. Spjaut man į tave. Tegul aš, tavo manymu, provokatorius, o tu kas toksai? Manai, kad žmonės nežino, kas tu esi? Manai, kad pražudei Ernazarą ir niekas nė mur mur. Tu, gyvate, susiuostei su jo žmona, kai Ernazaras dar buvo gyvas, o tavo senė jau ruošėsi į aną pasaulį. Tuomet tu ir nusprendei nustumti Ernazarą į tarpeklį, o pats vesti tą kalę Guliumkan. Pabandyk įrodyti, kad ne taip. Kodėl ne tu į tarpeklį nugarmėjai, o Ernazaras? Ėjot vienu keliu. Manai, kad niekas nieko nežino! Bet jis užsimušė, o tu gyvas. Kas gi judu dabar esate — tu ir tavo kalė Guliumkan? Ernazaras perėjoje įšalo į ledą, liko be kapo, kaip koks šuva, o tu, gyvate, glamžai jo begėdę žmoną, pasileidusią kalę ir gyveni pasismagindamas! O dar partinis! Vyt tave reikia po velnių iš partijos. Atsirado mat pirmūnas, stachanovietis! Į teismą tave atiduot reikia! Bostonas vos susilaikė, nešokęs ant Bazarbajaus, nesumalęs kumščiais jo šlykščios srėbtuvės. Tasai atvirai kurstė jį muštis, siekė skandalo, žūtbūtinio susirėmimo. Tačiau jis suėmė save į rankas, sukando žandikaulius ir pasakė dūstančiam iš pykčio Bazarbajui: —Man nėr apie ką su tavim šnekėti. Tavo žodžiai man nieko nereiškia. Ir į tave aš nesilygiuosiu. Manyk ir plepėk apie mane ką nori ir kaip nori. O dabar traukis iš kelio. Ei, vaikine,— pašaukė jis oficiantą,— še, imk už pietus.— Padavė jam penkis rublius ir tylomis žengė nuo stalo. Bazarbajus stvėrė jį už rankovės: —Stok, palauk! Neskubėk pas savo kalę! Gal ji su kokiu čabanu kirbinasi, kol tavęs nėra, tu jiems pamaišysi! Bostonas pagriebė nuo gretimo stalo tuščią šampano butelį. —Šalin rankas! — prakošė jis pro dantis, nenuleisdamas akių nuo perbalusio Bazarbajaus.— Neversk manęs kartoti, patrauk ranką! Girdi? — ištarė jis, sūpuodamas rankoje sunkų tamsų butelį. Taip ir išėjo Bostonas į gatvę, tvirtai gniauždamas rankoje butelį. Tik įšokęs į balną, atsipeikėjo, sviedė butelį į griovį, davė valią Donkuliukui, paleido jį, kiek kojos neša. Seniai jis buvo lėkęs tokiu pašėlusiu greičiu — tas beprotiškas lėkimas padėjo jam atsitokėti, o atšalęs jis su siaubu pagalvojo: tik mažyčiukė sekundės dalis skyrė jį nuo žmogžudystės, dievas išgelbėjo jį, juk būtų vienu smūgiu perskėlęs neapkenčiamo Bazarbajaus kiaušą. Žmonės, važiavę traktorium su priekaba, stebėjosi ir, netikėdami savo akimis ilgai žvelgė jam pavymui: kas nutiko Bostonui, toks orus žmogus o šuoliuoja tarsi nutrūktgalvis vaikėzas. Negreitai nusiramino Bostonas — galutinai atsikvošėjo tik atsigėręs šalto vandens prie upelio. Atsigėręs pasipurtė, sėdo į balną ir nebevijo Donkuliuko. Jojo žingine ir vis džiaugėsi išvengęs žmogžudystės. Tačiau kelyje prisiminęs, kaip viskas atsitiko, jis vėlei paniuro, apsiblausė. Visai prastai pasijuto Bostonas, staiga prisiminęs, kad valgykloje ant palangės pamiršo Kendžešui pirktą žaislinę varlytę, tokį šaunų žaisliuką — kukulakę, plačiaburnę prisukamą varlytę. Žinoma, pirkinys ne toks brangus, žaisliuką mažyliui galima nupirkti ir kitą kartą kad ir toje pačioje universalinėj „Madanijat" bei jis kažkodėl pagalvojo, kad tai blogas ženklas. Mažyliui skirtos dovanėlės jokiu būdu nereikėjo pamiršti. O jis pamiršo. Bostoną erzino jo paties prietaringumas, skatino jį kažkokiu būdu priešintis nepageidaujamai įvykių eigai. Mintis apie tai, kokią pasalą jis surengsvilkams ir kaip išpyškins tuos prakeiktus žvėris, kad neliktų aplinkui netgi jų kvapo, Bostoną stačiai siutino ir smaugė. Ir kas per monai, galvojo jis, juk šiandieninis susirėmimas valgykloje su Bazarbajumi vos nesibaigęs žudynėmis, vėlgi prasidėjo nuo ginčo dėl tų vilkų... Įvykdyti savo ketinimą Bostonas užsibrėžė kitą dieną. Naktį apgalvojo, numatė visas operacijos smulkmenas ir, matyt, pirmą kartą nuslėpė nuo žmonos tokį jam svarbų sumanymą. Bostonas nebenorėjo leistis į šnekas apie vilkus ir vilkiukus, dėl kurių jis susiriejo su Bazarbajumi, nenorėjo kalbėti apie tai, kas galėjo priminti Ernazaro žūtį perėjoje. Todėl namuose jis tylėjo, žaidė su vaiku, vienu žodžiu atsakinėjo į Guliumkan klausimus. Žinojo, kad toks tylėjimas glumins žmoną, gąsdins ją, tačiau kitaip elgtis jis nepajėgė. Jis puikiai suprato, kad tiek kivirčas su Bazarbajumi, tiek šlykštūs keiksmai, užgriuvę jiems ant galvų, anksčiau ar vėliau pasieks ir ją. Bet kol kas jis tylėjo — negi kartosi tai, ką apie juos šnekėjo tasai šlykštynė Bazarbajus, pernelyg bjauru ir niekinga buvo viskas. Jis mąstė ir keistai bei sunkiai susiklosčiusį jųdviejų su Guliumkan gyvenimą. Kiek slepiamo žmonių nepalankumo ir atviro priešiškumo patyrė jiedu nuo tada, kai tapo vyras ir žmona, kokių tik šmeižtų apie juos nebuvo skleidžiama. Bet vis viena Bostonas nesigailėjo, kad surišo savąjį gyvenimą su Ernazaro našle. Jau sunku buvo net įsivaizduoti, kaip jis būtų gyvenęs be jos, jis privalėjo nuolat jausti ją šalia... Tai būtų buvęs kažkoks visai kitas gyvenimas. O jo gyvenimas buvo įmanomas tik drauge su ja, ir tegul jinai retsykiais užpyksta ant jo, tegul būna neteisi, bet jinai jam ištikima, ir tai yra svarbiausia. Tarpusavyje apie tai jie niekada nesišnekėdavo, tai buvo savaime suprantami dalykai. Ir jeigu kas nors būtų Bostono užklausęs: kas jam yra tasai mažylis, tasai nenustygstantis vietoje vaikiukas, mokantis vos keletą žodžių, tasai šypsulingas giedraakis nenuorama putliomis kojytėmis, tasai pagrandukas, Bostonas nebūtų žinojęs ką atsakyti. Jis nebūtų radęs žodžių. Šis jausmas buvo didesnis negu žodžiai, nes