Šią knygą nusipirko vardenis bepavardenis evu329@gmail.com

Fleitininkas

fantastinis romanas

Aurimas Gailiūnas

2011

Įžanga

Kas negirdėjo apie Sičko Verdę, tiems ši istorija bus puiki pažintis su seniai išnykusia gyvenviete ir manimi, buvusiu Verdės gyventoju. Žinoma, jeigu Jūs to norite. O Jūs tikrai to norite, antraip neskaitytumėte šių eilučių.
Paprastai naujos gyvenvietės prasideda vos nuo vienos trobos arba nereikšmingo forto nesvetingoje šalyje. Vėliau, tarsi grybai po lietaus, išdygsta nauji namukai, nauji sandėliai, tvartai, atkeliauja nauji nuotykių ieškotojai, kurie vėliau tampa ištikimais gyventojais. Taip atsiranda kaimeliai, kurie vėliau virsta miesteliais ir galų gale - didmiesčiais.

Deja, ne visada taip atsitinka. Kartais mažas miestelis staiga ima ir sunyksta iki tos vienos trobos, o ta viena troba nelauktai sudega, palikdama tik pelenų krūvą. 
Ar taip nutiko Verdei? 
Negalėčiau Jums papasakoti šios istorijos, jeigu manęs paties nebūtų tenai nuvedęs nuotykių ieškotojo smalsumas. Taigi, patogiai atsiloškite, prisikimškite savo mėgstamiausią pypkę ir nusiteikite pakeliauti su manimi. Beje, aš esu Benediktas Hantlis. Galite vadinti mane tiesiog Benu.

I dalis

Sičko  Verdė 

Mūsų keistasis smėlynų diližanas pasirodė daug ištvermingesnis, nei atrodė kelionės pradžioje. Maniau, kad jis pames ratus jau po savaitės, bet vežikas tik pasijuokė iš mano nuogąstavimų ir pareiškė, jog su šituo griozdu ir keturiais senukais mulais dar spės nuvažiuoti iš vienos Afrikos pakrantės į kitą. Aš su malonumu prisiminiau lengvą kelionę laivu iš Mochos į Džibutį, su kuria lyginant šis kratymasis vos įžiūrimais keliais atrodė kaip koks pragaras. Pradžioje dar buvo galima kęsti, tačiau kuo toliau, tuo dažniau mes stabčiojome pailsinti savo vargšų nukratytų užpakalių. 
Man rodės, kad senuko Jansono žemėlapis buvo sudarytas tik dėl gražumo. Tie drambliai ir paukščiai gal ir gražiai nupiešti, tačiau man, kaip nuotykių ieškotojui, atrodė nerimtai. Trūko tikslumo. 

Sėdėti nebenorėjo nei vienas iš penkių mano bendrakeleivių. Visi jie vyko į Sičko Verdę skirtingais tikslais, kurie manęs nėmaž nedomino. Mes daugiausiai aptarinėjome Etiopijos kraštovaizdžius, kuriuos su mumis keliavęs dailininkas skubėjo įamžinti popieriaus lapuose. Keliolika dienų mums kelią rodė Avašo upė, tačiau paskui ir ji pasiliko toli dešinėje, o aplinkui pasirodė kalnai.

Išvydęs kalnus, vežikas pareiškė, kad iki Verdės beliko vos diena kelio. Mes labai nudžiugome, o mūsų užpakaliai lyg ir nustojo skųstis.  Nekantraudami laukėme jaukaus bariuko ir gero, vėsaus alaus.

Niekuomet nepamiršiu įspūdžio, kurį padarė pirmą kartą pamatytos Sičko Verdės gatvelės. Mes į kaimelį įvažiavome jau pradėjus temti, tačiau mūsų nepasitiko nė vienas žibintas. Afrikoje temsta gana greitai, ir toks nerūpestingumas labai papiktino vežiką. Pirmąjį žibintą uždegė mūsų pasitikti išlindęs murzinas vaikis, kuris parodė vežikui, kur pastatyti diližaną. Kol jie iškinkė mulus, aš uždegiau antrą žibintą. Pasiėmiau jį, kad matyčiau, kur einu. 
Aplinkui buvo taip tylu, kad mano žingsniai atrodė neįprastai triukšmingi. Po batais treškėjo smulkios pjuvenos, žiro smulkūs akmenėliai, kartais išgirsdavau, kaip sutrata medinio namo sienojus.
Pastatai buvo sukurpti daugiausiai iš rąstų, kažkokiu iškreiptu anglišku stiliumi. Labai stiprus neišbaigtumo įspūdis. Štai vienoje sienoje kažkas pradėjo kaltu kurti ornamentus, tačiau taip ir nepabaigė savo darbo, paliko...
Kitur langinės atsuktos ir pastatytos palei sieną. Ir dar pajuodusios nuo lietaus ir saulės. O langas- tarsi juoda skylė sienoje. Ir kas žino, gal kas nors viduje dabar spokso į mane iš tamsos?..
Žibintas nenoriai užgriebė nemažą plotą aplink mane. Gatvelės čia sutvarkytos, bet  trūko gyventojų. Nejaugi visi taip vieningai suskubo miegoti?

Netoliese languose plieskė silpna šviesa, tačiau aš toliau nebenorėjau traukti. Grįžau prie diližano ir paklausiau vaikio, kur yra svečių namai. Šis nurodė man, kur keliauti, bet paskui paprašė palaukti, kol mano bendrakeleiviai išsikraus daiktus. Vaikis pats nusičiupo didelį lagaminą, įsikando vieno mažesnio rankeną ir mostelėjo, kad sektume paskui jį. Aš ėjau už jo, šviesdamas kelią abiem žibintais. Jis pavedė mus per keturis pastatus į šoną nuo kelio. Ten mes išgirdome vandens šniokštimą – visai šalia pro Verdę tekėjo platokas Teršetas. Vaikis pasilypėjo ant akmeninės terasos ir kulnu trissyk spyrė į duris.
- Tuoj, palauk... - atsklido balsas iš vidaus.
Šeimininkas jau žinojo apie mus. Jis pasisveikino, pasižiūrėjo į upę kažkokiu neramiu žvilgsniu, kol mes brovėmės pro jį vidun su savo daiktais.
- O kur kiti gyventojai? - paklausiau aš jo.
- Miega, - atsakė jis trumpai. - Ir jums patarčiau, jaunikaiti. Tokiu laiku Verdėje nerasi jokių linksmybių.
Aš jam paaiškinau, kad ne linksmybių atvažiavau ieškoti. 
Jis įdėmiai nužvelgė mano kuklų lagaminą ir išsišiepė.
- Vadinasi, rašytojas...
Į jo taiklią išvadą nieko neatsakiau.

Siauras barinis stalas priimamajame atrodė lyg ir per mažas tokiai didelei patalpai. Ant jo gulėjo stora svečių knyga ir penkios, į vieną luitą sulipdytos žvakės. Kampe stovėjo kelios kėdės ir pačiame gale - didelė juoda spinta. Ant netašytų rąstų sienos kabojo nedidukas paveikslas, kuriuo dailininkas kaipmat susidomėjo.  
Mus pasitiko šeimininkė patinusiomis akimis. Ji paliepė vaikui gabenti lagaminus į antrą aukštą, o mums pasiūlė pašildyti vakarienę, už kurią užsiprašė nei daug, nei mažai. Po sauso kelioninio maisto davinių mums labai reikėjo šviežienos, tad nesispyriojome. Ji nuvedė mus į valgomąjį, paprašė sėstis ir truputį palaukti.
Dailininkas padavė atbėgusiam vaikiui monetą už visą jo triūsą ir tyliu balsu burbtelėjo mums pirmą šio vakaro frazę:
- Draugužiai, man atrodo, jog visi ką tik atvažiavome į vaiduoklių irštvą...
Kelionės metu mes visi įpratome vienas kitą vadinti draugužiais, taip atsikratydami visų etiketo vingrybių. Ir patogu, ir liežuvio per daug nelaužai...
- Nepalyginsi su Džibučiu... - mąsliai atsiliepė kažkuris. - Aš ten kiaurą naktį linksmindavausi. Ačiū Dievui, rytoj traukiame toliau.
- Išskyrus Benediktą, ar ne?
- Aš lieku, - linktelėjau ir atsiverčiau savo užrašų knygelę, kad pasižymėčiau pastabas apie atvykimą į kaimelį.
- Gal dar medžiotojas būsi? - tingiai paklausė dailininkas.
- Šaudyti moku, o va medžioti dar neteko, - prisipažinau.
- Tai nieko tokio. Čia, kiek girdėjau, visi tik tą ir teveikia. Ilgam lieki?
- Dar nežinau.
Dailininkas įsitaisė už stalo, o aš tuo metu neskubėdamas užrašiau tai, kas man rūpėjo.
Šeimininkė atnešė mums troškinio ir jau vien kvapas taip sujaudino skrandį, kad vargšas ėmė kunkuliuoti iš nekantrumo.
Apie dešimtą valandą vakaro mes išsiskirstėme po savo kambarius. Man atitekusi patalpa buvo visai nedidukė, joje tebuvo lova, kėdė ir spintelė – stalas. Niekas per daug nesivargino svečiams įrenginėti kokius nors papildomus patogumus, ar bent pakabinti kokį paveikslą, kad būtų į ką paganyti akis. Nors, kai gulėdamas įsižiūri į neobliuotas lubų lentas, apšviestas žvakių šviesos, tai ten irgi randi kažką, kas ilgam prikausto smalsų žvilgsnį. Mano atveju tai buvo voratinklių raizgalynė, kurios centre nejudėdamas kėpsojo stambus, pilkas voras...

- - -

Ryte mane pažadino žmonių balsai, atsklidę iš pirmo aukšto. Pramankštinau kojas, apsirengiau, rūpestingai susirinkau būtiniausius daiktus: užrašų knygelę ir pieštuką. Pažvelgiau į viršų – voras vis dar tebebuvo savo vietoje.
Koridoriuje buvo tylu, tik iš valgomojo sklido šūksniai. Pažinau dailininko balsą. Jis kaip tik citavo kažkokią filosofišką išmintį.
-Ilgokai miegi, Benediktai, - pastebėjo pasisveikinęs. - Argi kelionės metu neišsimiegojai?
- Lova labai minkšta, - pasiteisinau šeimininkei girdint ir ji patenkinta nusišypsojo. Baigusi dėlioti indus, atsisuko į mane:
- Ko tamsta norėsite pusryčiams?
Išsakiau savo kuklius pageidavimus ir ji nuskubėjo ruošti.

Papusryčiavęs aš palikau keliauninkus laukti diližano, o pats patraukiau apžiūrėti gyvenvietės, kurioje buvau nutaręs praleisti gerus du mėnesius. O jei patiktų – galbūt net ir metus...
Verdė, nepaisant kaitinančios ryto saulės, tebebuvo stebėtinai tylus kaimelis. Girdėjau tik neramius naminių gyvulių balsus, o žmonių balsų neišgirdau nei vieno. Nors sutikau ne vieną vietinį gyventoją.
Pirmiausia, kas krito į akis – visi jie buvo kažkokie persigandę. Arba čia toks vietinis paprotys – vaikščioti nutaisius susirūpinusį snukelį ir staigiai šaudyti akutėmis aplinkui, tarsi iš už kampo tuoj turėtų išlįsti baubas ir surikti kažką tokio nelabai linksmo.
Iš pradžių nekreipiau į tai per daug dėmesio, tačiau, kai nusibasčiau prie vandens malūno, nutiko šis tas, kas privertė susidomėti. 
Prie vandens senyva moteriškė skalavo ką tik išplautus drabužius. Susikrovė juos į krepšį, pakėlė jį ir jau ruošėsi sukti namo, kai išvydo mane, netyčia pasimaišiusį jai ant tako.
Reakcija buvo audringa.
Ji dar labiau išplėtė ir taip dideles akis, paleido nešulį, prispaudė rankas prie veido ir dusliai aiktelėjo, tarsi ūmai praradusi balsą. Aš nustebęs sustojau, ji, sunkiai kvėpuodama, graibėsi už krūtinės, ramindama širdį...
- Jums viskas gerai, ponia? - susirūpinau.
- Dieeee... - nutęsė. - O aš pagalvojau, pamačiau šitą... Apsirikau.
Ji sunkiai atsiduso ir jau siekė savo nelengvo nešulio, bet aš ją aplenkiau. Nėra geresnio būdo susirasti pažįstamų, kaip kažkam padėti.
- Leiskite, aš jums padėsiu.
- Ką jūs, nesivarginkite...
- Tai kad jau paėmiau. Rodykite kelią, aš nunešiu.
Ji nusišypsojo ir parodė į akmeninį pastatą.
- Štai čia, į šitą užeigą. Jūs tikriausiai neseniai atvykote?
- Tai jau taip. Aš, galima sakyti, naujas Verdės gyventojas, - pasakiau jai savo vardą, bet, ko gero, jis nebuvo deramai išgirstas.
- Medžiotojas? - moters balse suskambo vos juntamos nerimo gaidelės.
- Ne, tik keliautojas.
Dusyk džiugiai linktelėjo.
- Ir gerai, jaunuoli. Medžiotojams čia prakeikta vieta.
- Kodėl?
Ji pasitrynė delnus ir mostelėjo viena ranka:
- Tiesiog taip yra... Padėkite skalbinius štai čia. Ir prašom į vidų. Pavaišinsiu neseniai atvežtu vynu.

 Jos užeiga buvo visai nedidukė, tačiau labai gražiai įrengta. Tikriausiai ponia Hor (taip ji pavadino save) labai nemėgo triukšmingų palėbavimų, nes viduje pastatė tik keturis stalelius, kurių kiekvienas turėjo po dvi pintas kėdes. Patalpa atrodė visai nedidukė, nors, geriau įsižiūrėjęs, supratau, kad dydį iš dalies nulėmė tamsios spalvos.
Išgirdusi varstomas duris, iš kito kambario atskubėjo jauna mergina, lydima gal septynerių – aštuonerių metų vaikio. Ponia Hor jiems mostelėjo, kad viskas gerai ir pagalbos nereikia, tačiau abu tik dar labiau susidomėjo. Pasisveikinau.
Berniukas jau buvo spėjęs kažkur išsipurvinti. Kaip ir visi maži vaikai - jie, sulaukę tokio amžiaus, imasi viską tyrinėti, kur kokia bala telkšo, ar labai gili ir panašiai. Londone tokių lakstydavo būriais, landžiodavo tarp siaurų gatvelių kaip kokie žiurkiūkščiai, visus kampus ir plyšius tikriausiai mintinai žinojo. O juk ir aš kažkada toks buvau. Ir tėvas visai nepykdavo, kai vakarais grįždavau beveik juodas nuo purvo ir anglių. Ir dabar dar pamenu tą Londoną, kurį atradau būdamas mažas. Tai visai kitas pasaulis, kuriame suaugusieji neturi vietos.

 Vaikis vilkėjo languotus marškinius ir mūvėjo iki krūtinės užtemptas kelnes, kurias tikriausiai iš senelio paveldėjo. Nusistebėjau, kad iš tokio karikatūrinio stiliaus beveik neima juokas – kaip vaikui, tokia apranga atrodė bemaž natūrali. Ir, savaime aišku, jis buvo be batų. Užtai su storomis, juodomis kojinėmis, kurios greičiausiai tarnavo kaip mokasinai. Ant galvos jis buvo užsimaukšlinęs suplyšusią skrybėlę.