mažylyje jis matė save patį dievo duotu nekaltu vaikišku pavidalu. .. Bet jo siela suvokė viską, ir naktį, gulėdamas šalia žmonos ir vaiko, Bostonas nusiramino, atsileido, sušvelnėjo. Norėjo užmiršti įvykį valgykloje. Jis netgi pagalvojo, kad jeigu vilkai tą naktį nepasirodys, tai jis turbūt atidės medžioklę, o galbūt net visai atsisakys savo sumanymo. Bostonas troško ramybės... Bet kaip tyčia apie vidurnaktį vilkai vėlei atsidangino. Ir vėl ant kalvelės už didžiosios avidės sudejavo, sustaugė Akbara, o jai pritarė duslus Taščainaro bosas. Ir vėl nubudo išsigandęs Kendžešas ir ėmė kniurkčioti, o užsimiegojusi Guliumkan niurnėjo, burnodama tokį gyvenimą, kai nebėra ramybės nuo tų įsisiautėjusių vilkų. Bostonas vėlei įsiuto, norėjo pulti iš trobos ir vytis vilkus kad ir į pasaulio kraštą, ir vėlei jis prisiminė, kaip jį koneveikė, įžeidinėjo ir žemino niekšas Bazarbajus, jis ėmė gailėtis, kad neperskėlė buteliu jam galvos. Juk Bostonui būtų užtekę sunkiu buteliu trenkti neapkenčiamam Bazarbajui per galvą, ir anam būtų galas. Ir nėmaž nebūtų gaila, galvojo Bostonas, nėmaž, net priešingai, jis džiaugtųsi, galop sudorojęs tą šlykštų padarą žmogaus kailyje... O vilkai vis staugė... Teko imti šautuvą, ir vėl eiti bent jų pagąsdinti. Užuot pykštelėjęs vieną antrą sykį, Bostonas paleido penkis šūvius pagret į nakties tamsą. Po to grįžo į trobą, bet užmigti nebegalėjo ir nežinia kodėl ėmė valyti šautuvą. Jis įsitaisė prieškambario kampe, palinko prie savo medžioklinio šautuvo „Barsas" ir stropiai šveitė jį, tarsi šautuvas būtų jam skubiai reikalingas. Šitaip triūsdamas jis dar sykį apmąstė, kaip geriau sudoroti vilkus ir nutarė veikti nedelsdamas, vos prašvitus. O tuo metu šūvių pabaidyti Akbara ir Taščainaras bėgo į tarpeklį, bausdamiesi praleisti ten likusią nakties dalį. Ši nerimstanti vilkų pora nebeturėjo pastovios vietos, jiedu nakvodavo kur pakliūva. Akbara kaip visada bėgo pirma. Prieš nusišėrimą apžėlusi ilgiausiais, sukibusiais į kaltūną šerių kuokštais, tamsoje ji atrodė baisi. Jos akys plieskė fosforine liepsna, liežuvis karojo išvirtęs — galima buvo pamanyti, kad ji pasiutusi. Ne, vaikus praradusios vilkės sielvartas neatslūgo, ji negalėjo pamiršti savo praradimo. Nuojauta aklai ją tikino, kad vaikai yra ne kur kitur, o Bostono avidėse — juk ten pasislėpė vagis, kurį jie tą nelemtą dieną vijosi sekdami pėdomis. Jos vilkiškas protas toliau nesiekė. Ir todėl vilkai tomis dienomis žiauriai siautėjo, pjovė gyvulius pakrikai visoje apylinkėje — ne tiek norėdami numalšinti alkį, iš nesutramdomo, nenumaldomo poreikio nuslopinti, užversti mėsa, užpilti krauju, atbukinti smelkiantį tuštumos jausmą, užgniaužti įsiūtį ant viso pasaulio. O prisiriję skerdienos, vilkai sliūkindavo ton vieton, kur pasimetė vilkiukų pėdsakai. Ypač kamavosi Akbara — niekaip negalėjo susitaikyti su likimu. Nebuvo dienos, kad ji nenuklystų tenai, ir nebuvo dienos, kad jiedu su Taščainaru neslankiotų aplink Bostono stovyklavietę. Tuo ir ketino pasinaudoti Bostonas, užsimojęs žūtbūt nudobti vilkus. Kitos dienos ryta Bostonas patvarkė, kad avys nebūtų genamos į ganyklą, o būtų laikomos dviejuose bandodaržiuose, liepė duoti avims daugiau pašaro ir girdyti jas kieme. O pats iš bandos atsirinko maždaug dvidešimt motinų su mažučiais ėriukais, nusižiūrėjęs tas, kurios su dvyniais, kad šie labiau bliautų, keltų triukšmą, ir išginė tą nedidelę bandą į negyvenamus tyrlaukius, kur nei kelio, nei takelio. Nė vieno nepasikvietė į talką. Ėjo vienas, ilga lazda varydamas bandą. Ant peties nešėsi naktį nušveistą ir blizgantį šautuvą, užtaisytą pilna apkaba. Ėjo neskubėdamas, ilgai. Reikėjo nusidanginti kuo toliau nuo gyvenamų vietų. Buvo šilta, tikrai pavasariška diena. Kalnai siurbė į save saulės šilumą, paversdami ją ant gūbrių ir lomelėse žaliuojančia žole. Reti baltutėliai garbiniuoti debesiukai nerūpestingai šildėsi dangaus mėlynėje. Čireno vieversiai, tarp akmenų kurksėjo kalnų kurapkos — vienu žodžiu, palaima. Kad ši palaima nėra amžina, priminė nebent grėsmingi snieguoti kalnagūbriai, šiūptelėję aukštyn visu horizonto ilgumu, ir nežinia iš kur laukinio vėjo atginti juodi debesys, kurie galėjo užtemdyti saulę. Tačiau kolei kas niekas nežadėjo nemalonių permainų. Nedidelė motininių avių su ėriukais banda, pakrikai susišaukdama, traukė tenai, kur ją ginė žmogus. Ėriukai smagiai straksėjo, puldinėjo prie motinų žįsti pieno. Bet Bostonas dar iš nakties buvo nusiteikęs niūriai. Ir kuo ilgiau jis mąstė, tuo labiau pyko ir ant vilkų, ir ant Bazarbajaus, tos bjaurios istorijos kaltininko. Prasidėti su Bazarbajumi jis nenorėjo, prisimindamas patarlę — neliesk mėšlo, nesmirdės, o vilkus reikėjo likviduoti, nušauti, sunaikinti— kitos išeities jis nematė. Jo sumanymas buvo paprastas: avių ir ėriukų balsai, be abejo, privilios vilkus, na o jis įsitaisys pasaloje. Vilkai puls avis su ėriukais, ir jeigu tik seksis, jis turės progą juos nušauti. Tačiau, kaip sakoma, viskas dievo valioje... Taip ir atsitiko... Mažne ligi pusiaudienio jokio ženklo apie žvėris nebuvo, Suvaręs avis į nuošalią gerai apžvelgiamą lomelę, Bostonas atsigulė pakraštėlyje, užsiglaudė su šautuvu tarp akmenų ir retų krūmokšnių. Šaudė jis taikliai, medžiojo nuo mažens, būvo paklojęs jau ne vieną Isyk Kulio vilką. Todėl neabejojo, kad sugebės pašauti vilkus, jeigu tik pasiseks juos privilioti. Avys ir ėriukai be perstojo bliovė, šurmuliavo, šaukė vieni kitus, tačiau laikas bėgo, o žvėrys vis nesirodė, nors kitomis dienomis dažnai puldinėdavo gyvulius ir išliedavo pyktį ant čionykščių bandų ir visada dienos metu. Saulė pradėjo smarkiai spiginti. Gulėdamas pakrūmėje ant vatinuko, Bostonas kitą sykį tikriausiai būtų snūstelėjęs, bet nūnai šitaip elgtis nedrįso. O ir širdyje buvo nyku, slėgė kaltinimas dėl Ernazaro žūties. Jo priešai, Kočkorbajevas ir Bazarbajus, susivienijo ir kiekvienas savaip šmeižė jį, speitė į kampą. Jis nepajėgė suprasti, kodėl gyvenime šitaip yra: už ką, kodėl tokie skirtingi žmonės neapkenčia jo? O čia dar tie vilkai priskreto, ėda širdį. Net namuose ramybės nebėra. O kas dar bus, kai žmoną pasieks gandai apie jo kivirčą su Bazarbajumi. Kuomet Bazarbajus šlykščiausiais žodžiais dergė jį ir jo žmoną, valgykloje buvo pilna žmonių, o kiek tarp jų visokiausių piktanorių. Vilkai vis nesirodė, Bostono kantrybė jau ėmė sekti. Bet vis dėlto jis laukė, įtempęs regėjimą ir klausą — buvo pasirengęs. Svarbu kuo greičiau pastebėti žvėris, reikia suspėti iššauti, vos jie liuoktelės prie avių. Pagauti momentą, kada šmėstels vilkai, nebuvo taip paprasta: naminės avys nepasižymi uosle, o ir akys jų prastos, žodžiu, kvailesnių ir žioplesnių gyvulių už jas pasaulyje nėra. Avys vilkams lengviausiai pasiekiamas grobis, apginti nuo vilkų jas gali tik žmogus, todėl vilkams tenka turėti reikalą tik su žmogumi. Taip atsitiko ir šį kartą... Nerūpestingos avys ir dabar nepajuto pavojaus. Jos pešiojo žolę, pakeldavo galvas tik išgirdusios ėriukų bliovimą, tarpais klusniai pakišdavo jiems tešmenis, daugiau niekas joms nerūpėjo. Pavojų pastebėjo tik Bostonas... Dvi baltašonės kalnų šarkos, kurios stropiai kapstėsi netoliese, staiga nerimastingai sučerškė, ėmė skraidyti iš vienos vietos į kitą. Bostonas sukluso, atlaužė gaiduką, bet galvos nepakėlė, netgi priešingai, dar labiau prigludo prie žemės. Veikti reikėjo be klaidų. Jis sutiko aukoti keletą avių, kad tik galėtų išvilioti grobuonis į plyną vietą. Bet vilkai, matyt, irgi pajuto pavojų — galimas daiktas, kad juos įspėjo tos pačios šarkos. Paliovusios čerkšti vienoje vietoje, jos atskrido prie Bostono pasalos, čia irgi pakėlė didžiausią čerškesį, nors Bostonas, regis, negalėjo patraukti jų dėmesio — jis nekrustelėdamas tupėjo už krūmo. Šiaip ar taip, vilkai iššoko ne iš karto — pasirodo, jie persiskyrė. Akbara šliaužte sėtino tarp riedulių iš tolimesnio kampo, o Taščainaras tykino kitoje lomelės pusėje (kaip vėliau paaiškėjo, jis sliuogė netoli tos vietos, kur su šautuvu glaudėsi Bostonas). Bet visa tai paaiškėjo ne iš karto. Laukdamas vilkų pasirodymo, Bostonas akylai dirsčiojo į šalis, bet niekaip negalėjo suprasti, iš kurios pusės žvėrys iššoks. Aplinkui viešpatavo ramybė ir tyla: avys ramiausiai ganėsi, ėriukai straksėjo, šarkos liovėsi čerškusios — buvo girdėti, kaip netoliese nuo kalno čiurlena upelis ir krūmuose gieda paukščiai. Nuo ilgo laukimo Bostonas pavargo, bet tuo metu tarp akmenų šmėstelėjo pilkas šešėlis, avys ūmai šastelėjo į šalį ir neryžtingai sustingo, kažko išgąstingai laukdamos. Bostonas įsitempė it styga, jis suprato — vilkai tyčia pabaidė avis, norėdami sužinoti, kur slepiasi žmogus: tokiu atveju bet kuris piemuo ima šaukti, lekia prie bandos. Tačiau Bostono tikslas buvo kitoks, todėl jis neišsidavė. Ir tada akmenynuose vėl šmėstelėjo pilkas šešėlis, ir plėšrūnas dviem šuoliais pasiekė persigandusias avis. Tai buvo Akbara. Bostonas pakėlė šautuvą, taikydamas į vilką, ir jau rengėsi spausti gaiduką kai tylus šlamštelėjimas už nugaros privertė jį atsigręžti. Tą pačią sekundę iš labai arti jis šovė į atlekiantį milžinišką žvėrį. Viskas įvyko akimoju. Šūvis pakirto Taščainarą, jau liuoktelėjusį pirmyn, bet jis griuvo ne iš sykio, dar kurį laiką iš inercijos lėkė į jį, piktai iššiepęs dantis, nuožmiai žaibuodamas akimis, atkišęs į priekį letenas su baisingais nagais, ir žnektelėjo negyvas vos per pusmetrį nuo jo. Bostonas bemat atsuko šautuvą kiton pusėn, bet momentas buvo praleistas— Akbara, palikusi vienu šuoliu parmuštą avį, spėjo stryktelėti už akmens. Atstatęs šautuvą, jis puolė paskui vilkę, manydamas, kad kulka dar pavys ją, bet spėjo tik pamatyti, kaip Akbara perskrido per upelį. Jis šovė, bet nepataikė... Bostonas atsikvėpė, liūdnai apsižvalgė aplinkui. Nuo įtampos jis išblyško ir sunkiai alsavo. Savo svarbiausio tikslo jis nepasiekė— Akbara paspruko. Dabar viskas dar labiau susikomplikavo- pašauti ją bus nebe taip paprasta: vilkė taps nepagaunama. Beje, pamanė Bostonas, jeigu jis laiku nebūtų atsigręžęs į Taščainarą ir nepaklojęs jo pirma kulka, viskas galėjo baigtis kur kas blogiau. Apgalvojęs tai, kas nutiko, Bostonas suprato, kad artindamiesi prie avių, žvėrys pajuto pavojų ir persiskyrė, o kai Taščainaras pastebėjo, kad žmogus su šautuvu kėsinasi į vilkę, neįtariančią apie pasalą, jis nieko negalvodamas metėsi ant priešo. .. Suvaręs krūvon išsklidusias nuo išgąsčio avis, Bostonas nuėjo žvilgtelėti į užmuštą vilką. Taščainaras gulėjo nugriuvęs ant šono, prašiepęs milžiniškas geltonas iltis, jo akys jau buvo sustiklėjusios. Bostonas palietė Taščainaro galvą, didžiulė galva — tartum arklio, kaip žvėris ir panešė tokią sunkenybę, o letenos — Bostonas pakilnojo jas, pasvėrė, nejučia žavėdamasis: tokios galingos buvo tos letenos. Kiek kelių jomis išvaikščiota, kiek grobio nudobta! Šiek tiek padvejojęs, Bostonas nusprendė Taščainarui kailio nedirti. Ma jį bala, tą kailį, ne kailis svarbu. Juolab kad vilkė paspruko — nėra ko džiūgauti. Bostonas susimąstęs dar truputį pastoviniavo, paskui užsivertė ant pečių vilkės pripjautą avį ir nuvarė bandą namo. O vėliau sugrįžo, pasiėmęs kastuvą ir kirtiklį ir visą likusią dienos dalį kasė duobę, kurioje galėtų palaidoti Taščainaro lavoną. Triūsti prisiėjo ilgai, gruntas buvo akmenuotas. Retkarčiais Bostonas stabtelėdavo ir nuščiūdavo, atsargiai apsižvalgydavo į šalis, ar kartais nepasirodė vilkė. Taikliai mušantis Bostono šautuvas gulėjo greta, pakako ištiesti ranką... Bet Akbara atėjo tiktai vėlai naktį... Atsigulė palei šviežią žemės kauburį ir išgulėjo čia ligi pat saulėtekio, o sulig pirmaisiais aušros spinduliais dingo...