 Tuo tarpu merginos apdaras buvo beveik švarus. Beveik, nes ji tikriausiai atėjo iš virtuvės, kur visą prijuostę buvo nutaškiusi kažkokiais maisto likučiais. Ji greitai ją nusijuosė, jau norėjo eiti prie baro, bet po ponios Hor pastabos tik sustingo tarpduryje ir kukliu galvos linktelėjimu atsakė į mano pasisveikinimą. Simpatiška mergina. Galbūt ne gražuolė, tačiau akys pakankamai išraiškingos, smalsios, nosis mielai riesta ir lūpos labai rimtai suspaustos – ji buvo tikras rimtumo įsikūnijimas. Tik labai pablyškusi, tarsi dienų dienomis ją būtų kamavęs smarkus jaudulys. 

- Tie pirkliai iš Džibučio - sukčiai, kokių reta. - Pasipiktinusi ponia Hor atnešė didelį, juodą butelį ir dvi taures. - Jie dažniausiai man atveža visokio pigaus gėralo, o parduoda kaip karališką. Mano, kad aš, sena moteriškė apie gerą vyną nieko nenusimanau. Bet aš nusimanau... - ji nusišypsojo ir pastvėrė nuo baro įmantriai sukonstruotą kamščiatraukį. - Šis vynas – vienas iš tų retų atvejų, kai jie susipranta ir nors kartą atveža tai, ko man reikia. Verdėje ir taip mažai gyventojų. Visi čia tik geru žodžiu mini Hor namus ir jos parduodamą vyną. Pabandykite, jaunuoli!
Smagiai trūktelėjusi, moteris išrovė kamštį, padėjo jį į peleninę ir pripylė pusę taurės. 
- Ar tamsta jau seniai Verdėje gyvenate?- paklausiau, pasukdamas taurę pirštų galais. Tada atsargiai ją pakėliau.
- Kai aš čionai atvykau su savo vyru, Verdėje stovėjo tik penkios trobos, - pareiškė Hor su tam tikru pasididžiavimu. - Galima sakyti, aš čia viena iš pirmųjų gyventojų. 
Ji pripylė savo taurę, atėmusi iš manęs galimybę jai patarnauti. Gurkštelėjo ir pamažu jos veidą nutvieskė palaiminga šypsena.
- Ir taip jau devyniolika metų, - svajingai užvertė akis ir plekštelėjo liežuviu.
- O vietiniai? Ar jie ramūs? - pasidomėjau, ištuštinęs savo taurę.
Ponia Hor akimirksniu paniuro ir kažkaip baimingai žvilgtelėjo į durų pusę, šiuo veiksmu primindama man vietinių gyventojų keistenybę.
- Man truputį keista, kad visi vietiniai gyventojai kažkokie išsigandę, - tiriamai nužvelgiau merginą, kuri tyliai kažką dirbo prie baro, tikriausiai viena ausimi klausydamasi mūsų pokalbio. Sulig šiais žodžiais ji pažvelgė į mane didelėmis akimis ir, galiu prisiekti, jose išvydau tuos pačius baimės šešėlius. Mergina skubiai nusuko žvilgsnį į savo darbą. – Ar jūs turite problemų su vietiniais, ponia Hor?

Šeimininkė padėjo savo taurę ant stalo ir jau siekė butelio, bet aš ją aplenkiau. Kol menkoje šviesoje  juodai žvilgantis skystis tekėjo iš butelio į taurę, ji tesugebėjo sunkiai atsidusti.
- Nėra čia jokių aborigenų, ponaiti... Hantli.
Visgi mano pavardę prisiminė. 
- Tačiau yra kažkas kita, ar ne? Ar jūs bijotės vienas kito?
Ji lėtai papurtė galvą.
- Greičiau jau dėl vienas kito... - sumurmėjo ir nugėrė didelį gurkšnį. - Verdė yra prakeikta medžiotojams. Aš jau tai minėjau, atrodo...  Kiek kartų aš sakiau tiems neklaužadoms – nedrįskite traukti medžioti į kalnus. Jau geriau į slėnį. Bet argi jie manęs klausė? Kvaili tie vyrai per visą pilvą. Jeigu jau mato, kad moteris dėl jų nerimauja, tai jiems, matai, garbės reikalas užkopti į aukščiausią viršukalnę ir grįžus pasakyti: „va, matai? Nieko baisaus.“ 
Taip mano sūnus ir žuvo – per savo vyrišką išdidumą. Ir mano vyras žuvo. Abu tikėjo, kad žino geriau...

Neaiškus buvo jos pasakojimas ir neišbaigtas, tikriausiai Hor dabar sklandė savo prisiminimų pasaulyje.
- Verdė turi niūrią istoriją, ponaiti Hantli, - paneigė mano teoriją jos žodžiai. - Ar žinote ją?
Tyliai papurčiau galvą, kas turėjo reikšti „ne“.
- Seniau čia tebuvo paprasta savana, apsupta retų miškelių ir tirštai džiunglėmis pasipuošusių kalnų. Tai buvo tuščias slėnis. Jame niekas negyveno, tačiau kalnuose – taip, gyveno... O kur tiksliai – dabar jau niekas neatrastų. Medžiotojai, atvykę čionai nudirti laukiniams žvėrims kalių, susirėmė su tais šėtono apsėstais juodaodžiais ir iššaudė visus iki vieno. Tai nėra melas, nes per savo devyniolika čia praleistų metų aš nemačiau nei vieno aborigeno. Nei viena ietis neišlindo ir džiunglių tankmės.

Hor vėl nugėrė stambų gurkšnį. Mergina prie baro stovėjo nejudėdama ir žiūrėjo į kažką, kas buvo jos delnuose. Ji tikriausiai klausėsi Hor pasakojimo, pamiršusi savo darbą. 
- Šis slėnis medžiotojams taip patiko, - vėl sugirgždėjo senė, - kad jie pastatė nedidelį fortą. Dabar tas fortas stovi Verdės vakariniame pakraštyje, tik jis naudojamas kaip grūdų sandėlis. O tada jie jame pragyveno ilgus mėnesius, lupdami visokių žvėrių kailius ir ruošdamiesi ilgai kelionei. Sukaupė tokį gausų grobį! Ir kai jie, palikę fortą, su savo grobiu pasiekė Džibutį, gandas apie medžiotojų rojų pasklido plačiai. Čionai patraukė visi, kuriuos traukė slėnio grožis ir azartas taikliems šūviams. Praplėtė fortą, pastatė naujų trobesių, įsikūrė... O paskui medžiotojus, žinoma, atsekė ir pirkliai. Jie ir pravažinėjo tą kelią, kuriuo jūs atvykote pas mus, jaunuoli.
- Aš girdėjau, kad Verdė šiuo metu tapo jau ne galutiniu to kelio tikslu, - suabejojau.
- Anksčiau buvo, - linktelėjo Hor, sutikdama su manimi. - Medžiotojai nesėdi vietoje. Po kelių metų nuo pirmojo atsikraustymo, kuomet ir aš su vyru atvykome čionai, medžiotojai surado kitą vietą anapus vakarinio slėnio kalno. Ten dabar stovi kitas kaimelis, tik vos vos mažesnis nei Verdė. Nors dabar jau aš abejoju savo žodžiais, ponaiti Hantli...
Mergina prie baro barkštelėjo kažkokiu raktų ryšuliu ir tas garsas buvo tarsi ženklas senei kilstelėti savo taurę prie lūpų, ką ji ir padarė.

Lauke nuaidėjo šaižokas švilpuko signalas – tai diližano vežėjas švilpė, norėdamas perspėti keleivius, kad jie teturi paskutines minutes atsisveikinti su Sičko Verde. Sulig tuo garsu aš krūptelėjau ir nustebęs įsispoksojau į ponią Hor. 
Išgąsdino toli gražu ne švilpimas, o ponios reakcija į jį.
Hor, galima sakyti, šokte pašoko nuo kėdės, išmesdama savo taurę ant žemės ir dusliai aiktelėdama. Ji kaip paklaikusi kelias akimirkas dairėsi į šalis, prispaudusi rankas prie krūtinės, tada sukluso ir jau piktai dėbtelėjo į laukujes duris.
Mergina, kuri iš pradžių irgi atrodė gana išsigandusi, skubiai išlindo iš už baro ir nubėgo prie durų. Išlindusi į lauką ji piktai riktelėjo į diližano pusę:
- Gal malonėsite daugiau nešvilpti?! Mano motions silpna širdis! Jūs galėjote ją nužudyti!
Lauke kažkas šūktelėjo, lyg teisindamasis, lyg atsiprašinėdamas. Ponia Hor lėtai atsisėdo ir bukai nužvelgė stiklo šukes ant grindų. Jos rankos dar virpėjo, kai sugriebė butelį ir skubiai nugėrė riebų gurkšnį tiesiai iš jo.
- Ponia Hor, ar jums viskas gerai?
Ji palinksėjo, rydama gurkšnį.
- Kiekvieną pavasarį šitaip... - atsiduso ir delnu perbraukė lūpas. - Kiekvieną pavasarį ir kiekvieną sumautą rudenį!
Ji pažvelgė į mane išsigandusiomis akimis.
- Aš nebaigiau savo pasakojimo, berods? Taip, nebaigiau... Atleiskite man už isteriją. Tai va, ponaiti Hantli, pirmosiomis dienomis čia buvo medžiotojų rojus. Daugybė gyvūnų, daugybė kailių ir jokio maisto trūkumo. Bet tada... iš kažkur pasirodė tas keistas sutvėrimas. Su dvylika savo tarnų, dvylika visiškų bepročių...

Hor balsas pritilo, dabar ji man garsiai šnabždėjo, krenkšdama it sena varna:
- Jie ir dabar tebebėgioja po kalnus, tykodami ten mūsų medžiotojų. Į slėnį niekada nenusileidžia! Niekada, išskyrus tuos atvejus, kai atlydi fleitininką, kuris ateina kiekvieną pavasarį ir rudenį pašaukti naujų savo tarnų. 
- Kas jie tokie? - pertraukiau jos nerišlias mintis. - Ir kas toks tas fleitininkas?
- Fleitininkas ir yra visų mūsų baimė. - Hor vėl stvėrė butelį. - Šėtonas juodu apsiaustu. Niekas nežino, kas jis toks, ar iš kur. Tačiau dabar visi žino, koks jo veidas. Praeitą rudenį jo veidu tapo Haris Lambornas!

 Turbūt įsivaizduojate, kokį neryškų paveikslą turėjau po šitokių padrikų minčių? Praktiškai jokio. Kažkokia neaiški būtybė su ragais, vadinama fleitininku, kuri plėšia nuo kažkokio Hario Lamborno veidą ir užsideda jį sau. Aš troškau išklausinėti ponią Hor smulkiau ir smulkiau, tačiau mano norams nebuvo lemta išsipildyti.

Ne, senė nesusmuko, apimta priepuolio ir nenumirė. Ji tebesėdėjo prieš mane ir laikėsi savo gerojo vyno butelio, kai staiga sukluso ir baimingai pažvelgė į savo dukterį.
Kol abi moterys suklususios dairėsi viena į kitą, išgirdau tylią ir švelnią melodiją, tarsi kažkokį tolimą aidą, prasimušusį pro medines užeigos sienas.
Hor užriko nesavu balsu ir šaukdama puolė prie laukujų durų:
- Čia tas šėtonas! Čia jis! O Dieve, nejaugi vėl kažkas buvo kalnuose?! Nejaugi vėl?!..
Kol nustebęs dairiausi, lauke kilo garsus šurmulys. Kažkas suklykė, išgirdau verkiantį vaiką. Kai Hor dingo už durų, jos duktė suskubo paskui motiną, šaukdama jai, kad kuo greičiau nusiramintų ir grįžtų į vidų. Iš tiesų, senę reikėjo vesti vidun. Su tokia silpna širdimi ji nebūtų atlaikiusi pašalinių skatinamo jaudulio. O lauke kaip tik toks ir kilo.

Išbėgęs paskui moteris į lauką, melodiją išgirdau jau pakankamai aiškiai.
Kad ir kas grojo ta nematoma fleita, darė tai stulbinančiai puikiai. Švelnus garsas lengvai kilo ir leidosi, melodija žaismingai vinguriavo, virpindama klausytojo sielą, tačiau niekas aplinkui jos nesiklausė lengva širdimi. Visų veiduose atsispindėjo siaubas. Ir visi kaip vienas stebėjo kelią, vedusį link tilto per Teršetą. Netgi diližano vežikas nustebęs pasilipo aukščiau, kad pirmas pamatytų nuostabiosios melodijos kūrėją.
- Nešaudyti! - suriko kažkas, perrėkdamas susirinkusiųjų dejones. - Nepadės! Išveskite iš čia moteris, po perkūnais! Ką čia veikia senė Hor?!
Balso savininkas – aukštas žaliūkas medžioklio uniforma, lengvai brovėsi pro minią, tarsi būtų padėties šeimininkas. Jis neturėjo jokio ginklo, tik stambius kumščius, kuriems nejučia pajutau pagarbą.

Staiga šurmulys nutilo. Visi nuščiuvę kažko laukė , o mergina, pačiupusi už rankos savo motiną, iš visų jėgų stengėsi įtempti ją vidun. Aš puoliau jai padėti.
- Ponia Hor, jūs privalote...
- Šėtonas vėl pasiims vieną medžiotoją! Aš turiu pamatyti, kurį! Turiu pamatyti!.. - įnirtingai priešinosi senė.
Bet jos jėgų nepakako įveikti mus abu. Bendromis pastangomis įtempėme Hor atgal į užeigą ir mergina užrakino duris.
- Ko jie ten laukia? - paklausiau jaunosios šeimininkės.
- Fleitininko! - mergina pasodino motiną į krėslą ir įbruko jai į rankas tą patį vyno butelį. Hor, nieko nelaukdama, užsivertė jį ir dideliais gurkšniais ėmė ryti.
Fleitos melodija skverbėsi pro sienas nebevaržoma. Ji buvo savotiškai žavinga, neįprasta, tačiau visuose klausytojų veiduose, kiek pamačiau per langą, atsispindėjo toli gražu ne susižavėjimas.
Stengiausi pažvelgti į tiltą, bet langas buvo per mažas ir toliau kaip iki priešpriešiais stovinčio namo kampo nieko nesimatė.
- Kažkuris iš medžiotojų buvo kalnuose ir sutiko vieną iš fleitininko žmonių. - Mergina prisiglaudė prie stiklo visai šalia manęs. - Antraip pats fleitininkas čia nesirodytų. Jo melodija... jaučiate, kaip keistai ji veikia jūsų kūną?
- Taip...
- Džiaukitės, kad ji skirta ne jums. Ji kviečia kažką kitą. Kažkas papildys fleitininko bepročių gretas...
- Aš nieko nesuprantu...
- Suprasite. Ateis laikas, ir jūs bijosite pavasario bei rudens lygiai kaip ir visi kiti. Žiūrėkite!
Ji suvirpėjo ir tuo pat metu į mums matomą gatvės plotą įžengė pati keisčiausia iki šiol matytų padarų grupė.