VI Buvo pavasaris, netgi galima sakyti — vasaros pradžia. Avių augintojams atėjo metas kraustytis į vasaros ganyklas. Tie, kurie žiemojo priekalnėse, traukė gilyn į kalnų slėnius ir tarpeklius, kur siūravo naujai suvešėjusios pievos, vėliau pamažu slinkdami perėjų link. Tie, kurie žiemojo laukuose ir šėrė gyvulius šienu, išginė bandas į atsargines pavasario ganyklas. Rūpesčių netrūko: reikėjo ginti bandas, pervežti rakandus, o už vis sunkiausias darbas buvo avių kirpimas, visa tai, kartu paėmus, sukėlė smarkų bruzdulį. Be to, juk kiekvienas skubėjo kuo greičiau nusigauti į vasaros ganyklas ir užsiimti geresnę vietą. Vienu žodžiu, darbų galybė... Ir kiekvienam atsirado savų rūpesčių... Visoje apylinkėje tik Akbara liko be darbo. Tik jos nepalietė kunkuliuojantis aplinkui gyvenimas. O ir žmonės, galima sakyti, pamiršo ją: praradusi Taščainarą, Akbara niekur nebepasirodė, netgi liovėsi naktimis staugusi palei Bostono stovyklavietę. Be galo sunku buvo Akbarai. Ji pasidarė vangi, apatiška — ėdė visokią smulkmę tai, kas pakliūdavo po akimis, ir dažniausiai tūnodavo kokioje nors atkampioje vietoje. Jos nejaudino netgi masinis gyvulių varymas, kai kalnais traukė tūkstantinės kaimenės ir šiame šurmulyje nustverti užsižiopsojusį ėriuką ar net suaugusią avį buvo vienas juokas. Pasaulis Akbarai prarado bet kokią vertę. Jos gyvenimas užsisklendė prisiminimuose apie praeitį. Pasidėjusi ant letenų galvą, Akbara ištisas dienas prisimindavo džiaugsmingas ir liūdnas valandas, praleistas Mujunkumų bei Aldašo stepėse ir čia, kalnuose prie Isyk Kulo. Pro jos akis vis slinko ir slinko praėjusio gyvenimo vaizdai, viena po kitos bėgo dienos, praleistos drauge su Taščainaru, ir kiekvieną sykį, nepajėgdama kęsti skausmo, Akbara pakildavo kurį laiką niūriai slampinėdavo, paskui vėl išsitiesdavo ant žemės, guldydavo ant letenų senstančią galvą, vėl prisimindavo savo vaikus — čia šituos keturis, kuriuos neseniai pagrobė žmogus, čia anuos, kurie žuvo Mujunkumų guitynėse, čia tuos kurie sudegė nendrynuose prie ežero — bet užvis dažniau ji prisimindavo savąjį vilką, ištikimą ir galingą Taščainarą. Retsykiais ji prisimindavo tą keistąjį žmogų, kurį jie sutiko kanapių pievose,—prisimindavo, kaip jisai, plikaodis, beginklis, žaidė su jos vilkiukais, o kuomet ji šoko ant jo, pasirengusi beregint perkąsti jam gerklę, išsigandęs tūptelėjo, užsidengė rankomis galvą, o paskui skuodė tolyn neatsigręždamas... Ir kaip vėliau, žiemos pradžioje, išvydo jį auštant Mujunkumų savanoje nukryžiuotą ant saksaūlo. Prisiminė, kaip žvelgė į pažįstamą veidą, kaip jisai pramerkė akis, tyliai kažką sukuždėjo ir nutilo... Prabėgęs gyvenimas nūnai jai atrodė kaip sapnas, negrįžtamas sapnas. Bet vis viena viltis neužgeso, ji ruseno Akbaros širdyje— retsykiais jai atrodė, kad kada nors atsiras jos paskutinės vados vilkiukai. Ir todėl Akbara naktimis slinko prie Bostono žiemos stovyklos, bet nestūgavo kraupiai, įkyriai ir grėsmingai, tik iš tolo klausėsi: bene atneš vėjas paūgėjusių vilkiukų viauksėjimą arba pažįstamą ir malonų jų kvapą. O kad būtų įmanomas šitoks stebuklas! Kaip tada pultų Akbara prie savo vilkiukų brangiųjų — neišsigąstų nei žmonių, nei šunų, išvaduotų, išneštų savo vaikus iš nelaisvės, ir skristų jie tada iš čia lyg ant sparnų į kitą kraštą, ir gyventų tenai laisvai ir rūsčiai, kaip kad dera vilkams... Bostonui tomis dienomis nedavė ramybės daugybė rūpesčių — maža jam buvo vargo su persikėlimu, tai dar prikibo visokios valdiškos kvailystės. Kočkorbajevas, kaip buvo žadėjęs, vis dėlto parašė skundą, apskundė Bostoną Urkunčijevą aukštesnėms instancijoms, ir štai atvyko komisija aiškintis, kas teisus, o kas kaltas, bet komisijos nariai nesutarė. Dalis komisijos manė, kad čabaną Bostoną Urkunčijevą būtina šalinti iš partijos dėl to, kad jis įžeidė partorgą ir šitaip padarė moralinę žalą partijai, kiti manė, kad to daryti nereikia, nes čabanas Bostonas Urkunčijevas pasisakė dalykiškai, o jo kritikos tikslas buvo darbo našumo didinimas. Komisija buvo pasikvietusi ir Bazarbajų Noigutovą, paprašė iš jo raštiško paaiškinimo dėl vilkiukų, kuriuos Bostonas Urkunčijevas neva reikalavęs grąžinti į irštvą. 2odžiu, byla buvo sudaryta pagal visas taisykles.. . Paskutinius du kartus Bostonas kviečiamas neatvyko. Perdavė per žmones, kad jam reikia ginti gyvulius į kalnus, kraustytis tenai su šeimyna visai vasarai, kad laikas nelaukia, todėl tegul komisija išsiaiškina pati, o jis sutinka su bet kokia nuobauda, kurią komisija nutars jam paskirti, tuo itin pradžiugindamas Kočkorbajevą, nes jam šitoks Bostono elgesys buvo parankus. Tačiau čabanas neturėjo kitos išeities. Persikraustymas į vasaros ganyklas jau buvo prasidėjęs, o vėlintis Bostonas niekada nebūtų išdrįsęs. Pastaraisiais metais gyvuliai buvo išgenami viena diena anksčiau, o įkandin buvo gabenamas vežiojamasis būstas ir visi namų rakandai ligi tos vietos, kur pajėgdavo privažiuoti mašinos, o toliau aviganiai keliaudavo, senolių metodu sukrovę nešulius ant arklių. Bet ir šitoks būdas gerokai lengvino, o svarbiausia spartino persikraustymą. Štai ir Bostonas pirma išginė gyvulius į vasaros ganyklas, patikėjo jų priežiūrą savo padėjėjams, o pats naktį grįžo atgal, kad kitą dieną, susodinęs į mašiną šeimą ir sukrovęs mantą, išsidangintų ligi rudens į kalnus. Ir atėjo toji diena... Bet išvakarėse buvo naktis, kuomet Akbara sugrįžo į savo senąją irštvą. Pirmą kartą po Taščainaro žuvimo. Vieniša vilkė vengė senosios irštvos po uolos iškyša — žinojo, kad irštva tuščia ir niekas tenai jos nelaukia. Vis dėlto kartą nusikamavusi Akbara ūmai panoro atbėgti pažįstamu taku, susirasti senąsias landas ir įsmukti į irštvą —- o gal ten jos laukia vilkiukai. Ji nepajėgė atsispirti pagundai, pasidavė apgaulei. Akbara bėgo kaip beprotė, nesirinkdama kelio, per vandenį, per akmenis, pro pat nakties laužus, pleškančius vasaros stovyklose, pro įdūkusius šunis, o jai pavymui griaudėjo šūviai... Šitaip vieniša ir paklaikusi ji bėgo per kalnus, dangaus aukštybėse šviečiant mėnuliui... Ir kai pribėgo irštvą, apžėlusią šviežios žolės ir raugerškių atvašynais taip, kad ir pažinti sunku, ji nebedrįso brautis į seniai apleistą savo pamirštą gūžtą. Ir vėlei Akbara puolė guostis vilkų deivei Biuri Anai, ji ilgai raudojo, inkštė ir staugė, ilgai skundėsi savo nelaiminga dalia, prašėsi deivės paimama į mėnulį, ten, kur nėra žmonių... Tą naktį Bostonas buvo kelyje. Grįžo, palydėjęs bandas, atgal į žiemavietę. Suprantama, jis galėjo palaukti ryto ir tik tada leistis į kelionę. Betgi tąsyk jis būtų pasiekęs avides tik pavakariais, ir jam būtų tekę gaišti visą dieną ir tik vėliau, susikrovus daiktus į sunkvežimį vytis avių bandas, o jis negalėjo prarasti šitiek brangaus laiko. Juolab kad žiemavietėje bemaž neliko žmonių, tik Guliumkan su vaiku ir dar viena šeima, laukianti eilės kraustytis į vasarvietę, o vyrų tenai nebuvo nė vieno. Štai kodėl tą naktį Bostonas skubėjo, juo labiau kad Donkuliukas kaip visada bėgo smagiai ir ryžtingai. Gražiai bėgo, širdis džiaugėsi. Spartus Donkuliuko žingsnis. Mėnesienoje švysčiojo auksaplaukio doniečio ausys ir karčiai, standūs ir glotnūs jo raumenys ribuliavo tarsi vandens paviršius nakties tamsoje. Nebuvo nei karšta, ne: šalta Oras dvelkė žolynų kvapais. Bostonui už nugaros kabojo šautuvas— maža kas gali nutikti naktį kalnuose. Parjos namo ir padės šautuvą į vietą, ir užtaisytas šautuvas su pilna apkaba, kurioje telpa penki šoviniai, kabos ant vinies. Bostonas tikėjosi grįžti į žiemavietę dar prieš aušrą, maždaug penktą valandą, matyt, šitaip ir bus. Šiąnakt dar sykį įsitikino, kaip stipriai jis buvo prisirišęs prie žmonos ir sūnaus, jau antrą dieną pasiilgo jų ir nūnai skubėjo namo. Jodamas jis labiausiai nerimavo, kad vilkė Akbara vėl nebūtų atsliūkinusi ir neslampinėtų aplink sodybą, savo paklaikusiu staugimu gąsdindama Guliumkan ir Kendžešą. Bostonas ramino save, kad, užmušus vilką, vilkė liovėsi ateidinėti— šiaip ar taip, jos balso nesigirdėjo. Tą naktį Bostonas nerimavo be reikalo. Akbara tą naktį skundėsi Biuri Anai Bašato tarpeklyje palei senąją irštvą. Net jeigu Akbara būtų pasirodžiusi prie Bostono avidžių, ji niekam nebūtų sutrikdžiusi ramybės — po Taščainaro žuvimo ji tik liūdnai klausėsi sklindančių iš stovyklavietės balsų... Ir štai atėjo toji diena... Bostonas tą rytą nubudo, kai saulė jau buvo smagiai įsiplieskusi: parjojęs apyaušriu, jis ketvertą valandų numigo. Būtų miegojęs ir ilgiau, bet jį pažadino sūnelis. Kad ir kaip tą rytą Guliumkan saugojo Kendžešą, kad tasai nelįstų prie tėvo, kažkurį akimirksnį, užsiėmusi ruoša prieš kelionę, ji paleido iš akių mažylį. Ir vaikas, kažką veblendamas, be jokių ceremonijų tąsė tėvą už skruostų. Bostonas prasimerkė, šypsodamasis apkabino Kendžešą ir jo širdin siūbtelėjo nepaprastas švelnumas berniukui. Buvo smagu, kad Kendžešas, jo kūnas ir kraujas, auga sveikas ir guvus, kad neturėdamas dvejų metų jis yra išmanus, myli tėvus, kad iš veido ir iš būdo panašus į jį, tik akys, rasotos ir blizgančios kaip juodųjų serbentų uogos, panašios į motinos. Visaip pavykęs berniukas, ir, žvelgdamas į jį, Bostonas didžiavosi, kad turi nuostabų sūnų. —Kas yra, sūneli? Man keltis? Na, tai imk ranką ir trauk! Trauk, trauk, va šitaip! Oho, koks galiūnas! O dabar apkabink mane! Guliumkan jau buvo išvirusi vyro mėgstamos kalmukiškos arbatos su skrudintais miltais, pienu ir druska, ir kadangi ne tik avys, bet ir šunys buvo toli kalnuose, Urkunčijevai bent sykį metuose galėjo išgerti arbatą niekieno netrukdomi, tyloje ir ramybėje. Mažai kas supranta, kaip retai išpuola tokia atilsio valanda čabano šeimoje. Juk gyvuliai reikalauja dėmesio nuolatos, ištisus metus ir kiauras paras, o kuomet bandoje mažne tūkstantis galvų, su prieaugliu netgi pusantro, tai apie tokį rytą be jokių rūpesčių čabano šeima gali tik svajoti. Jie sėdėjo, mėgaudamiesi ramybe, nes netrukus reikės ruoštis persikraustymui — juk išvykstama visai vasarai. Mašina turėjo atvažiuoti vidurdienį, ir iki to laiko visa namų manta turi būti suruošta. —Ak, stačiai sunku patikėti,— vis kartojo Guliumkan,— kaip gera, kokia ramuma, kokia tyla! Nežinau, kaip tu, o aš nenoriu išvažiuoti. O gal nevažiuojam niekur, ir gana. Kendžešiuk, sakyk tėvui, kad nereikia niekur važiuoti. Kendžešas kažką lemeno, prisėsdamas čia pas tėvą, čia pas motiną, o Bostonas, geraširdiškai pritarinėjo žmonai: —Kodėl gi ne? Galėtume gyventi čia visą vasarą, tiesa? —Dar ką pasakysi,— juokėsi Guliumkan,— tu juk antrą dieną taip mausi iš paskos savo bandai, kad tavęs nė raitas ant Donkuliuko nepavys! —Teisybė, nė raitas ant Donkuliuko nepavys!