Pats pirmas, be jokios abejonės, žengė pats fleitininkas. Tai buvo gan aukšta žmogysta, apsisiautusi visiškai juodu apsiaustu su giliu, susiraukšlėjusiu gobtuvu, nuleistu taip žemai, kad jo juodoje gilumoje nebuvo įmanoma įžiūrėti jokio veido. Iš tos gilumos kyšojo tokia pati juoda fleita, laikoma dviejų penkiapirščių rankų, tiktai ne baltų, o juodų kaip naktis. Tikriausiai fleitininkas mūvėjo pirštines, nes netgi čiabuviai neturi tokių tamsių plaštakų, kokias mačiau pas šį padarą. Bežiūrėdamas į jį pajutau keistą nerimą, tarsi stebėčiau kažkokį vaiduoklį, apsireiškusį vidury dienos.
- Haris Lambornas! - sušnabždėjo mergina. - Praeitą rudenį jis tapo fleitininku. Visi tai matė. Jeigu pakeltume tą gobtuvą, tikriausiai pamatytume jo paties veidą.
- Aš nieko nesuprantu...
- Jūs dar per mažai matėte ir išgirdote. Žiūrėkite!
Už fleitininko svirduliavo keistos žmogystos, sustojusios darniomis eilėmis po tris. Aš suabejojau, ar tai tikrai žmonės, nes ir išvaizda, ir eisena nelabai panašėjo į normalių žmonių.
Visų pirma, jie buvo neįtikėtinai liesi. Pro sudriskusius marškinius ir apsmukusias kelnes švietė balta oda, pakibusi ant išsišovusių kaulų. Skruostai įdubę, lūpos atvipę, kai kuriems trūko nemažai dantų. Ir akys – išblukę, tarsi negyvėlių, įsmeigtos į vieną tašką. Rodės, jie visiškai nesidomėjo, kur jie atėjo ir ko. Ir jie visi kėlė jeigu ne baimę, tai natūralų pasišlykštėjimą.
- Tomas Horas! - mergina staiga sukūkčiojo ir priglaudė delnus prie stiklo. - Mano brolis! O Dieve, kaip baisiai jis atrodo!...
- Tomas? - sumurmėjo mums už nugarų ponia Hor. - Ar jis ten, Mere?
- Mama, nesiartink! - perspėjo Merė, užgniauždama ašaras. - Jie abu ten. Ir tėtis...
- Betgi jūs sakėte, jog jie abu žuvę!- apstulbau.
Merė dėbtelėjo į mane piktu žvilgsniu ir paskui bakstelėjo pirštu į stiklą:
- O jums atrodo, jie ten panašūs į gyvus?!

Kuo ilgiau stebėjau keistąją procesiją, tuo mažiau abejojau Merės žodžiais. Priėjęs prie vieno pastato durų, fleitininkas sustojo, sustingo ir jo zombių būrys. Tačiau fleitos melodija nesiliovė virpinusi sielos savo įstabiu grožiu. 
Pamačiau prie fleitininko besiartinantį vyrą juoda sutana. Vienoje rankoje jis nešėsi medinį kryžių, kitoje- juodą, storą knygą. Tikriausiai Bibliją. Prisiartinęs per tris žingsnius, jis ištiesė kryžių į fleitininką ir ėmė kažką šaukti lotyniškai, žegnodamas padarą kelis kartus iš eilės. Regis, jo pastangos keistajam padarui – Hariui Lambornui nepadarė jokio įspūdžio.
Staiga Merė įsikibo nagais man į petį.
- Tai  Džono Makbraido namas! - sušuko ji. - Verdės kalvis! Štai ko jis atėjo!
- Pasiimti kalvio? - pasitikslinau. - Kam?
- Makbraidas turi sūnų. Dar neaišku, ar tai tėvas, ar sūnus...
- Jūs kalbate nesuprantamai! Ką jis darys su vienu iš Makbraidų?!
- Ar jūs aklas?! Pažvelkite į fleitininko būrį. Į būrio paskutinę eilę. Matote?
Paskutinėje eilėje trūko vieno zombio. Aš pradėjau skaičiuoti tuos skarmalius ir įsitikinau, kad fleitininkas atsivedė jų vienuolika.  
- Jų visada būna dvylika! - skubiai šnabždėjo Merė. - Visada tik dvylika. Todėl fleitininkas ir atėjo pas Makbraidus. 
Kalvio namo durys staiga prasivėrė. Kunigas sudejavo, tarsi iš nevilties, jog negali niekuo padėti. Tačiau, vėl ištiesęs į priekį nukryžiuotąjį, jis prapliupo dar garsesne maldų kruša.

Tarpduryje pasirodė stambus vyras. Jis lėtai išėjo į kiemą, taip keistai dėliodamas kojas, tarsi jį kas būtų tampę už virvelių. Jam iš paskos išpuolė apsiverkusi moteris, stengdamasi sulaikyti išeinantįjį. 
- Dieve šventas... - persižegnojau.
- Tai Džonas... - trūksmingai iškvėpė Merė. - Jis buvo kalnuose, nelaimingasis...
Kalvis nežiūrėjo, kur stato kojas. Jo akys buvo užverstos į viršų taip, kad beveik nesimatė vyzdžių. Iš pražiotos burnos dribo tirštos seilės. Nepaisant to, jis kažkokiu stebuklingu būdu pataikė tiesiai į paskutinę eilę tarp dviejų zombių, užbaigdamas visą dvyliktuką.

Kunigas suklykė ir prišoko prie pat fleitininko, užsimodamas mediniu kryžiumi, kaip durklu. Padaras net nemanė gintis, tik pasisuko eiti šalin, nė sekundei nenutraukdamas savo melodijos.
- Ką darai?! - jau matytas žaliūkas medžioklis sučiupo kunigą ir išplėšė iš jo rankų kryžių. - Ar pakvaišote, šventas tėve?! 
- Atiduok! - suriko kunigas, stengdamasis atsiimti savo ginklą. - Kaip tu nesupranti, aš juk šventas žmogus! Šėtonas negali pasiimti to, kuris tarnauja Dievui! Atiduok, ir aš jį nužudysiu!
- Nieko tu nežudysi!

Staiga mudu su Mere išgirdome, kaip girgžtelėjo užeigos durys. Mergina staigiai grįžtelėjo ir pašoko ant kojų.
- Mama!!!
Ponia Hor kažkokiu būdu atsirakino laukujes duris ir dabar tos durys laisvai suposi ant vyrių. Aš pasileidau paskui merginą, jau nujausdamas, kur pašaukė senąją motiną jos širdis.
Išbėgęs į smarkiai praretėjusią persigandusių žioplių minią, išvydau Hor bepuolančią į zombių gretas.
- Tomai, sūneli mano!...

Niekas nedrįso jos sulaikyti – visi laikėsi pagarbiu atstumu nuo pamėklių. Netgi žaliūkas buvo užsiėmęs – laikė spurdantį kunigą beveik pakėlęs jį į orą.
- Mama, nelįsk ten! - klyktelėjo Merė, bėgdama prie senės Hor, kuri bandė išstumti vieną griaučių ir skarmalų kratinį iš rikiuotės. 
- Tomai, juk čia aš, tavo mama! Čia aš, mano sūneli!
Zombis sustojo, stumiamas sviro atgal, bet nesirengė griūti. Hor beveik pavyko jį  ištempti iš būrio, bet staiga fleitininkas sustojo, melodija nutilo...
Merė taip ir nespėjo pribėgti prie motinos. Nutilus melodijai, padaras, kuris anksčiau buvo Tomas Horas, tarsi atgijo. Jis kilstelėjo rankas ir pažvelgė į jį apkabinusią senę.
Atgijo jie visi. Išblukusios akys nukrypo į darnios rikiuotės ardytoją. Fleitininkas lėtai grįžtelėjo, pasuko į Hor savo gobtuvo juodą skylę ir tylėdamas laukė. 
O Tomas Horas pagriebė sudžiūvusiomis rankomis motinos galvą ir vienu staigiu judesiu ją nusuko.

Nusuko, tarsi tai būtų savaime suprantamas dalykas...
Visi žiopliai, klykdami ir žiaukčiodami pabiro tolyn nuo fleitininko ir jo žmonių. Mano skrandis perspėjamai susitraukė, tačiau prieš nusisukdamas nuo siaubingo vaizdo, aš spėjau pačiupti Merę ir ištempti ją iš ten. Buvo išbalusi kaip popierius, kai įstūmiau ją į jos užeigą ir užrėmiau nugara duris.
Vėl išgirdau fleitos melodiją. Ji buvo švelni, nepaprastai raminanti. Lengva ir džiugi. Labai pavasariška.
Sudrebėjau nuo to keisto jausmo, apėmusio kūną. Už lango sušlepsėjo lėti žingsniai, tolstantys link tilto.

O tamsiame baro kampe raudojo Merė...

II dalis

Hario  Lamborno  pėdsakais

Ar Jūs ką nors supratote? Prisipažinsiu -  pats beveik nieko nesupratau. Žinojau, kad į Verdę ateina kažkoks Lambornas, grodamas tiek fleita, tiek jos besiklausančių sielomis. Kas jis ir iš kur – neturėjau nė menkiausio supratimo. Nežinojau, kam jam reikia tų dvylikos zombių grupės ir kur jis juos išsiveda. Ponia Hor mirė nepabaigusi savo keistos istorijos, o Merė kol kas nepajėgė jos papasakoti.

Mano buvę bendrakeleiviai paskubėjo kuo greičiau išvažiuoti smėlynų diližanu iš niūrių nuotaikų apimtos Verdės. Saulė tą dieną nesiliovė kepinusi, senės Hor lavonas greitai ėmė švinkti ir jį suskubo pašalinti nuo kelio. Aš palikau nusiminusią Merę dabar jau jos nuosavoje vyninėje ir stengiausi padėti stambuoliui vyrui dideliais kumščiais, stengdamasis kuo daugiau išgirsti apie keistąjį svečią ir jo dvyliką apaštalų – taip zombius vadino vietiniai. 
Stambuolio vardas buvo Kelis ir jis pasirodė beesąs dar smarkesnis keliautojas negu aš.
Gimęs Amerikoje ir kurį laiką pasivaidijęs su tenykščiais aborigenais, jis neužtruko perplaukti Atlantą į šiuos krantus. Deja, pakeliui užklupusios audros fregatą privertė kaitalioti kryptis ir galų gale ji prisišvartavo ne Ispanijoje, kaip buvo sumanyta iš pradžių, o Afrikos pakrantėje. Apie savo žygius pakeliui į Verdę Kelis man niekada vėliau taip ir nepapasakojo, todėl aš nieko negaliu papasakoti ir Jums. Nebent suteiksiu tuščią viltį, kad tos mįslingos kelionės buvo pakankamai niūrios ir sunkios, jeigu Kelis apie jas taip nė karto ir nepravėrė burnos.
Tuo metu jis paprašė kažkokio senio iškasti kapo duobę netoli senojo forto. Toje duobėje ir palaidojome senę Hor, dar spėję jos kūną paslėpti kukliame karste. Merė šiose skubiose laidotuvėse kažkodėl nedalyvavo.
Štai tokia buvo mano pirmoji pažintis su Verde. 

Vakare, gulėdamas savo lovoje ir žiūrėdamas į vorą, ramiai besisupantį savo tankiuose tinkluose, saugiai nupintuose palubėje, aš niekaip negalėjau iš galvos išmesti pavidalo, tą vakarą užvaldžiusio protą – juodu apsiaustu apsivilkusios žmogystos, paslėpusios veidą neperžvelgiamoje tamsoje, po susiraukšlėjusiu gobtuvu. Ir iki prasidedant neramiam miegui, iš tos tamsos mane įkyriai persekiojo nematomų akių nemalonus žvilgsnis...

- - -

Iš ryto, vos spėjęs papusryčiauti, aš nuėjau pasižiūrėti, kaip laikosi jaunoji šeimininkė. Gyvenvietėje buvo labai tylu, žmonės atrodė vangūs, aptingę. Iš jų veidų dingo baimės šešėliai, tik neaišku, ar ilgam.
Hor užeigoje svečiavosi du vyrai. Vienas iš jų buvo Kelis, kito – gerokai pagyvenusio senioko ereliška nosimi ir įspūdinga skrybėle - aš dar nebuvau matęs. Susėdę prie vieno staliuko jie gurkšnojo romą ir apie kažką tyliai šnekėjosi. Kelis tik kažką tyliai suburbėjo į mano pasisveikinimą, nepažįstamasis atsisuko, nudelbė mane abejingu žvilgsniu ir abu toliau tęsė savo diskusiją.
- Jums jau geriau? - paklausiau Merės, kuri, šiek tiek išblyškusi po tikriausiai bemiegės nakties, mentele gramdė nuo baro paviršiaus vaško likučius. Ji linktelėjo, pabandė nusišypsoti, bet šypsena buvo tokia nevykusi, kad netrukus liovėsi.
- Norėsi ko nors išgerti?
- Ar dar turi to paties vyno? - pasiteiravau, iš karto prisiderindamas prie jos familiaraus tono. Gyvenvietė nedidelė, čia tikriausiai visi vienas kitą tujina.
- Yra, - Merė nusišypsojo daug nuoširdžiau, tikriausiai dėl to, kad išvadavau ją nuo būtinybės laikytis mandagumo vingrybių, - Tuoj atnešiu.

Tuščių vietų buvo daugiau nei reikia, tačiau aš tyčia įsitaisiau prie stalelio, kurio kaimynystėje vyko negarsios Kelio ir senio diskusijos. Išsitraukiau savo užrašų knygelę, pieštuką ir pabandžiau aprašyti vakarykščios dienos keistenybes, tačiau kažkodėl tam neturėjau daug nuotaikos, o netrukus nuskambėję senio su vanagiška nosimi žodžiai mane visiškai atitraukė nuo šio užsiėmimo.
- Aš su tavimi nesiginčysiu, nes tu dar per mažai matei, - sausu balsu ištarė jis Keliui. - Savo akimis mačiau tą vietą, kur pasidarbavo pirmieji medžiotojai. 
- Tai sakai, žvėrys ten neužsuka? Gal iš tikro kalnai tokie beverčiai?
- Ne. Kalnuose žvėrių žymiai daugiau, nei jų užklysta į slėnį. Jie ten turi tokį ežerėlį prie krioklio. Iš to ežerėlio išteka anas siauras upelis, kuris už mylios nuo čia įteka į Teršetą. Tas pats, kur tu norėjai pastatyti tiltelį...
- Supratau. Na, ir?...
- Būtum matęs, kiek prie to ežerėlio susirenka vidurdienį visokių padarų vandens paragauti! Kaip manai, kur aš užvakar nudėjau tuos du leopardus?
- Kokio velnio tu užvakar traukei į kalnus? - piktai suniurzgė Kelis. - Gyventi nusibodo? Visi čia tik ir laukia to išperos su dūda, vos gyvi iš baimės...
- Nesikarščiuok, Keli, nereikia. Viskas ten buvo gerai. Nesutikau nei vieno apaštalo, tik parako pritrūkau, kad daugiau kailių padžiaučiau. Be to, aš medyje sėdėjau, o ten ne bet kurio apaštalo nosiai užsiropšti. Ką manai, gal pabandykime ten pamedžioti dviese?
- Aš ne beprotis. Man užtenka spąstų savanoje, kad užsidirbčiau ramiam gyvenimui kur nors toliau nuo čia.
- Na žinai... - prunkštelėjo skrybėliuotasis. - Kada pasidarei toks atsargus? Juk anksčiau ir pats braidžiojai po tas vietas.
- Braidžiojau, - linktelėjo Kelis. - Tada dar kvailas buvau per visą pilvą ir Karolinos nemylėjau taip smarkiai, kaip dabar.
Abu pritilo, nes girgžtelėjo durys ir pasirodė Merė su buteliu rankose, kurį kruopščiai valė pilku skudurėliu. Pastvėrusi iš po baro vieną taurę, ji atnešė ją man. 
- Gal tau atnešti žvakių? - susirūpino, išvydusi popierius ant stalo. Man linktelėjus, ji nuėjo paimti žvakidės, o aš tuo metu atidariau butelį ir prisipyliau pusę taurės.
- Tai kaip ten su ta vieta? - išgirdau Kelio balsą. - Manai, apaštalai ateina iš ten?
- Aš žinau, kad jie ateina iš ten,  - reikšmingu balsu ištarė skrybėliuotasis. - Aš girdėjau jį, grojantį fleita.
- Toje vietoje?! Tu jį matei?
Girgžtelėjo abiejų kėdės, vėl nutilo balsai, nes Merė pastatė ant mano staliuko žvakidę ir pagaliuku uždegė visas keturias žvakes.
- Tikiuosi, dabar bus daug patogiau.
- Ačiū, - nusišypsojau jai.