—sutiko patenkintas Bostonas ir paglostė šiurkščius ūsus. Tai liudijo, kad jis laimingas. Šitaip jie pusryčiavo prie žemo apvalaus staliuko, suaugusieji sėdėjo ant grindų, o mažylis lakstė aplinkui. Tėvai norėjo jį pamaitinti, bet mažylis tą rytą itin įsidūko, lakstė, išdykavo, nesidavė pasodinamas ir pavalgydinamas. Durys buvo atviros — uždarius duris darėsi karšta,— ir Kendžešas tolydžio išpuldavo netrukdomas laukan, bėginėjo po kiemą, džiaugėsi mažyčiais ir mikliais pūkuotais viščiukais, kurie šmirinėjo greta perekšlės. Ta višta buvo jų kaimyno, panaktinio Kudurmato. Kaimynas jau buvo išsidanginęs į vasaros ganyklas, o jo žmona Asylgul ruošėsi važiuoti mašina drauge su Urkunčijevais. Jinai, iš pat ryto užbėgusi pas juos, pranešė, kad daiktus susikrovė, beliko patupdyti į krepšį vištą su viščiukais, bet tai ji spėsianti padaryti, atvažiavus mašinai. O tuo tarpu ji norinti praskalauti ir išdžiovinti skalbinius. Šitaip bėgo tasai rytas. Saulė jau stipriai kepino. Visi buvo užsiėmę savais reikalais. Bostonas su žmona rišo pundulius, krovė indus. Asylgul skalbė — galėjai girdėti, kaip ji vis šliūkštelėdavo pro duris muiliną vandenį. O mažasis Kendžešas, niekieno neganomas, čia išpuldavo į lauką, čia vėl parbėgdavo į trobą ir visą laiką tupinėjo palei viščiukus. Tuo metu rūpestinga perekšlė nusivedė viščiukus toliau nuo trobos pasikapstyti už namo kampo. Vaikas nusekė paskui viščiukus, ir jie nepastebimai atsidūrė už aklinos daržinės sienos. Čia tarp varnalėšų ir arkliarūgščių dvelkė vasariška ramybe ir tyla. Viščiukai cypsėdami kapstėsi šiukšlyne, o Kendžešas, patyliukais kikendamas, šnekėjo su viščiukais, vis bandydamas juos paglostyti. Perekšlė Kendžešo nebijojo, bet kai netoliese, negirdimai atpėdavęs, pasirodė didelis pilkas šuva, višta sunerimo, piktai sukudakavo ir nutarė nusivesti viščiukus tolėliau. O Kendžešo didelis pilkas šuva nuostabiomis mėlynomis akimis nėmaž neišgąsdino. Jis romiai žvelgė į vaiką, draugiškai vizgindamas uodegą. Tai buvo Akbara. Vilkė jau seniai slampinėjo palei stovyklavietę. Vilkė išdrįso prieiti taip arti žmonių būsto dėl to, kad nuo praėjusios nakties sodyboje buvo tuščia, nesigirdėjo nei žmonių, nei šunų balsų. Nerimstančio motiniško ilgesio, neblėstančios vilties vedama ji atsargiai apėjo visus bandodaržius, visus gardus, niekur nerado savo pražuvusių vilkiukų ir priėjo prie pat žmogaus būsto. Ir štai Akbara stovėjo priešais vaiką. Nežinia, kaip ji suvokė, kad tai vaikas, toks pat, kaip bet kuris jos vilkiukas, tik žmogaus, ir kuomet jis ištiesė ranką, norėdamas paglostyti gerąjį šunį, alpstanti iš sielvarto Akbaros širdis suvirpėjo. Ji priėjo arčiau, lyžtelėjo jo veidelį. Mažylis apsidžiaugė, tyliai susijuokė, apsikabino vilkės kaklą. Ir tada Akbara visai nuleipo, atsigulė prie jo kojų, ėmė su juo žaisti — ji geidė, kad vaikas imtų žįsti jos spenius, bet užuot žindęs jis apsižergė vilkę. Paskui nusirito ir pašaukė ją. ,,Žiur! Žiur!" — šaukė smagiai kvatodamas, bet Akbara nesiryžo eiti toliau, ji žinojo, kad tenai žmonės. Nesijudindama iš vietos, vilkė mėlynomis akimis liūdnai žvelgė į berniūkštį, ir šis priėjęs vėl paglostė jos galvą, o Akbara laižė vaiką, ir jam tai labai patiko. Vilkė išliejo jam visą savo širdyje susikaupusį švelnumą, traukė į save jo vaikišką kvapą. Kaip būtų smagu, galvojo vilkė, jeigu šitas žmogaus vaikas gyventų jos irštvoje, po uolos iškyša. Atsargiai, kad nesužeistų kakliuko, vilkė sugriebė mažylį už striukės apykaklės ir staigiu trūktelėjimu persimetė jį per sprandą — šitokiu būdu vilkai nusineša iš bandos ėriuką. Berniukas suspigo trumpai ir šaižiai, tarsi sužeistas kiškis. Kaimynė Asylgul, ėjusi link daržinės džiauti skalbinių, nuskubėjo į Kendžešo riksmą, žvilgtelėjo už kampo, metė žemėn skalbinius ir puolė prie Bostono durų. —Vilkas! Vilkas vaiką nunešė! Greičiau, greičiau! Bostonas sukrėstas griebė nuo sienos šautuvą ir išpuolė pro duris, jam pavymui Guliumkan. —Tenai! Tenai! Antai Kendžešas! Antai vilkė jį neša!— klykė kaimynė, iš siaubo susigriebusi už galvos. Bet Bostonas jau ir pats išvydo vilkę — ji risnojo, nešdama ant sprando klaikiai spiegiantį vaiką. —Stok! Stok, Akbara! Stok, sakau tau! — visu balsu užriko Bostonas ir pasileido bėgte paskui vilkę. Akbara paspartino žingsnį, o Bostonas lėkė iš paskos su šautuvu ir rėkė nesavu balsu: —Mesk, Akbara! Palik mano sūnų! Niekada daugiau nebeliesiu tavo giminės! Palik vaiką, mesk! Akbara! Paklausyk manęs, Akbara! Jis sakytum pamiršo, kad vilkei jo žodžiai nieko nereiškia. Riksmai, gaudynės tiktai išgąsdino ją, ir ji pasileido greičiau. O Bostonas, nenutildamas nė minutę, persekiojo Akbarą. —Akbara! Palik mano sūnų, Akbara! — maldavo jis. O truputį atsilikusios, beviltiškai klykdamos ir rypuodamos, bėgo Guliumkan ir Asylgul. —Šauk! Greičiau šauk! — rėkė Guliumkan, nesuvokdama, kad Bostonas negali šauti, kol vilkė ant nugaros neša vaiką. Riksmai, gaudynės tik suaudrino Akbarą, įkaitino jos vilkišką instinktą, ir ji nutarė nepaleisti savo grobio. Mirtinai sukandusi mažylio apykaklę, vilkė įnirtingai skuodė pirmyn, bėgo vis tolyn į kalnus ir netgi tada, kai užpakalyje nuaidėjo šūvis ir kulka prašvilpė virš galvos, nemetė savo nešulio. O vaikas vis verkė, šaukėsi tėvo, motinos. Ir Bostonas dar sykį iššovė į orą, nenumanydamas, kaip dar galėtų išgąsdinti vilkę, bet ir šis šūvis jos nepabaidė. Akbara pamažu tolo, artėdama prie akmenų sąvartyno, o ten ji lengviausiai galėjo sumėtyti pėdas ir pradingti iš akiračio. Bostoną apėmė neviltis: kaip išgelbėti vaiką? Ką daryti? Už ką šitokia baisinga bausmė užgriuvo juos? Už kokias nuodėmes? —Mesk berniuką, Akbara! Mesk, prašau tavęs, palik mūsų vaiką! — dusdamas ir švokšdamas lyg nuvarytas arklys, meldė jis grobikę. Ir trečią kartą Bostonas iššovė į orą, ir vėl kulka prašvilpė žvėriui virš galvos. Akmenų sąvartynai vis artėjo. Apkaboje beliko tik du šoviniai. Suprasdamas, kad tuoj, po minutės, jis praras paskutinę galimybę, Bostonas ryžosi šauti į vilkę. Stabtelėjo, priklaupė ir ėmė taikytis, taikė į kojas, tik į kojas. Bet jam niekaip nesisekė susikaupti — krūtinė kilsavo, rankos virpėjo, nenorėjo klausyti. Ir vis dėlto jis pabandė susiimti ir, žvelgdamas pro krūpsintį taikiklio griovelį į šuoliuojančią, tarsi mėtomą audringų bangų vilkę, nusitaikė ir paspaudė gaiduką. Pro šalį. Pakėlusi dulkes greta taikinio, kulka prazvimbė pažeme. Bostonas iš naujo užtaisė šautuvą, įstūmė į lizdą paskutinį šovinį, vėl nusitaikė ir net neišgirdo savojo šūvio, tik išvydo, jog vilkė pašoko aukštyn ir griuvo ant šono. Švystelėjęs šautuvą ant peties, Bostonas tarsi sapne nubėgo prie parkritusios Akbaros. Jam atrodė, kad jis bėga pernelyg lėtai ir ilgai, tarsi plauktų kažkokia tuščia erdve... Ir štai, tirtėdamas nuo šalčio, tarsi lauke būtų speigas, jis pagaliau pribėgo prie vilkės. Ir susirietė trilinkas, susverdėjo, raitėsi nuo nebylaus klyksmo. Akbara buvo dar gyva, o šalia be gyvybės ženklų gulėjo mažylis peršauta krūtine. Netekęs garsų, bežadis pasaulis tylėjo. Pasaulis išnyko, jo neliko, pasaulio vietoje liepsnojo ir plaikstėsi ugninė tamsa. Netikėdamas savo akimis, Bostonas palinko prie sūnaus kūnelio, apsipylusio raudonu krauju, lėtai pakėlė jį nuo žemės ir, glausdamas prie krūtinės, pasitraukė atatupstas, kažkodėl nusistebėdamas mėlynomis dvesiančios vilkės akimis. Paskui apsisuko ir stingstančiomis iš skausmo kojomis žengė link atbėgančių moterų. Jam pasivaideno, kad žmona tiesiog auga jo akyse, štai priešais jau eina milžiniška moteriškė didžiuliu deformuotu veidu ir tiesia į jį didžiules deformuotas rankas. Jis slinko lyg neregys, glausdamas prie krūtinės nušautą vaiką. Pavymui, klykdama ir rypuodama, slinko Guliumkan, už parankės ją vedė garsiai raudanti kaimynė. Sielvarto priblokštas Bostonas raudų negirdėjo. Bet ūmai lyg krioklio grūmėjimas jį užgriuvo realios tikrovės garsai, jis suprato, kas atsitiko, ir, pakėlęs į dangų akis, baisiu balsu suriko: —Už ką, už ką tu mane nubaudei? Namuose jis paguldė mažylio kūnelį į lovytę, kuri jau buvo paruošta pakrauti į mašiną, ir tada Guliumkan sukniubo prie galvūgalio ir sustaugė taip, kaip staugdavo naktimis Akbara... Šalia jos ant grindų klestelėjo Asylgul... O Bostonas, nusitvėręs šautuvą, išėjo iš namų. Vieną apkabą įgrūdo į dėtuvą, kitą įsimetė į kišenę, tarsi ruošdamasis mūšiui. Paskui užmetė balną ant Donkuliuko nugaros, vienu šuoliu plyktelėjo ant žirgo ir išjojo iš namų, nieko nepasakęs nei žmonai, nei kaimynei Asylgul... O nujojęs tolėliau nuo stovyklavietės, davė valią Donkuliu-kui, ir auksaplaukis donietis nulakino jį tuo pačiu keliu, kuriuo žiemos pabaigoje jis jojo link Tamano žiemavietės. Tasai, kurį jis norėjo sutikti ir kurį jis būtų iškasęs net iš po žemės, buvo savo vietoje. Bazarbajaus Noigutovo sodyboje tą dieną taip pat buvo kraunama mašina — piemenys ruošėsi gabenti namų rakandus į vasaros ganyklas. Ruoša užsiėmę žmonės nepastebėjo, kaip anapus avidės pasirodė Bostonas, kaip jis nušoko nuo arklio, nusimetė šautuvą, įvarė šovinį į vamzdį, atlaužė gaiduką, po to vėl užsimetė šautuvą ant peties. Žmonės pastebėjo jį tik tada, kai Bostonas prisiartino prie kraunamos mašinos. Bazarbajus, iššokęs iš sunkvežimio, nustebęs įsistebeilijo į jį. —Ko nori?— užklausė Bostono, krapštydamas pakaušį ir žvelgdamas į juodą tarsi apanglėjęs nuodėgulys jo veidą. —Ko tau čia reikia? Ko taip žiūri?— sunerimo jis, nujausdamas kažką negera.— Vėl dėl tų vilkiukų? Neturi ką veikti? Manęs paprašė, aš ir parašiau. —Spjaut man į tavo rašymus,— niūriai burbtelėjo Bostonas, nenuleisdamas nuo jo rūstaus žvilgsnio.— Ne rašymai man galvoj. Noriu tau tarti, kad nesi vertas gyventi šiame pasaulyje, ir aš pats tave pribaigsiu! Bazarbajus nespėjo netgi prisidengti, kai Bostonas kilstelėjo šautuvą ir mažne nesitaikydamas iššovė į jį. Bazarbajus susver-dėjo, bandė slėptis už sunkvežimio, bet antrasis šūvis pavijo jį, pataikydamas į nugarą, ir Bazarbajus, trejetą kartų persivertęs, trenkėsi galva į kėbulą, griuvo ant žemės ir ėmė mėšlungiškai gremžti ją rankomis. Viskas įvyko taip netikėtai, kad niekas išsyk nepajudėjo iš vietos. Ir tik tada, kai nelaimingoji Kok Tursun vaitodama parkrito ant vyro kūno, žmonės visi kartu ėmė rėkti ir pasileido prie užmuštojo. —Nė iš vietos! — garsiai įsakė Bostonas, dairydamasis į šalis.— Kad nė vienas man nejudėtų!—pagrasino jis, kreipdamas vamzdį į kiekvieną paeiliui.