Vynas buvo labai gardus, o pašnekovai šalia aiškiai nekantravo laukdami, kol Merė nutols kiek tolėliau nuo jų. Tačiau šeimininkė dar sugalvojo nueiti prie jų stalelio pasiteirauti, ar jie dar ko nors norės. Tada Kelis neramiai susižvalgė su skrybėliuotuoju ir, mano didžiam nusivylimui, išsitraukė piniginę. Susimokėję jie išėjo iš vyninės. Vidun dar įsmuko berniūkštis, Merės brolis. Jis nubėgo į virtuvę, patriukšmavo prie puodų ir netrukus išbėgo, pasičiupęs duonos gabalą.
- Ką tu rašai? - susidomėjo Merė, nešdama link baro Kelio ir nepažįstamojo paliktas taures.
- Dienoraštį, prisiminimus... Kažką tokio. Paprastai tai vadiname keliautojo užrašais.
- Ir kam tau jie?
- Kad prisiminčiau. Neužrašyti prisiminimai lengviau išeina.
Merė pastatė taures, butelį nuleido ant grindų ir pastūmė po baru. Jos veidas buvo bejausmis.
- Verdės įvykių kartais geriau visai neprisiminti, - pareiškė ji liūdnu balsu.
- Visi įvykiai verti, kad juos kas nors prisimintų, - paprieštaravau.
Ji pasižiūrėjo į mane liūdnomis akimis, tada paėmė tą patį pilką skudurėlį ir pradėjo valyti barą.
Aš pabandžiau parašyti porą eilučių apie fleitininką, bet netrukus įsitikinau, kiek nedaug žinau apie jį. Padėjau pieštuką ir pirmą kartą padariau kvailystę – tikriausiai buvau pernelyg užsimiršęs:
- Mere, o kaip Lambornas tapo fleitininku? Ir kodėl jis tapo fleitininku? Kuo daugiau galvoju apie tai, tuo didesnė skylė atsiveria mano žiniose. Tu žinai...
- Gana! - nutraukė mane mergina gana piktai. - Nebenoriu nieko girdėti apie jokius fleitininkus! Visi čia tik ir šnabžda apie jį! Kur surasti, kaip nudobti... O man bloga nuo jo! Nebėra Verdėje jokios kitos temos, tik Lambornas ir jo apaštalai!
- Atsiprašau, Mere. Aš užsimiršau.
Ji kiek pasvyravo, tada apsisuko ir dingo virtuvėje. Kurį laiką iš ten girdėjau neįprastai garsiai trinksinčius indus. Apsunkusia širdimi išgėriau taurę, susirinkau savo popierius ir išėjau, palikęs ant stalo pinigus.

- - -

Buvau labai smalsus. Mano gyslose virė jaunas kraujas ir aš troškau nuotykių, tačiau įvykiai Sičko Verdėje lėkė žaibo greičiu, palikdami paskui save tik keistas mįsles. Aš troškau išsiaiškinti viską apie paslaptingąjį fleitininką ir keistuosius „apaštalus“, tačiau, regis, niekas nenorėjo su manimi pasidalinti šiomis žiniomis.
Traukti į kalnus?

Senė Hor pakankamai aiškiai išsitarė – tik ne į kalnus. Ir dar aš mačiau jos sūnų, kuris nužudė savo motiną net nesusimąstydamas apie tai. Vien pagalvojus apie galimybę kalnuose susitikti tokį, visos fantazijos dingo.
Aš lėtai žingsniavau Teršeto krantu, grožėdamasis apylinke ir jausdamas vis labiau kaistantį pakaušį. Saulė čia svilino pragariškai. Pagalvojau, kad būtų visai neblogai išsimaudyti upėje, bet prisiminiau, kokioje vietoje esu ir atsisakiau šios minties. Čia lengvai galėjau tapti krokodilų maistu.
Staiga upės vandenų paviršiumi lengvai nustrykčiojo mažas akmenukas. Atsimušinėdamas į vandenį, jis nulėkė gerus aštuoniasdešimt pėdų ir pranyko srovėje. 
Merės broliukas sėdėjo ant rąsto, medžio lapijos pavėsyje, prisikrovęs prieš save tokių akmenėlių visą krūvą ir pasimėgaudamas stebėjo, kaip sklaidosi sudrumstų vandenų ratilai. Po kelių akimirkų jis pasiekė dar vieną akmenuką ir užsimojo kitam metimui.
Šis buvo nelabai vykęs. Akmenėlis atsimušė nuo vandens vos tris kartus ir pradingo iš akių. Vaikis kažką suburbuliavo panosėje ir griebė dar vieną.
Kitas metimas buvo geresnis už pastarąjį, bet prastesnis už pirmąjį. Tikriausiai akmenėlis buvo nepakankamai plokščias, nes vaikis jėgų turėjo pakankamai.
- Galiu ir aš vieną? - paklausiau priėjęs.
Berniukas nužvelgė mane nepatikliu žvilgsniu, pasilenkęs rausėsi akmenų krūvoje, kol galop ištraukė vieną, tikriausiai ne patį tinkamiausią metimui. 
- Pabandyk su šituo.
Nelabai draugiškas buvo jo tonas, bet aš neabejojau, kad sugebėsiu ištaisyti tai. Vaikiai visada yra nepatiklūs, kol neužsitarnauji jų pagarbos. 
Todėl aš užsimojau ir paleidau akmenuką skrieti tiesiai į vandenį. Jis pliumptelėjo vieną vienintelį kartą ir nugrimzdo į dugną, palikęs po savęs aibę ratilų.
- Ne kas... - burbtelėjo vaikis.
- Tikrai. Galima dar vieną?
Šį kartą jis davė man patogesnį, kurį aš vėl bet kaip nusviedžiau. Berniokas išsiviepė ir plekštelėjo liežuviu:
- Tau turbūt šiandien nesiseka. 
- Dabar tu bandyk, - paraginau.
Jis greitai paėmė nediduką, plokščią akmenėlį ir paleido jį lėkti vandens paviršiumi, garsiai skaičiuodamas, kiek kartų jis atsimuša:
- Vienas, du, trys, keturi... penki, šeši...  
Šeši. Va, matai? Tu galėtum šitaip?

Aš vos nenusijuokiau iš tokio jo tono, bet susitvardžiau ir truputį luktelėjau, galvodamas, bei sekdamas akimis plintančius naujus ratilus. Vaikis prašyte prašėsi pamokomas.
- Aš tave aplenksiu, - pasakiau jam ir apsidairiau pakrantėje, ar nesimato kur nors daugiau nugludintų akmenėlių.
Jų buvo. Skubiai prisirinkau pilną kišenę, paėmiau vieną svaresnį į delną ir užsimojau. Šis mano metimas turėjo išeiti kaip reikiant, todėl prisitaikiau kruopščiai.
Kai galų gale akmenėlis džiaugsmingai nuliuoksėjo per bangas, vaikis pašoko nuo žemės ir labai nepatikliai nužvelgė mane.
- Tu ir anksčiau mokėjai, ar ne?
- Ką tik išmokau! - pasipiktinau. - Tu tik pavydi, kad aš tave aplenkiau...
Jaunasis Horas čiupo akmenėlį iš savo krūvelės. Bet jo metimas nebuvo sėkmingas – po penkių liuoktelėjimų akmuo nugrimzdo, priversdamas vaikį prikąsti apatinę lūpą.
- Ar tu čia turi daugiau draugų? - paklausiau, krapštydamas iš kišenės antrą savo akmenuką.
- Turiu vieną. Bet jis dabar serga ir guli lovoje, todėl man nėra su kuo žaisti... Ir žinai, aš netikiu, kad tu ką tik išmokai akmenis svaidyti, - subambėjo jis, suskaičiavęs mano akmenuko aštuonis šuoliukus.
- Sunkiai serga?
- Ernis labai mažai valgo ir labai daug guli. Man atrodo, jų namuose gyvena vaiduoklis, kuris siurbia iš jo gyvybę.

Pažįstamos pasakos... Kiek tokių aš vaikystėje buvau prisigalvojęs! Vaiduokliai mums gyveno vos ne už kiekvieno kampo, o siaurų skersgatvių senės, suodinos nuo amžinai rūkstančių kaminų, man ir mano draugams buvo panašios į piktus gnomus, kurie vaikosi mažus vaikus savo kvartaluose ir po to nugraužia jiems kojas – kad taip greitai nebėgiotų.
- Esu tikras, kad nėra ten jokio vaiduoklio, - pasakiau Horui.
- Iš kur žinai? - berniukas užsimojo ir sviedė akmenį. - Tu juk čia visai neseniai. Tu nieko nežinai.
- Na taip. Bet aš žinau, jog vaiduokliai dažniausiai gyvena senose, apleistose kapinėse arba upių pakrantėse, kur drumzlinas vanduo.
Horas staigiai pažvelgė į vandenį ir susikūprino, nes šiaip visi Teršeto vandenys buvo drumzlini – ne tik pakrantėje.
- Dar jie mėgsta lankytis namuose, kuriuose išimti langai, - melavau nemirksėdamas. - Juk tavo namuose visi langai vietoje, ar ne?
- Visi jie vietoje... - atsiliepė suirzęs vaikis ir pažvelgė į saulę. Aš sugraibiau savo laikrodžio grandinėlę ir skubiai žvilgtelėjau – artinosi vienuolikta valanda.

Pakėlęs dar vieną akmenuką, nusviedžiau jį per Teršeto bangas ir atsisukau į jaunąjį Horą.
- O kuo tu vardu?
- Kam tau mano vardas? - nepatikliai paklausė.
- Ką tik prisiminiau, kad vaiduokliai kartais lankosi tuose namuose, kurių gyventojai turi tam tikrus senovinius vardus. Štai, mane vadina Benediktu. Trumpiau - Benu. Mano vardas yra senas, todėl aš ir esu keliautojas. Kad nesėdėčiau vienuose namuose ir nepriveisčiau juose vaiduoklių. 
Vaikis paskersavo į  mane, pamiršęs apie savo akmenukus, kažką įtemptai galvojo.
Saulę uždengė menki debesėliai – retenybė šiuose kraštuose ir šiuo metų laiku. Iš karto paliko maloniai vėsu, netgi slėnio gamta persidažė kitomis spalvomis. Plati savana, priaugusi tankių miškelių guotų, akimirkai pasirodė nepaprastai žavi ir viliojanti, ir aš pasijutau tarsi tas pirmasis medžiotojas, kuris pasakė savo sėbrams, jog pastatys čia savo namą.
- Timas.
- A... ką?- atsitokėjau.
- Mano vardas Timas. Ar jis senovinis?
Bene išgąsdinau jį?.. 
Šiek tiek nepatogiai pasijutau – visgi apgaudinėti nemėgau.
- Ne, jis nėra senovinis.
Berniukas mokasinu žarstė pakrantės akmenėlius, žiūrėdamas kažkur į horizontą ir kažką turbūt svarstydamas. Greičiausiai apie vaiduoklius. Arba apie tai, kad jo draugas serga ne dėl jų, o dėl kažkokios kitos priežasties.
- Kur tu vakar vakare buvai dingęs, Timai? - pasmalsavau. - Kažkaip ilgai tavęs nebuvo.
Jis pažvelgė į mane prisimerkęs.
- Tai paslaptis.
- Ar labai didelė?
- Taip, tai labai didelė paslaptis, - rimtai palinksėjo, kad vos nesusijuokiau. - Ar moki saugoti paslaptis?
- Be abejo.
- O jeigu aš tau pasakysiu, ar prisieksi neišduosi mano sesei?
Turbūt mažasis Timas labai norėjo išsipasakoti, jeigu savo paslaptį man bruko vos ne per jėgą. Todėl aš prisiekiau neišduoti jo paslapties, net jeigu vaiduokliai mane kankins. Regis, tokia priesaika vaikis liko labai patenkintas. Jis apsidairė, ar nieko aplinkui nėra ir tada labai tyliai pašnibždėjo man į ausį:
- Aš vakar sekiau fleitininką!

Nustebęs net pamiršau atsitiesti. Pasukau galvą ir įsmeigiau akis į vaikį. O tada atsisėdau ant žemės.
- Tu nebijojai?
Timas papurtė galvą.
- Ar toli jį sekei?
- Iki pat kalno pradžios, kur takas suka į šalį... Tu prisiekei, kad nieko nesakysi Merei! - priminė jis.
- Nesakysiu, nebijok. - Paskubėjau nuraminti Timą. - Bet tu drąsuolis. Visi išsilakstė, o tu jį sekei...
- Aš norėjau pamatyti, kur jie slepiasi. Bet nespėjau, - sušnabždėjo Timas. - Prie kalno fleitininkas nustojo groti, o tada jo apaštalai išsibėgiojo į šalis. Toliau jis į kalną nuėjo vienas. Ėjo lyg kokia beždžionė. Ar esi matęs, kaip beždžionės vaikšto?
- Ir kaip jos vaikšto?
Timas kiek atsitraukė, atsitūpė, įrėmė krumplius į žemę ir ėmė kraipytis, tarsi būtų kokia maža šimpanzė. Aš jau buvau prisižiūrėjęs beždžionių Džibutyje, todėl Timas neparodė nieko naujo. 
Tačiau aš pabandžiau jo vietoje pamatyti fleitininką ir pasijutau kažkaip nejaukiai. Paveikslas išėjo labai jau gluminantis.
- Kodėl jis taip keistai vaikščiojo? - nesupratau. - Nejaugi fleitininkas yra beždžionė?
- Ne, - nusijuokė Timas. - Fleitininkas yra Haris Lambornas.
- O kas tas Haris Lambornas?
Jutau, jog artėju prie svarbiausios paslapties. Galbūt netgi ne prie mistiško padaro, o tiesiog išprotėjusio žmogaus, sužinojusio kažkokią gamtos paslaptį. Antraip kam fleitininkui prie žmonių vaikščioti kaip žmogui, o miške - kaip beždžionei? Kam toks maskaradas?
- Jis buvo Verdės meras, - pasakė Timas. - Taip pat Ernio tėtis.
Tai buvo visai ne toks atsakymas, kokio tikėjausi. Maniau, Timas prasitars apie kokį medžiotoją, galbūt kareivį...
- O kaip jis tapo fleitininku?
Timas nusuko žvilgsnį į upę ir kurį laiką tarsi kaupė jėgas atsakymui.
- Tu juk žinai, tiesa?
- Aš žinau ne viską... tik tiek, kad ponas Lambornas užmušė senąjį fleitininką.
- Jis jį nušovė?
- Ne. Jis jį subadė kardu.
- Lambornas turėjo kardą?- nustebau.
- Jis žadėjo kardą palikti Erniui. O Ernis žadėjo duoti man jį panešioti.
- O kas buvo toliau? Lambornas subadė fleitininką kardu – o toliau?
Timas atsistojo ir nuėjo prie savo akmenėlių krūvos. Pajutau, jog tema pradeda jam atsibosti.
- Toliau aš nieko nemačiau, - pareiškė jis niūriu balsu.
- Visai nieko? – nepatikėjau vaiko žodžiais. - Bet juk turėjo kažkas nutikti... Ar Lambornas pakvaišo? Išsigando?
- Aš nieko nemačiau! - jau beveik piktai pakartojo jis ir pasilenkė akmenuko. - Ar nori dar pamėtyti? Aš tave aplenksiu!
Supratau, kad iš Timo daugiau nieko neišgirsiu. Priėjau prie jo vaikiškų prisiminimų pavojingos ribos, už kurios jis nenorėjo toliau žengti.

Mėtėme į vandenį akmenėlius ir stebėjome srovėje dingstančius raibulius, kol šešėliai nebeapsaugojo mūsų nuo saulės kaitros. Tada Timas nusprendė bėgti papietauti, o aš patraukiau paieškoti paties pirmojo Verdės statinio – grūdų sandėliu paversto forto. Niekaip negalėjau iš galvos išmesti scenos: ponas Lambornas bado kardu juodą apsiaustą, vėliau nugriuvusį lavoną velka užkasti. Ir... kas toliau?
Jeigu Lambornas tikrai užmušė senąjį fleitininką, kur tuomet jo kapas?

- Atsiprašau... - staiga vos neatsitrenkiau į žmogų, kuris taip greitai išlindo iš už kampo, kad nespėjau atsitokėti. - Aš jūsų nepastebėjau. Atleiskite.
- Nieko tokio, tai mano kaltė, - Pažinau kunigą, kuris tą vakarą bandė sulaikyti fleitininką savo mediniu kryžiumi. Kryžiaus dabar jis neturėjo.
Jis nusisuko eiti savais keliais, tačiau tuoj pat stabtelėjo ir grįžtelėjo, nužvelgdamas mane įdėmiu žvilgsniu.

- Ne vietinis jūs, tiesa? - paklausė. - Pažįstu visus Sičko gyventojus, o jus matau pirmą kartą. Aš esu tėvas Montis, vietinis dvasininkas.
Ir jis ištiesė man savo ranką, kurios riešas buvo apvyniotas juodu rožančiaus karoliukų vėriniu.
- Benediktas Hantlis, - su malonumu padaviau saviškę. - Galite vadinti mane Benu. Aš kurį laiką čia gyvensiu.
- Tikriausiai medžiotojas? - kunigas tiriamai pažvelgė į mane, tada šyptelėjo ir papurtė galvą. - Nemanau, ne... Nepanašus jūs į medžiotoją.
- Keliautojas, - padėjau Mončiui atspėti. 
Dvasininkas nusišypsojo ir linktelėjo. Bet po akimirkos jo šypsena dingo, užleisdama vietą pamaldžiam rimtumui.
- Vietiniai turbūt jums jau sakė, kad nebandytumėte eiti į kalnus?
- Taip. Ir aš jau žinau, kodėl.
- Dėl juodojo šėtono, - kunigas palinkčiojo, žiūrėdamas į mane taip, tarsi pats net nebūtų suabejojęs, jog sako visišką tiesą. Jo žodžiuose išgirdau aklo, fanatiško tikėjimo gaideles.
- Kiti jį vadina fleitininku...
- Taip. Tik tie, kurie nežino, kas jis toks. Ir tik tie, kurie tiki, jog po gobtuvu ras Hario Lamborno veidą.
Dvasininkas staiga susičiaupė ir neramiai pasimuistė.
- Aš tikriausiai jus varginu savo kalbomis. Ši tema nėra labai mėgstama vietinių gyventojų. Šiaip ar taip, saugokitės kalnų... Prašau, gal pabūsite mano svečiu? Mano namai kuklūs, tačiau svečiui visada atsiras jaukus kampas.
Aš sutikau. Lamborno kapas galėjo palaukti, juolab kad dvasininkas turėjo pažinoti mirusiųjų kapus geriau nei bet kas kitas.

Jo namai Verdei tarnavo ir kaip bažnytėlė. Nemažoje patalpoje stovėjo kuklus, medinis altorius, ant kurio gulėjo stora juoda knyga, priešais jį klausytojų laukė dvi eilės suolų ir nedidukė klausykla kampe, papuošta senu gobelenu, vaizduojančiu kažkokį šventąjį, kardu besikėsinantį į pabaisą. Patalpoje tebuvo vienintelis kryžius – tiesiai už altoriaus, pritvirtintas prie sienos. Ir Kristus, prikaltas prie jo, prietemoje atrodė beveik kaip gyvas. Tiktai skulptoriui nepasisekė su skulptūros akimis – viena buvo normali, o antrosios vietoje žiojėjo gan nemažas plyšys, beveik tris kartus didesnis už akį, dėl kurio Jėzus atrodė truputį kraupiai.

- Prašau čionai, - Montis praėjo pro altorių ir atidarė užmaskuotas duris, už kurių prasidėjo gyvenamosios patalpos. Mes įėjome tikriausiai į dvasininko priimamąjį.
Dar sykį įsitikinau, jog tarnauti Dievui yra pelninga. Patalpa man priminė pasiturinčio anglų džentelmeno būstą: baldai, nors jų ir nedaug, pagaminti iš raudonmedžio, minkšti krėslai aptraukti raštuotu gobelenu, patalpos viduryje stovėjo didelis, platus stalas, ant kurio mėtėsi daugybė popierių. Taip pat stovėjo grafinas, iki pusės pripiltas vandens.
- Atsiprašau už netvarką, aš retai turiu laiko sutvarkyti savo raštus. - Sumurmėjo dvasininkas, pasukdamas prie knygų lentynų, tvarkingai išsirikiavusių palei visą šiaurinę kambario sieną. Ant kampe stovėjusios kabyklos paliko savo skrybėlę ir perbraukė abi rankas per marškinius, tarsi valytų kažką nešvaraus nuo jų.
- Sėskitės, nesidrovėkite, - parodė į krėslus. - Gal norėsite šaltos arbatos? Pastaruoju metu kitų gėrimų Verdėje gerokai trūksta. Nebent Hor užeiga dar turi neblogas atsargas. O visi kiti...
- Man bus malonu išgerti arbatos.
- Taip, - linktelėjo jis. - O man bus malonu pabendrauti su jumis. Šioje skurdžioje Britanijos kolonijoje naujakuriai labai reti.

Aš jau žiojausi paprieštarauti, bet susičiaupiau. Iš tiesų Anglijoje Verdė nebuvo laikoma jokia kolonija – greičiau nesusipratimu, kurį vietinė Etiopijos valdžia kažkodėl pakentė... Bet, jeigu Montis buvo įsitikinęs dėl savo kolonijos, tai aš nesiruošiau griauti jo iliuzijų.
- Ir ko gi jūs čia atvykote, Benai?- šūktelėjo dvasininkas iš virtuvės.
- Keliautojo smalsumas atvedė.
- Sutinku, stiprus tai jausmas – patirti kažką naujo...
Montis pasirodė tarpduryje su apkrautu padėklu rankose.
- O žinote, aš taip pat vykau čionai vien iš potraukio nuotykiams. Bet matote, kur dabar esu? Tarnauju Viešpačiui. Niekuomet nebūčiau tuo patikėjęs...
Jis išdėliojo ant stalo puodelius, didelį arbatinį ir nedidelę cukrainę su avižiniais sausainiais. 
- Kaip tai nutiko?– pasmalsavau.
- Labai paprastai. Aš sutikau šėtoną.
Dvasininkas atsisėdo į kitą krėslą ir pasiekė arbatinį. Pripylė mano puodelį, tada prisipylė sau.
- Fleitininką?..
- Taip. - Jis padėjo indą, paėmė vieną sausainį ir patogiai atsilošė krėsle. - Tiesa, tuomet aš dar gerai nesupratau, kas tai per padaras, bet dabar galiu pasakyti – tai pats šėtonas.
- O kaip Haris Lambornas? - nesupratau. - Juk jis ir yra fleitininkas.
- Lambornas? - dvasininkas kilstelėjo antakį. - Jūs tuo tikrai tikite?
- Merė Hor mano, kad pakėlę gobtuvą, po juo rastume Lamborną... - suabejojau.
- O ką manote jūs?
- Manau... - numykiau neaiškiai. - Aš manau, kad fleitininkas – tiesiog išprotėjęs žmogus, žinantis kažkokią paslaptį...
Netiesa. Taip aš maniau iš ryto. Dabar mano galvoje visai susimaišė išgirsta informacija. Timas, matęs kaip fleitininkas nuėjo į mišką beždžionės eisena, taip pat Lambornas, subadęs kardu senesnį fleitininką ir dabar – šėtono versija.
Dvasininkas nusišypsojo rūgščia šypsena ir gurkštelėjo iš puodelio.
- Neabejoju, kad paslapčių po tuo apsiaustu tikrai yra, - pareiškė jis. - Bet mes negalime pakelti to gobtuvo. Tai, kas slepiasi po juo - ne mūsų akims.
- Šėtonas?
- Taip. 
- Tėve Monti, - neištvėriau aš, - kurgi tada, jūsų manymu, yra Lambornas? Jeigu po apsiaustu – šėtonas, tai kur dingo Haris po to, kai kardu subadė senąjį fleitininką?
- Iš kur jūs tai žinote? - aštriai paklausė būsto šeimininkas, perverdamas mane skvarbiu žvilgsniu.
- Man pasakojo vietiniai.
- Spėju, tai Timas, ar ne? Vaikis vienintelis buvo ten ir viską matė – nuo pradžios iki galo. Turbūt tai vienintelis Verdės gyventojas, kuris kažką žino.
- Timas nepapasakojo man istorijos pabaigos, - papurčiau galvą.
- Nieko tokio. Jis niekam nepasakojo šito. Tik kartą seseriai užsiminė, kad vienintelis, kuris po dvikovos pakilo nuo žemės, buvo Lambornas, rankose laikęs juodą fleitininko apsiaustą.
- Vadinasi, jis nugalėjo! - sušukau susijaudinęs. - Tačiau kur Lambornas padėjo fleitininko kūną? 
- Šito niekas nežino. - Montis siektelėjo savo sausainių. - Mes ieškojome visur, kur tik buvo įmanoma.

Kapo nebuvo?... 

Aš pajutau, kaip aplink mane vėl sukasi nematoma paslapčių siena.
- Bet... o kaip tada pats Lambornas? Nejaugi jis užsivilko apsiaustą ir tapo kitu fleitininku?
Montis nusišypsojo liūdnoka šypsena ir papurtė galvą, atsilošdamas krėsle su nauju sausainiu vienoje ir puodeliu kitoje rankoje.
- Tai neįmanoma, Benai. Dėl labai paprastos priežasties – Lambornas NIEKADA nemokėjo groti fleita. Ir niekada nebūtų išmokęs.
- Jūs tuo įsitikinęs?
- Turiu svarią priežastį šiems įsitikinimams, - linktelėjo dvasininkas. - Lambornas buvo kurčias abejomis ausimis.

III dalis

Hefaistas

Iš dvasininko buveinės išėjau visiškai susipainiojęs ir giliai susimąstęs. Niekaip negalėjau nustoti galvoti apie Lamborno kovą su fleitininku. 

Kur dingo fleitininko kūnas? Kur dingo pats Lambornas? Galų gale – KAS išėjo iš kovos vietos grodamas fleita? Galbūt Lambornas visgi nenugalėjo fleitininko, o žuvo pats, tuo sukeldamas vargšui Timui tokį šoką, kad tas netgi ėmė įsivaizduoti priešingą kovos baigtį?.. Nelabai tikėtina, bet visgi labiau įmanoma, nei kurčiasis, grojantis be jokių priekaištų.
Visa tai taip netilpo galvoje, kad nejučia ėmiau pritarti dvasininko Mončio mintims apie velnią. Nebuvau labai sužavėtas šia idėja. Visgi religija man labiau asocijavosi su kažkuo labiau iš pasakų srities, o Verdėje vykę įvykiai turėjo būti realūs, kaip realus buvo ir kalvio išėjimas paskui fleitininką į miškus.

Dvasininko arbatėlė bei sausainiai tik sukėlė apetitą ir aš nusprendžiau aplankyti šeimininkę, kurios namuose buvau išsinuomojęs kambarį. Jau buvo gerokai po pietų, visas ruoštas maistas senokai atšalęs, bet tai nesumažino mano apetito. Sočiai užvalgęs aš taip maloniai glosčiau sau pilvą, kad šeimininkė netgi davė pastabą:
- Gal jums vertėtų užlipti ir nusnūsti, ponaiti Hantli? Aš visai neseniai išvaliau jūsų kambarį ir pakeičiau jums patalynę. Ir žinote, palubėje radau tokį baisų vorą – stebiuosi, kaip jūs nepastebėjote jo ir anksčiau nepranešėte. Bet dabar galite drąsiai eiti miegoti, nes aš jį iš ten išnešiau...
Truputį nuliūdau dėl savo aštuonkojo bičiulio, prie kurio jau buvau pakankamai įpratęs, tačiau šeimininkei nieko dėl to nesakiau.  Pažadėjau jai, kad kitą kartą tikrai pasinaudosiu jos patarimu ir išėjau, palikęs kuklius arbatpinigius.

Fortą suradau nesunkiai. Jis gerokai skyrėsi nuo kitų pastatų tiek savo pastatymo vieta, tiek stiliumi, o galop ir spalva. Tai buvo senas, pusiau akmeninis, pusiau iš rąstų suręstas pastatas, lietingų vietinių žiemų nujuodintomis sienomis. Pirmieji medžiotojai tikrai nepagailėjo jėgų, saugodamiesi nuo vietinių aborigenų. Ties pamatu sienos storis siekė per aštuonias pėdas, tokių net su mortyros sviediniu taip lengvai nepralauši...
Tokio štai storumo siena juosė nedidelį kiemą ir dviaukštį pastatą viduje, kurio viename kampe buvo pastatytas stebėjimo bokštas su jau aplūžusiu trikampiu stogu. Stogas, kaip ir pačios sienos, buvo beveik juodas, skersiniai vos laikėsi savo vietose, o keli jau seniai kažkur mėtėsi iškritę.
Niekas šalia forto nepanoro pasistatyti savo namuko. Galbūt iš pagarbos senoliui, o gal prisibijojo senųjų šeimininkų vėlių, kurios tikriausiai rado čia savo ramybę po ilgų kovų su čiabuviais. Kad ir kaip ten būtų, dabar fortas buvo gausiai lankomas tik paukščių, kurie tingiai pakilo nuo stogo smailės ir nuskrido šalin, vos tik prisiartinau prie vartų.