— Aš pats tuoj josiu ten, kur priklauso. Todėl įspėju, kad nė vienas nejudėtų! Jeigu kas, šovinių man užteks! — Ir pliaukštelėjo per kišenę. Visi sustojo lyg perkūno trenkti, niekas negalėjo nieko suprasti, žodžio ištarti, lyg būtų praradę žadą. Tik nelaimingoji Kok Tursun teberypavo ties nekenčiamo vyro kūnu: —Aš seniai žinojau, kad tu baigsi savo dienas kaip šuo, nes tu ir buvai šuo! Užmušk ir mane, žmogžudy! — metėsi prie Bostono apgailėtina ir baisi Kok Tursun.— Užmušk ir mane kaip šunį. Vis vien aš gyvenime šviesios dienos neregėjau, kam man toksai gyvenimas!—Ji mėgino kažką dar išrėkti: girdi, ji sakiusi Bazarbajui, kad nederėjo jam vogti vilkiukų, kad tatai prie gero neprivesią, tik tasai išgama nieko nepaisęs, net laukinius žvėris pragerdavęs,— bet čia du piemenys užčiaupė jai burną ir nutempė šalin. Ir tada, rūsčiu žvilgsniu nužvelgęs stovinčius aplinkui žmones, Bostonas negarsiai, bet griežtai tarė: —Gana, aš pats tuoj josiu ten, kur priklauso, pats prisipažinsiu. Kartoju — pats! O jūs visi likite savo vietose. Aišku? Niekas neištarė nė žodžio. Sukrėsti reginio, visi tylėjo. Žvelgdamas į žmonių veidus, Bostonas ūmai suprato, kad sulig šia akimirka jis peržengė kažkokią ribą ir atsiskyrė nuo likusiųjų: juk jį supo artimi žmonės, su kuriais jis diena dienon, metų metais kartu pelnė duoną kasdieninę. Kiekvieną iš šių žmonių jis pažinojo, ir jie pažinojo jį, su kiekvienu jį siejo tam tikri ryšiai, bet nūnai iš jų veidų sklido svetimumas, ir jis suprato, kad nuo šiolei jis yra nuo jų atskirtas visiems laikams, tartum niekas niekada su jais ir nebūtų siejęs, tartum jis būtų prisikėlęs iš numirusių ir vien dėl to atrodytų jiems baisus. Už pavadžio vesdamas žirgą, Bostonas pasitraukė šalin. Jis ėjo neatsigręždamas, ėjo paežerės pusėn, kad tenai atsiduotų į valdžios rankas. Ėjo keliu, nukoręs žemyn galvą, o iš paskos, raišuodamas, skimbčiodamas brizgilu, sekė jo ištikimas Donkuliukas. Tai buvo jo gyvenimo baigmė... —Štai ir pasaulio pabaiga,— garsiai ištarė Bostonas, ir jam atsivėrė baisi tiesa: visas pasaulis ligi šiol slypėjo jame pačiame ir šiam pasauliui atėjo pabaiga. Ligi šiol jis buvo ir dangus, ir žemė, ir kalnai, ir vilkė Akbara, didžioji motina viso, kas gyva, ir Ernazaras, amžiams likęs Ala Mongiu perėjos ledynuose, ir paskutinysis jo atvaizdas — kūdikis Kendžešas, nušautas jo paties, ir Bazarbajus, atstumtas ir užmuštas, ir visa tai, ką jis regėjo ir pergyveno savo amžiuje,— visa tai buvo jo visata, visa gyveno jame ir dėl jo, ir kad dabar, nors viskas liks kaip buvę, egzistuos kaip egzistavę, tačiau be jo — tatai bus kitas pasaulis, o jo pasaulis, nepakartojamas, nebeprikeliamas, yra prarastas ir nebeatgims jokiame kitame kūne ir dvasioje. Tai buvo didžioji jo katastrofa, tai ir buvo jo pasaulio pabaiga.. . Tuščiame laukų keliuke, kuris vedė į Paežerę, Bostonas ūmai ryžtingai atsisuko, apkabino žirgo kaklą, pakibo ant jo ir pravirko garsiai ir beviltiškai. —O Donkuliukai, vienas tu nesupranti, ką aš padariau! — raudojo jis, krūpsėdamas visu kūnu nuo verksmo.— Ką dabar daryti? Sūnų savo rankomis užmušiau ir išeinu, net jo nepalaidojęs, mylimą moterį palieku vieną. Paskui apsuko pavadį Donkuliukui apie kaklą, priraišiojo balnakilpes prie balno gugos, kad nedaužytų žirgui šonų. —Eik, eik sau namo, drožk kur nori! — atsisveikino jis su Donkuliuku.— Mudu nebesimatysime! Pliaukštelėjo delnu žirgui per mentę, pabaidė jį, ir žirgas, nustebintas šitokios laisvės, patraukė į stovyklavietę. Bostonas tęsė savo kelionę. .. O mėlynoji Isyk Kulio gilybė vis artėjo, artėjo, ir jam norėjosi ištirpti joje, pradingti — jis troško ir netroško gyventi. Antai kaip tos lūžtančios bangos — banga atšniokščia, sugūra ir vėlei gimsta pati iš savęs...

Aitmatovas C. Ešafotas: Romanas Naujame romane nagrinėjamos svarbios filosofinės ir dorovinės dabartines visuomenės problemos. Jame su skausmu kalbama apie dalį mūsų jaunimo, įklimpusio į narkomanijos liūną, ieškoma kelių dvasiniam visuomenės tobulėjimui. Knygoje derinamas realistinis ir fantastinis pasakojimo būdas, teigiama, kad kiekvienas žmogus yra atsakingas už mūsų planetos likimą. ... Daugelį metų mes patys nuo savęs slėpėme šią bėdą, ir mane, žinoma, jaudino klausimai: kodėl dalis jaunimo serga šita liga, kokios priežastys — šeimyninės, asmeninės — leidžia atsirasti mūsų visuomenėje tokiam ydingam reiškiniui? Kaip ir iš kur toji nelaimė pamažėl atsėlina prie mūsų? Kokios socialinės blogybės stumia jaunas sielas į šį pragaištingą kelią? Ne jie, o mes turim svarstyti ir atsakyti patys sau. Kartą aš važiavau sutikti traukinio į labai tolimą stepių stotį. Traukinys keletą valandų vėlavo, aš klaidžiojau, nežinodamas kur dėtis, ir vienas milicininkas, matyt, mane atpažinęs, pasiūlė pasėdėti pas juos skyriuje. Įėjęs į tarnybines patalpas išvydau vienam kampe už geležinių grotų keletą berniūkščių, sulaikytų prekiniuose traukiniuose vežant anašą. Kitam kampe buvo daiktiniai įrodymai — kuprinės, krepšiai, lagaminai su anaša. Man sugėlė širdį. Aš nieko negalėjau jiems padėti, nes reikalas jau buvo įgavęs juridinę kryptį. Nelaimingos dviejų narkomanų motinos laiškas laikraštyje „Literaturnaja gazeta" vėl privertė grįžti prie tų minčių, kurios jaudino tąsyk, nors ir publicistiškai, bet būtinai privalėjau apie tai parašyti: taip, jie nusižengė įstatymui ir nusipelno bausmės, bet jiems reikia padėti, mes privalome tai padaryti, juos būtina gydyti ir gelbėti. .. Č. Aitmatovas