Nors ir neprižiūrimas, pastatas buvo užrakintas didele keturkampe spyna. Pažvelgiau pro tarpus tarp rąstų vidun. 
Kiemas buvo primėtytas kažkokio vežimo sudėtinių dalių, ypač daug pamačiau sulūžusių ratų. Viename kampe juodavo senų šiaudų stirta, stovėjo didelė, medinė statinė. Žinoma, pramušta. Priekinė vidinio pastato siena dar išlaikė savo baltą spalvą, bet ir ją papuošė stambus įtrūkimas, horizontaliai padalinęs į dvi nelygias dalis. Visos durys, kiek pavyko pastebėti, buvo arba užremtos pusrąsčiais, arba užrakintos spynomis.
Viskas viduje dvelkė mažiau ar daugiau senesne praeitimi. Abejojau, ar verta brautis vidun, bet tuo metu kūnas lyg ir nusprendė už mane. Įsikibau į vartų rąstus ir ėmiau kopti.
- Labai įdomu, kokį velnią tu čia darai?- išgirdau staiga balsą už nugaros, kuris man pasirodė kažkur girdėtas. Iš netikėtumo sustigau, įsitvėręs vartų, pasukau galvą ir išvydau nepažįstamąjį skrybėliuotį, kuris Hor užeigoje kalbėjosi su Keliu. 
Senis žiūrėjo į mane primerkęs akis, vos matomas skrybėlės metamame šešėlyje, vieną ranką pasidėjęs ant šautuvo, permesto per petį, buožės, o kitos nykštį užkišęs už diržo. Neatrodė pavojingas, tačiau ir labai draugišku negalėjau pavadinti.
- Aš... -galvojau, ką jam protingo ir tinkamo pasakyti, bet išsprūdo pati banaliausia banalybė, kokiomis paprastai netgi vaikystėje nesišvaisčiau, -...aš tik norėjau pasižiūrėti...
- Kurgi ne, - nusišaipė skrybėliuotis. - Ten aukso ir lobių tikrai nėra, patikėk manimi. Geriausia, ką ten rasi, tai pilni grūdų maišai ir riebios pelės.
- Aš ne vagis!- nušokau ant žemės pasipiktinęs, pasiruošęs ginti savo garbę.
- Kas tave žino, - senis įžūliai nusispjovė į dešinę ir staiga ištiesė man ranką, kurios nykštys iki šiol ramiai ilsėjosi už diržo. - Nesinervink taip. Še tau mano letena. Mane vadina Hefaistu.
- Benediktas Hantlis, - nepatikliai paspaudžiau jo "leteną", dėl ko Hefaistas pašaipiai prašiepė lūpas ir pastūmėjo šautuvą kiek toliau ant peties. 
- Tu tikriausiai ne medžiotojas, ar ne?
- Ne, aš tik šiaip...
- Šiaip naujokų Verdėje nebūna, jaunuoli. Yra arba medžiotojai, arba pirkliai, arba nuotykių ieškotojai, kurie vis tiek vėliau tampa medžiotojais. Na, dar yra beviltiškas dvasininkas ir vienas čiabuvis. Tai kuriai kategorijai tu priklausai?
- Nemanau, kad vėliau tapsiu medžiotoju... - suabejojau, - o kas tas čiabuvis?
- Taigi fleitininkas, - nusijuokė senis. - Taip ir maniau, kad nenuorama nuotykių ieškotojas būsi. Senstu, kvailėju, o jaunimas nė per kulkos kalibrą nesikeičia. Ilgam tu čia?
- Nežinau dar.
- Vadinasi, ilgam. Domiesi fleitininku?

Hefas kažkodėl pats lindo prie manęs su tuo vardu lūpose. Jeigu panelei Hor ta tema buvo nemaloni, Timas apie tai galėjo šnekėti lyg apie kokią paslaptį, o dvasininkui fleitininkas buvo lyg jo pasišventimo tarnauti Dievui tikslas, tai šiam seniui jis kėlė panašų susidomėjimą, kokį dabar išgyvenau aš. Tegalėjau linktelėti , o Hefas tik dar labiau pralinksmėjo.
- Tik nesukišk liūtui į nasrus galvos, Benai. Jis labai gražus pažiūrėti iš šalies, kai neturi su juo jokių bendrų reikalų, tačiau pats savaime fleitininkas yra labai pavojingas. Tokius reikia naikinti ugnimi, patikėk manimi.
- Tai kodėl jis iki šiol gyvas? Juk jūs nešiojatės šautuvą.
Hefaistas pažvelgė į Verdės gatvelę, dingstančią tarp pastatų ir mostelėjo į ją:
- Eime, pirmiau pasislėpsime nuo pašalinių ausų. Čia visi labai jautrūs tokioms kalboms. Ir nedrįsk daugiau man sakyti "jūs", antraip nušausiu.

Hefas turėjo kambarėlį pilkame, iš akmenų suręstame pastate, kuriame buvo ir daugiau patalpų, tačiau medžiotoją domino tik vienintelė, kurioje jis ir įsikūrė su savo trofėjais. Čia pat, ant medinių grindų gulėjo stirtos išdirbtų kailių, paruoštų gabenimui į Džibutį, o iš ten - laivais kur tik širdis geidžia ir daugiau moka. Kampe stovėjo žema medinė lova, apklota senu , rusvu kailiu, nuo kurio jau kuokštais slinko šeriai, o šalia jos pamačiau taburetę, aplaistytą vašku ir kažkokiais taukais. Tikriausiai ant jos Hefas vakare statydavo naktinę lempelę. Be šitų dviejų ir dar aplūžusio stalo, kambaryje daugiau nebuvo jokių baldų. Tačiau Hefaistas net nesutriko. Jis greitai nutraukė kailių ryšulį, padėjo ant grindų ir mostelėjo ranka:
- Sėskis, Benai. Kaip matai, mano buveinė nepritaikyta pamaloninti svečius, bet aš jų paprastai ir nepriimu. Nori viskio?
Senis ištraukė stačiakampį butelį ir nušluostė jį rankove. Nelaukdamas atsakymo, padėjo dvi stiklines.
- Nieko prieš, - linktelėjau.
- O ko tau būti prieš... - suniurnėjo Hefas, pildamas viskį. - Kur mes ten pabaigėme? Fleitininkas, ar ne?..
- Aš klausiau, kodėl jis iki šiol gyvas? Juk jūs nešiojatės šautuvą.
Hefas pakėlė savo stiklelį ir mostelėjo juo į mane, vos neišliedamas turinio:
- O tu ar buvai sutikęs nors vieną apaštalą miške, jaunikaiti? Matei, ką jie ten išdarinėja, pamatę gyvą žmogų? Žinau, kad nematei. Ir geriau nepamatyti, jeigu nenori šokti su bent vienu iš jų to šokio, kurį miške tau suorganizuoja. Išgamos prakeikti...
Jis užsivertė stiklelį ir vienu mauku jį ištuštino.
- Bet nuo jų nesunku pasprukti, jeigu tik žinai, kaip tą padaryti. Geriausiai veikia kilpos ir tinklai. Pakabinai porą tokių džiūti, ir gali be baimės vaikštinėti ratais. 
- O kodėl ne šautuvu?- neatlyžau.
Hefas pažvelgė į mane kažkaip piktai ir griebė viskio butelį.
- Todėl, kad negalima. Jeigu bent vieną užlenki, iš karto tampi pažymėtuoju. Kaip kalvis. Arba kaip senis Horas su sūnumi. Ko jau ko, o šito nenorėčiau. Tai ir sakau, kad geriau jau tinklais ir kilpomis.
Aš užsiverčiau savo stiklelį. Deginantis skystis pasileido tekėti, supurtydamas visą kūną.
- U-uch!- atsidusau, pastatydamas stiklą ant stalo.

- Gera, ar ne? Čia tau ne pirklių siūlomas šlamštas. Pats variau.
Jis patylėjo, pildydamas naujas porcijas, tada dunkstelėjo butelį ant stalo ir parodė į savo šautuvą, atremtą kampe.
- Su savo pyškalu tik vieną kartą vos nepadariau klaidos. Vijosi mane trise, vienam pritrūko spąstų. Tai vos nepatiesiau šlykštynės. Peršoviau koją. O jam visai nieko - kaip šoko, galvojau, nukąs galvą... Laimė, spėjau iš miško išbėgti, tai jis ten ir pasiliko kažką bjauriai niurnėdamas.
- Jie bijo išeiti iš miško?
- Be fleitininko - taip, bijo...
- Hefai, o kas per vienas tas fleitininkas?- paklausiau, nekantraudamas išgirsti senio nuomonę. Jau turėjau tris, ir visos jos buvo skirtingos. Hefaistas, tiek laiko praleidęs kalnuose, turėjo geriau pažinti keistąjį padarą.
Medžiotojas padėjo atgal jau pakeltą stiklą ir įsirėmė rankomis į kelius, susikūprindamas, tarsi nuo didelio svorio.
- Nori jį pamatyti?
Pasiūlymas buvo netikėtas, tokio aš mažiausiai laukiau. Man buvo labai smalsu, tačiau atsispyriau pirmam troškimui.
- Ne, man tik įdomu, kas jis toks...
- Tai akivaizdu. Fleitininkas yra vietinis aborigenas.

Bum... Dar viena netikėta nuomonė. Aš tikriausiai atrodžiau labai įdomiai, nes Hefaistas kiek pašnairavo į mane, tada išlenkė savo degtinę ir galų gale išsišiepė, tarsi tik dabar susivokęs.
- Spėju, vietiniai tau jau spėjo kažko pripaistyti, ar ne? Na, netylėk, papasakok ir man, ką ten išgirdai. Bet aš greičiausiai jau žinau. Haris Lambornas, ar ne?
- Taip mano Merė ir jos brolis.
- Niekai. Vaikis pamatė kovos baigtį ir nenuostabu, kad neišlaikė jo menkas protelis. Vaizdas turėjo būti nemalonus.
- Tu matei Lamborno kovą su fleitininku?
- Nemačiau. Bet man ir taip aišku. Vietiniai aborigenai buvo žmogėdros. Dorodavo tiek kitus, tiek savo gentainius, kai prispirdavo badas. Kaip manai, kodėl pirmiesiems medžiotojams prireikė juos visus išnaikinti?
- Tai... Fleitininkas suėdė Lamborną?- pasibaisėjau.
- Greičiausiai taip, - linktelėjo Hefas ir prisipylė trečią degtinės porciją. Ir pripylė man. - Aš tau galiu papasakoti, kas apytiksliai čia vyko prieš šešias dešimtis metų. Mačiau miškuose daugybę tų įvykių pėdsakų. Patikėk manimi, kai kurie iš tų paliktų ženklų visai nedžiugina akies...

- - -

Medžiotojai, vos tik suradę šią vietą, iš karto susidūrė su vietiniais. Galbūt pirmos medžioklės metu, o galbūt ir kurstomų laužų dūmais prisiviliojo žvalgus, kurie ir pasisveikino su jais. Žinoma, pirmasis susitikimas buvo draugiškas - tiek, kiek tik įmanoma būti draugiškam prieš žmogų, kuris ginkluotas daug geresniais ginklais nei kažkokia sutrešusi ietis.
Galbūt vietiniai aborigenai pasiūlė jiems moterų, galbūt pasidalino kailiais, auksu ar dar kuo nors...
Žodžiu, tarp šių dviejų stovyklų nebuvo kivirčų. Aborigenai netgi padėjo medžiotojams pastatyti fortą, kurį tu norėjai apžiūrėti.
O vėliau... Tikriausiai medžiotojai labai įsismagino kaupti kailius, taip palikdami vietinius be maisto. Galbūt kuris nors iš jų palietė ne tą juodaodę moterį - kas dabar supaisys?...
Man aišku tik tiek, kad vienas iš medžiotojų buvo suvalgytas. O jo kaulus supylė į krūvą, kartu su kitais kaulais, kurie labai jau priminė žmogiškuosius... Kaip ten iš tiesų buvo, vienas Dievas težino. Bet kad medžiotojai nusprendė sunaikinti vietinius visus iki vieno - apvalus faktas. 
Spėju, tai įvyko anksti ryte. Vaikai dar tebesisukiojo aplink puodus, vyrai gulėjo po sočių pusryčių ir ilsėjosi, pasidėję ginklus netoliese, moterys dirbo savo rytinius darbus. Niekas nesitikėjo, kad iš miško pasipils švino ir vario lietus, kuris nusineš beveik visas gyvybes.
Keli aborigenai paspruko iš kaimelio su savo ginklais. Juos vijosi kraujo ištroškę baltieji. Džiunglėse įvyko nelygi kova, kurios metu krito tiek vieni, tiek kiti. Bet baltieji laimėjo. Ne žmonių skaičiumi, o savo ginklų dėka. 
Medžiotojai sudegino aborigenų kaimelį ir dar kelias savaites patruliavo džiunglėse, ieškodami išlikusių. Mačiau jų senuosius stebėjimo postus, suręstus aukštai medžiuose.
Po kelių savaičių jie liovėsi ir ėmė statytis būstus aplink fortą. Manė, kad sunaikino visus iki vieno.

Aš manau, kad vienas vis dėl to liko gyvas. O gal ir daugiau. Galbūt jie apsimetė negyvi ir laukė, kada medžiotojai pasitrauks iš mūšio lauko, o gal jiems pasisekė pasprukti į kitą kalno pusę. Nebesupaisysi...
Mano manymu, jie pasitraukė į kažkokias atkampias vietas, laižydamiesi žaizdas ir kurdami keršto planus. Vietą jie pažinojo puikiai, baisiųjų mūsų ginklų jau buvo atsikandę. Jie kažko laukė, nesirodydami mūsų akyse.
Tyla tesėsi trisdešimt metų. Per tiek laiko atsirado Sičko Verdė ir visi gyventojai, kuriuos matai dabar. Medžiotojų atvyko tiek, kad pradėjo konkuruoti vieni su kitais dėl medžioklės plotų. Tada ir aš buvau visiškas naujokėlis, dar netgi šautuvo neturėjau. Tiesą sakant, tada dar tokių net negamino.

Ir vieną dieną pasirodė apaštalai...
Zombiai, kuriuos tu matei ateinančius į miestą kartu su fleitininku. Tiktai jie buvo ne baltieji, o padaryti tikriausiai iš aborigenų. Visi juodi kaip smala, tik akys baltai spindėjo išdžiūvusiose, juodose fizionomijose.
Jie puolė medžiotojus po tris - keturis, kai kuriuos nesunkiai įveikdami, o nuo kitų gaudami švino. Visas jų pasirodymas truko gal pusę dienos - per tiek laiko medžiotojai visus iššaudė ir užkasė bendrame kape, nesuprasdami, kas čia per veislė. Tada man buvo gal dvidešimt šeši metai, atrodžiau taip pat, kaip dabar atrodo Kelis. Troškau tapti medžiotoju ir turėti gerą šautuvą. Spendžiau spąstus prie upelio, rinkau žvėrių kailius, kad galėčiau susitaupyti pakankamai žvangančių...
O tas apaštalų pasirodymas vos visko nesujaukė. Verdėje po gatveles bėgiojo ir klykavo dvi moterys, tą dieną tapusios našlėmis. Vyrai kitą dieną neišėjo į medžioklę, tik budėjo prie forto ir laukė daugiau tokių svečių. O jie nesirodė.
Nedaug reikėjo laiko, kad viskas vėl grįžtų į savo vietas. Savaitė dar nepraėjo, o visi vėl patraukė medžioti. Aš tuo metu jau buvau pakankamai sutaupęs, kad galėčiau užsisakyti iš vieno pirklio padorų "Enfield" pyškalą, kokie tuo metu labai pagarsėjo kareivių tarpe. Buvau toks laimingas, kai Džibutyje sumokėjau pinigus ir gavau jį į rankas...

Deja, kai sugrįžau į Verdę, manęs laukė baisios naujienos - pradingo trylika medžiotojų. 
Į Verdę atsibastė padaras, taip nuostabiai grojęs fleita, kad jos pasiklausyti susirinko visi miestelėnai. Niekas nebuvo abejingas. Ir tik vėliau visi pastebėjo, kad dvylika medžiotojų elgiasi kaip nesavi. Jie cypavo kažkokius nesuprantamus žodžius, kraipėsi lyg kokios beždžionės, visiškai nekreipė į aplinkinius jokio dėmesio. Vėliau, tarsi pagal kažkokią komandą, išsirikiavo už fleitininko trejomis voromis ir visa procesija patraukė į miškus, nepaisydama medžiotojų žmonų raginimo susiprotėti ir grįžti. Niekas nesuprato, kas vyksta. Tik vienas medžiotojas susiprotėjo, kad tikriausiai kalta fleitininko fleita, jos grojama melodija. Jis užtaisė savo ginklą ir nubėgo jiems iš paskos. Verdės gyventojai girdėjo du šūvius. Daugiau tryliktojo medžiotojo niekas nematė, nors surado jo šautuvą, gulintį ant kelio, netoli tilto per Teršetą.

Štai tokios naujienos sulaukė manęs.
O vėliau mes sulaukėme antrojo zombių puolimo. Tokio pat netikėto, kaip ir pirmasis. Aš tuomet kaip tik darbavausi prie savo spąstų, kurių dar iki šiol neatsisakau paspęsti prie upelio. Šaudžiau prastai, todėl į mane puolusį apaštalą nepataikiau. Jis užgriuvo ant manęs ir ėmė daužyti per galvą kažkokiu pagaliu. Buvo silpnas kaip vaikas, bet labai atkaklus. Įsivaizduok, koks siaubas mane apėmė, kai tame išdžiūvusiame, susiraukšlėjusiame ir kažin kokios grimasos iškreiptame veide atpažinau vieną iš išėjusių medžiotojų... Tai buvo Ronaldas Beikeris, kaip gyvas nepamiršiu jo apaštališkos fizionomijos... 

Tuomet aš sustingau iš siaubo, negalėdamas jam nieko padaryti, tik gintis nuo pašėlusio tvatinimo basliu. Paskui atbėgo mano riksmo prišauktas Semas  ir jį nupylė...
Vėl apaštalai buvo sunaikinti per vieną dieną. Ir kiekvieno veidas buvo panašus į kurį nors iš išsivestų fleitininko.  Jie taip įnirtingai puolė medžiotojus, kad daugeliui net neatėjo mintis bėgti - visi iššovė beveik refleksiškai. Taip darai, kai pamatai atbėgantį tigrą, arba panterą. Nebelieka laiko net pagalvoti...

Iki rudens buvo ramu. Mes beveik pamiršome šį kraupų nutikimą, galvojome tik apie mėsos atsargas ir lietingąjį sezoną. Pirkliai važinėjo vis rečiau, reikėjo skubiai apsirūpinti visais įmanomais daiktais, kol keliai nepavirto purvynėmis.
Ir vieną dieną aš išgirdau fleitos melodiją...
Dieve, kokia ji buvo nuostabi! Bet tu tikriausiai jau tai žinai, ar ne? Jautei, koks jausmas atsiranda kūne ją išgirdus... Mes visi išėjome į lietų pasižiūrėti, kas gi čia groja. Pamačiau fleitininką, besiartinantį nuo tilto. Atrodė lygiai taip pat, kokį matei tu. Nepasikeitęs nė per kulkos kalibrą. 

Žmonės jį prisiminė ir ėmė trauktis, nežinodami, ko iš jo laukti. Tada atsidarė kelių trobų durys ir pasirodė medžiotojai. Išėjo pasitikti fleitininko su užtaisytais ginklais. Norėjo sušaudyti vietoje. Bet dar net pusės kelio nenuėję išmetė savo šautuvus ir ėmė taip kraipytis, kad baisu buvo žiūrėti. Ir pats pirmas prie fleitininko priėjo Semas, kuris tada išgelbėjo mane nuo išprotėjusio Ronaldo Beikerio. Buvo romus, tarsi avinėlis. Pats pirmas atsistojo fleitininkui už nugaros, išsproginęs ir užvertęs akis. O vėliau išsirikiavo ir kiti. Apaštalų vėl buvo dvylika. 
Ir tada aš supratau, kodėl pasirinkti buvo kaip tik jie. Susisukęs Semo veidas man tarsi sakė: nedrįsk jų šaudyti, nes tapsi vienu iš jų...
Spėjau sulaikyti kitus vyrus nuo šaudymo. Tą dieną fleitininkas pasiglemžė tik dvylika medžiotojų - tegu Dievas apsaugo jų nelaimingas sielas. Išsivedė juos tuo pačiu keliu - per tiltą į mišką.

Nuo tos dienos aš ieškojau fleitininko. Sekiau jo pėdsakais, rasdamas senų, dar pirmųjų medžiotojų paliktų ženklų, liudijančių apie tuos įvykius, kurie dėjosi čia pirmosiomis dienomis. Fleitininkas tarsi ėjo įvykių pėdsakais, vesdamas kartu ir mane. Tiktai aš nebuvau vienas iš jo apaštalų. Aš ieškojau atsakymo į klausimą, kas gi iš tiesų yra fleitininkas, kokia to padaro prigimtis ir kaip jį galima sunaikinti. Atsekiau jį iki sudeginto čiabuvių kaimo, kur pamečiau jo pėdsakus. Vėliau tik suradau, visai atsitiktinai. Vienas iš apaštalų parodė.

Ten yra skylė žemėje, Benai. Ant jos stovėjo troba, bet dabar iš jos belikusios pūvančios liekanos. Jos ir paslėpė nuo manęs tą plyšį. Galbūt joje gyveno šamanas, o gal ir pats kaimelio vadas - kas dabar žino? Aš mačiau, kaip vakare visi apaštalai sulenda į tą plyšį. Ir tada iš ten pasigirsta fleitos garsai. Manau, jis groja visą naktį, neleisdamas apaštalams išeiti ir regzdamas ten savo planus. 

- - -

Hefaistas nutilo ir pažvelgė į stikliuką, pilną skaidraus skysčio. Kiek pagalvojęs, užsivertė jį ir ištuštino.
- Į tavo sveikatą, Benai Hantli.
- Ačiū...
Buvau sutrikęs. Hefo pasakojimas buvo pats išsamiausias, lyginant su kitų girdėtomis istorijomis. Senis pasidalino visomis savo žiniomis.
- Aš vis bandau ten nunešti parako pripiltą puodą, - sumurmėjo medžiotojas. - Įmesti jį pas tas bjaurybes, kad visos iškeptų ugnyje. Tačiau nežinau, kas yra ten, apačioje. Gal ten paprastas kambarys po žeme, kuriame visi atrastų ramybę? Bet jeigu aš klystu? Jeigu ten tunelių labirintas, kuriame sprogimas bus tarsi tuščias grasinimas? Jeigu aš su tuo paraku nudėsiu tik vieną, arba kelis iš jų?
Hefas nusipurtė ir užkimšo butelį.
- Dar daug darbo manęs laukia, Benai. Nusileisti tenai dieną, kai visi apaštalai bėgios miškuose, pasižiūrėti, kur slepiasi pats fleitininkas...
Blogiausia, kad turiu dirbti vienas. Pats matai, kad niekas nenori eiti į kalnus. Visi bijo užmušti bent vieną iš apaštalų. Nepaisant atsargumo, kasmet vis tiek pasitaiko vienas - kitas, kuriam neišlaiko nervai... Tokie, kaip kalvis. Arba senis Horas. Ir jo sūnus, žinoma...
- O Kelis?
- Ne, Kelis per daug atsargus. Verčiau susigrums su liūtais, nei su bepročiais, kurių net užmušti negalima. Tas vyrukas bijo visko, ko nesupranta.
Hefaistas padėjo savo butelį į slėptuvę ir ištraukė iš jos šovinių dėžutę.
- Turi ginklą, Benai?
- Revolverį.
- Nagi, parodyk...
- Aš jo nesinešioju.
Medžiotojas prunkštelėjo:
- Koks vyras savo ginklą palieka namie? Kokia tada iš jo nauda? Nuo rytojaus pradėk nešiotis.
Jis atidarė dėžutę ir ėmė raustis joje.
- Per pastaruosius metus mano rankose pabuvojo daugybė ginklų. Šovinių irgi pasiliko nemažai. Sakai, turi revolverį? Tai tada tau nepakenks papildoma amunicija. Štai, paimk.
Jis supylė man į delną per tuziną šovinių.
- Ir paklausyk vietinių. Nebandyk veržtis į kalnus. Žinau, kad smalsumas anksčiau ar vėliau nugalės, bet tada jau geriau susirink daiktus ir važiuok su pirmais pirkliais iš čia, kad niekas nematytų, kaip išeini paskui fleitininką. Skausmo Verdei ir taip pakanka.

- - -

Visą naktį nemiegojau, galvodamas apie kiekvieną žodį, išgirstą iš Hefaisto. Revolverį pasidėjau ant staliuko šalia lovos, kartais paimdavau jį į rankas ir glostydavau šaltą metalą, tarsi ieškodamas ramybės.
Užmigau tikriausiai tik dviems ar trims valandoms, nes kai pabudau, pažadintas rytinio klegesio, mano akys vis dar reikalavo poilsio, nenorėdamos atsimerkti.
Papusryčiavęs nuėjau pas Merę, kurią vakar buvau palikęs gan susikrimtusią, gal netgi supykusią. Panelė Hor kaip tik šluostė taures, o iš jos virtuvės tebesklido gardaus maisto kvapas, kai aš uždariau pagrindines duris ir priėjau prie jos dar drėgno, medinio baro.
- Sveika, Mere.
Ji pažvelgė į mane šaltu žvilgsniu, akimirkai sustingo, tada padėjo taurę į šalį, prie kitų.
- Sveikas, Benai. Ko nors norėsi? Vyno?
Jos atšiaurus balsas man visai nepatiko. Mergina tebelaikė pyktį, kurį vakar jai sukėliau, paminėdamas fleitininką.
- Ne, Mere. Aš atėjau atsiprašyti. Man tikrai labai nesmagu, kad buvau toks savanaudis ir užvaldytas manijos, kai tu liūdėjai dėl savo artimų žmonių. Aš atsiprašau. Ar atleisi man?
Atšiaurumas nedingo nuo jos veido, tačiau mergina akivaizdžiai susinepatogino. Ji žiūrėjo į mane didelėmis akimis, kuriose nesugebėjau įskaityti visiškai nieko, o skudurėlis jos rankose nervingai šluostė baro paviršių.
- Benai, visi Verdėje domisi fleitininku. Ir visi po to numiršta. Arba išeina paskui tą išgamą netekę proto. Aš nebenoriu to matyti. Nebenoriu nieko žinoti.  Man reikia ne tavo atsiprašymo, o greičiau pažado, kad tu neišeisi į kalnus. Jeigu man visi tą pažadėtų, aš šypsočiausi kad ir pačiam velniui, pardavinėdama vyną šioje užeigoje. Pažadėk man tai, kad aš galėčiau pamiršti!

Kai jos akyse pasirodė ašaros, aš pamiršau visus savo planus, kuriuos buvau apgalvojęs anksti ryte. Daviau pažadą, net nesusimąstydamas apie tai, jog netrukus jį begėdiškai sulaužysiu. Daviau pažadą vien dėl to, kad pamatyčiau pačią nuostabiausią Merės šypseną.

IV dalis

Fleitininkas

Jei buvote kada patyrę savo pirmą meilę, tuomet suprantate, koks tai ypatingas, su niekuo nesulyginamas, kvaitinantis jausmas. Jeigu prieš tai nelabai mėgote poeziją, įsimylėję galite patys tapti poetais. Jeigu save laikėte storžieviu, nelauktai galite atrasti neišsemiamas švelnumo versmes. Žodžiu, tai pavasaris širdyje. Kažkas tuo metu būtinai gimsta.

Kaip ir visi jauni žmonės, aš nelabai gaudžiausi savo jausmuose. Juos atskirti gali paprastai tik po visko, kai pasižiūri atgal abejingomis akimis ir supranti, jog pirmoji meilė – tik paprastas susižavėjimas, o ta ideali mergina be trūkumų – ne tokia jau ideali... Ir trūkumų turi netgi daugiau nei kitos.
Taigi, Merė ir buvo ta mergina be trūkumų, kurią įsimylėjau visa širdimi ir kuriai buvau pasiruošęs kurti eiles. Ar bent tariausi įsimylėjęs...

Mudu praleidome visą dieną jos vyninėje, kalbėdamiesi apie viską, ką tik galėjome prisiminti ar sugalvoti. Jos akys ir balsas mane taip užbūrė, kad pamiršau viską, ką norėjau nuveikti šią dieną. Pamiršau netgi revolverį, kurį buvau pasiėmęs su savimi, norėdamas padėti Hefui. Ir kai vakare prisiminiau, kad man reikėtų eiti bent pasivaidenti šeimininkei, įtikinti, jog esu vis dar gyvas, visai nesigailėjau prarasto laiko. Atrodė, kad prasmingiau praleisti dienos jau nebeįmanoma.
- Ar galėsime rytoj susitikti?- paklausiau nekantriai, kai ji uždegė žibintą, norėdama mane išlydėti.
Merė nusišypsojo ir pabučiavo mane. Aiškesnio atsakymo man nebereikėjo.
Apsalusia širdimi dar pasivaikščiojau Teršeto pakrante, stebėdamas greitai temstantį dangų ir mintyse piešdamas vienas už kitą saldesnius ateities planus, kuriems visai nebuvo lemta išsipildyti. Bet tada man buvo nesvarbu...
Į savo kambarėlį grįžau, kai lauke jau buvo visiškai tamsu. Šeimininkė pašildė vakarienės likučius, tačiau aš buvau jau pavakarieniavęs pas Merę, tad suvalgiau tik vos vos.
Sunkiai sekėsi ir užmigti, tačiau užmigau, prieš tai atmerktomis akimis susapnavęs daugybę, vienas už kitą nuostabesnių sapnų.

- - -

Hefas susirado mane kitą dieną, ryte bevaikštantį netoli forto. Vis dar turėjau galvoje mintį įsmukti vidun ir pasižiūrėti tuos grūdus bei riebias peles, tačiau likimas tikriausiai paskyrė senį forto saugotoju, nes jis man vėl sutrukdė.
- Sveikas, Benai. Tikiuosi, šiandien tu nusiteikęs pasikalbėti su seniu Hefu?- paklausė jis keistoku balsu, pabrėždamas žodį „šiandien“.
- Mielu noru, - nustebau. - Ar kas nors nutiko?
- Nutiko... - Hefas dėbtelėjo į mane ir pasitaisė kelnes. - Tu vakar ką nors be savo puikiosios Merės matei, ar ne? Aš dvi valandas užeigoje prie staliuko laukiau tavo ir mergužėlės pokalbio pabaigos kaip koks bedarbis, bet  sulaukiau tik vyno butelio ir sąskaitos. O desertui prisiklausiau tokių banalybių, kokias iš manęs nebent mano žmona jaunystėje girdėjo.
Tikriausiai išraudau, nes senis vėl krenkštelėjo ir numojo ranka:
- Na tiek to. Tu dar pameni mano pasakojimą apie aborigenų sudegintą kaimą?
- Pamenu...
- Kalbėsiu be užuolankų, Benai. Man reikia tavo pagalbos. Aš noriu ištirti fleitininko irštvą.

Maždaug tokio pasiūlymo iš jo ir laukiau. Tiktai buvo vienas „bet“ – aš nebeturėjau tokio entuziazmo, koks mane buvo apėmęs vakar. Dabar aš troškau tik vieno – būti kartu su mergina, siekti jos...
- Ką galvoji, Benai?
- Hefai, aš... Dabar aš tau tikrai negaliu niekuo padėti...
- Susiprotėk, Benai! Merė niekur nepabėgs. O štai gyvybes išgelbėti reikia jau dabar. Ar bent nutuoki, kiek medžiotojų šiandien paslapčiomis išėjo medžioti į kalnus?

Negaliu neigti, aš troškau nuotykių. Tačiau tuo metu tas troškimas buvo nepalyginamai silpnesnis už kitą, todėl aš ryžtingai papurčiau galvą.
- Negaliu, Hefai. Pažadėjau Merei, jog šiandien su ja susitiksiu. Ir rytoj negalėsiu, nes vėlgi pažadėjau...
- Pažadėjai, kad nekiši nosies į kalnus, - nusispjovė Hefaistas. - Jaunimas... Tikiuosi, susitikti su ja rytoj dar nepažadėjai?
- Dar ne, bet...
- Ir nežadėk. Benai, aš labai rimtai tau sakau: tą išgamą kalnuose reikia išrūkyti ugnimi! Ir man tikrai labai reikia tavo pagalbos.
- Aš Merei nemeluosiu, - pasakiau ryžtingai.
- Kas tau liepia meluoti? Rytoj važiuosi su manimi į Teršeto žemupį, taip jai ir pasakyk. Žvejosime.
Nustebęs pažvelgiau į besišypsantį medžiotoją, jis man ištiesė ranką.
- Ar sutinki? Tik tiek, nieko daugiau.
- Kuo čia dėtas žemupys?
- Tuo, kad tu nenori meluoti merginai. O aš tau siūlau važiuoti į žemupį. Nieko daugiau. Kas įvyks pakeliui, tebus kažkoks atsitiktinumas. To atsitiktinumo metu aš tau ir papasakosiu visas detales.

Hefaistas tikriausiai buvo tas pats velnias, dėl kurio Montis tapo dvasininku. Jo pasiūlytas planas atrodė toks nekaltas, kad aš nesusilaikiau.
- Tai iki rytojaus, Benai?
- Iki, Hefai. Kur susitiksime?
- Aš privažiuosiu su savo vežimu prie namo, kuriame gyveni. Tik būk pasiruošęs anksti keltis.

Koks kvailys vis dėl to aš buvau! Tiesiog įrodymas, kad negalima žaisti pažadais ir priesaikomis. Bet dažniausiai, darydami kokią nors kvailystę, mes net nesusimąstome, jog tai – didelė kvailystė. Mes tiesiog ją padarome...

Su Mere susitikau netrukus. Mergina liepė vyninę prižiūrėti Timui, o mudu patraukėme paupiu tolyn nuo Verdės. Kaip ir vakar, pametėme laiko nuojautą. Kalbėjomės, pasakojomės vienas kitam savo gyvenimus, tik greičiausiai man neišėjo iki galo atsikratyti nerimo dėl rytdienos planų, nes Merė tai pajuto.
- Ar kas nors nutiko, Benai?- paklausė ji, kai mudu sustojome kiek toliau nuo Teršeto, senų, sulinkusių medžių pavėsyje, kad neperkaistume saulėje.
- Ne... O ką, nejaugi tai matosi mano veide?
- Ne visai, - nusijuokė ji. - Bet tu skrajoji kažkur toli nuo čia.
- Aš dažnai skrajoju toli. Juk esu rašytojas...
- Ne, ne tai. - Merė atsirėmė į medžio kamieną ir prisimerkė nuo gaivios vėsos pojūčio. - Tu susirūpinęs. Kažkas tau neduoda ramybės.
Nors ir jauna, ji buvo pakankamai pastabi ir protinga. Viena tų, kurioms žvilgsnio ir proto aštrumo galėjo pavydėti daugelis. 
Aš nepavydėjau. Tuo metu aš žavėjausi šiomis jos savybėmis, net jeigu jos privertė mane suabejoti savo būsimo melo patikimumu.
- Rytoj važiuosiu su Hefaistu į žemupį.
Ji net nekrustelėjo. Tik lūpose ėmė žaisti lengva šypsena.
- Ar dėl to tu nerimauji?
- Aš nerimauju dėl dienos be tavęs.
Ji pažvelgė į mane įdėmiu žvilgsniu, tarsi žibintu ieškodama tamsoje paslėptų paslapčių. Nuosprendį išgirdau tuojau pat:
- Poetiška, bet tau labai prastai sekasi meluoti, ponaiti Hantli.
Jos žodžiai manęs neišgąsdino, greičiau privertė susimąstyti apie savo ištartus žodžius. 
- Tau atrodo, jog aš meluoju?- tyliai paklausiau.
- Mažų mažiausiai nutyli. Bet nieko tokio. Jeigu nenori, gali nesakyti.
Visa jos povyza dvelkė subtilia klasta. Ji laukė, kol neištversiu ir išsipasakosiu. Galbūt įtarė, jog turiu kažkokią paslaptį ir tiesiog laukė, kol ji išsprūs iš lūpų.
- Aš neturiu paslapčių, Mere...
Ir vėl pro šalį. Jos šypsena staiga paliko šalta.
- Benai, aš pakankamai gerai pažįstu Hefaistą. Tas senis išprotėjęs, apsėstas manijos pagauti fleitininką. Tikiuosi, jis tau nepasiūlė prisidėti prie jo žygių į kalnus?
- Siūlė. Aš vos nesutikau.
Dabar ji pažvelgė į mane beveik baimingai.
- Bet po to susitikau su tavimi ir tu mane privertei apsigalvoti...
- Tačiau kažkas vis dėl to tau neduoda ramybės...
- Juk sakiau. Diena be tavęs...
Melas? Ne visai... Tačiau labai labai arti. Aš galėjau pasakyti šiuos žodžius drąsiai, nes tai buvo tiesa.
Ir Merė tuo patikėjo. 
Turbūt tos pačios tiesos pastūmėta leido man ją apkabinti ir pabučiuoti. Ne taip, kaip ji mane bučiavo vakar. Kitaip...

Kai grįžome namo, jau buvo visai tamsu, o mes buvome labai išalkę. Tik man nepavyko sugrįžti į savo kambarį. Merė užsispyrė man paruošti vakarienę pati, o vėliau, kai mažasis Timas jau  nebegalėjo žiūrėti į maistą ir beveik miegojo ant kėdės, ji paprasčiausiai užrakino užeigos duris.
- Mere, betgi Hefas manęs lauks iš ryto...
- Niekur jis nepradings, tas Hefas, - linksmai atkirto mergina. - Be to, ten labai prastos lovos. 
Nuginkluotas tokio argumento pasilikau jos namuose. Merė paklojo man didžiulę lovą antrame aukšte, nedideliame kambaryje. Vorų ir voratinklių ten nebuvo, tačiau galinė kambario siena buvo papuošta dideliu, margu gobelenu. Kai palinkėjau Merei labos nakties, leidau sau pasiklysti gobeleno raštų labirintuose.

Iš ryto tikriausiai visai nebūčiau atsibudęs, jeigu ne mergina. Merė atsisėdo ant lovos krašto ir aš pašokau, iš karto nesuprasdamas, kas mane sujudino.
- Labas rytas, miegaliau. Tavęs Hefaistas jau pusvalandį laukia.
Ji kerinčiai šypsojosi. Neleido sučiupti rankos ir prisitraukti. Atsitraukė prie durų ir stebėjo.
- Aš tau paruošiau maisto. Lauksiu tavęs apačioje. Ir nebandyk užsnūsti, nes pasiųsiu Timą žadinti. 
Grasinimas buvo pakankamai rimtas. Skubiai apsivilkau ir dar besileisdamas laiptais žemyn išgirdau nepatenkinto Hefaisto balsą:
- Visai aptingo jaunimas! Suruošk meškeres, sutvarkyk vežimą - telieka laiku įsėsti ir išvažiuoti. Tai ne – žadink dar paryčiais lyg princus kažkokius... Mere, ką tu jam vakar padarei? Nejaugi nugirdei?
- Dėl Dievo meilės, nutilkite, Hefaistai!
- Ko tu pyksti, Mere? Aš gi tik erzinu...
- Man nepatinka, kai mane erzina.
- Tu neturi humoro jausmo, Mere. Tai tavo trūkumas.
Senis sėdėjo prie pat baro ir tuštino vyno stiklą. Pamatęs mane, jis čiupo nuo baro skrybėlę ir kilstelėjo ją, tarsi sveikindamasis.
- Sveikas, Benai. Spėju, tavo tėvas buvo ne žvejys, ar ne?
- Stalius, - atsiliepiau sutrikęs.
- To ir reikėjo tikėtis. Ar bent žinai, kada žuvys geriausiai kimba? Mes jau būtume gerą gabalą kelio nuvažiavę, kol miegojai. Ei, Mere, gal tu jį vakar kankinai?
Merė pažiūrėjo į jį bereikšmiu žvilgsniu ir medžiotojas numojo ranka.
- Mere, išmok juoktis, antraip sena merga liksi. Patikėk, aš žinau. Benai, tu jau pasiruošęs?
- Pasiruošęs, - linktelėjau.
Merė ištraukė iš po baro ryšulį ir ištiesė man. Šyptelėjo, tarsi paneigdama Hefo pranašystes dėl senmergystės.
- Tai ir aš pasiruošęs. Ei, Mere, kiek man mokėti?
Panelė Hor tylėdama ištiesė medžiotojui popieriaus skiautę. Hefas dirstelėjo į ją ir staiga išsižiojo.
- Ar pakvaišai, Mee-eere?! Aš tiek ir per šimtą metų neuždirbsiu! Juk tik vieną stiklą išgėriau. Gerai, du buvo, bet iš kur tu...
- Dešimt pensų iš tavęs, Hefaistai. - Nusijuokė Merė. - Aš tik pajuokavau.
- Baisus tavo humoro jausmas, Mere! Aš vis dėl to senas žmogus, širdis jau ne ta...
- Tu klysti, Hefaistai. Aš juk neturiu humoro jausmo, pameni?
Spjaudydamasis Hefas išlėkė iš vyninės. Aš dar pasilikau vieną akimirką, kad atsisveikinčiau su mergina.
- Saugokis laukinių žvėrių, - pasakė ji. - O ypač Hefaisto. Pasitikėk tik savimi.

Bauginantys tai buvo žodžiai. Galbūt dėl to šis patarimas taip giliai įstrigo manyje, kad vėliau juo naudojausi nepaisydamas savo proto balso.

- - -

Vos tik Verdė išnyko toli už nugarų, Hefas tarsi atsipalaidavo. Jis netgi neberagino savo mulo, kuris tempė mūsų vežimą. Pririšo vadeles prie vežimo lentos ir atsisuko į mane.
- Padėk pakelti dangtį, Benai.
Nustebęs apsidairiau dangčio, tačiau senis pirmas parodė žiedą man po kojomis.
- Tiesiog čiupk ir trauk į viršų, berneli. Čia dvigubas dugnas. 
Mudu nukėlėme dangtį ir pastatėme jį šalia meškerių.
Vežimo dugne gulėjo supakuoti ginklai ir kažkokie maišeliai.
- Čia parakas, - paaiškino Hefas. - Labai stipriai supakuotas. Pakaktų mažiausios kibirkšties ir mes išlėktume į orą. Patikėk, aš bandžiau tokius už kelių mylių nuo čia. Suplėšo akmenis į dulkes...
- Jie fleitininkui?
- Taigi, kad jam. 
- O kaip mes nusigausime iki jo, Hefai? Kalnas prasideda aname upės krante. Nejaugi yra dar vienas tiltas?
Medžiotojas nusijuokė tyliu, savimi patenkinto žmogaus juoku.
-  Taigi, kad nėra. Kaip manai, kodėl Merė paleido tave su manimi į žemupį? Ji juk žino, kad aš jau kelerius metus vaikausi fleitininką...
- Be kaip mes nusigausime į kitą upės pusę?
- Plaustu. Surenčiau tokį prieš kelias savaites. Tu pirmas, kuris apie tokį žino. Man būtų labai malonu, kad niekas ir nesužinotų, sutarėme?
Linktelėjau, negalėdamas atitraukti akių nuo pilkų maišelių.
- Nežiopsok, Benai. Ištrauk šautuvus. Mes juk ne namie. Aplinkui daugybė pavojingų gyvių. 
Drauge iškėlėme visą turtą  iš slėptuvės ir pasidalinome. Hefas susikrovė visus parako maišelius į kuprinę, užtaisė savo pyškalą ir tada patogiai įsitaisė vežime, kad galėtų valdyti savo mulą ir tuo pat metu stebėti aplinką.
Man atiteko vienvamzdis šautuvas, nuo ilgo naudojimo taip nubrūžinta spyna, kad nebesimatė net gamintojo ženklo. Benas patikino, kad senukas šaudo puikiai.
- Kai nuvažiuosime, turėsi pasipraktikuoti su juo. Tau reikia priprasti prie šio ginklo, nes ką žinai, kas ten mūsų lauks kalnuose?
- Manai, apaštalai puls?
- Jų reikia tikėtis visada, Benai. Tie padarai nenuspėjami. Per dešimtį metų mes juos išmokėme tik vieno – laukti mūsų pasaloje netoli tilto. Todėl aš labai tikiuosi, jog visi šunsnukiai dabar bastosi kur nors ten, o ne čia. 
- Benai, o kas yra tie apaštalai?
Senis nepatikliai dėbtelėjo į mane, tarsi nesupratęs klausimo.
- O argi ne akivaizdu?
- Buvę medžiotojai?
- Na va, žinai atsakymą, o klausinėji...
- Ne, Hefai, būtent tai man ir neaišku. Kaip medžiotojai tampa tokiais? Ir dar per tokį trumpą laiką?
Hefaistas truktelėjo pečiais. Ši tema jo akivaizdžiai nedomino.
- Fleitininkas jiems kažką padaro. Nesiblaškyk su tokiomis smulkmenomis, Benai. Svarbūs yra ne jie. Mus turi dominti tik pats karalius. Nusuksime jam galvą ir visi vaikučiai išsibėgios į visas puses. O galbūt atgaus protą ir sugrįš į Verdę, kas žino?
Pakvipo vaikiškomis pasakomis. Tokiomis, kurių pabaigomis net maži vaikai nedaug tiki.
Nusprendžiau patylėti ir nebetrukdyti Hefo savo klausimais. 
Mes važiavome kitu keliu, ne tuo, kuriuo atvykau į Verdę. Vieta man buvo nežinoma. Aplinkui nebuvo jokių didelių miškų, tik reti medžių guotai lėtai judėjo pro mūsų vežimą. O iki pat slėnį supančių kalnų, aplink guotus vešėjo reta savanos žolė, kurioje kartais pamatydavome skubiai dingstančias visokių žolėdžių galvas. Ties kalnų papėdėmis prasidėjo tankūs miškai. Apaštalų valdos...

Hefaistas neilgai tylėjo. Greitai jį, kaip ir mane sudomino žolėdžiai ir jis pradėjo pasakoti įvairius nuotykius, kuriuos patyrė medžioklių metu.
- Matai tuos retus medžius kairėje? Ten aš turiu kelis tuzinus spąstų paspendęs. Kas antrą dieną važiuoju patikrinti. Pamenu, kartą išjojau ant savo mulo ankstų rytą, atsibeldžiu čionai ir matau nepakartojamą vaizdą: liūtas įstrigęs į mano spąstus, prašyte prašosi kulkos į kaktą. Pamatė mane, pradėjo tampytis į visas puses. Aš jau prisitaikiau šauti į jį, tik girdžiu, jis mane žmogaus balsu raminti pradėjo. Sako man: „raminkis, katinėli, raminkis, aš tau šiemet tikrai nieko nepadarysiu“. Įsivaizduoji? Aš taip ir sustingau, nežinodamas ką man daryti. Pradėjau artintis, galvoju, pabendrausiu su juo žmoniškai, jeigu jis man šitaip. Tik spėjau prieiti, o čia iš šalies kad stūgtels man nesavu balsu: „Hefai, čia tu?!“

Šunsnukis Aleksas ten žolėje gulėjo, vieną koją į spąstus įkišęs. Nesugebėjo ašmenų išskėsti, tai beveik parą su mano liūtu kalbėjosi, kurį norėjo nesąžiningai nugvelbti. Įsidėmėk tai, Benai.

Jeigu matai savanoje spąstais pagautą žvėrį, geriau nesiartink. Ne savo spąstų liesti nevalia. O jeigu kada nors panorėsi savus paspęsti, pirma pasikalbėk su medžiotojais, kad žinotum jų spąstų vietas. Ne vienas jauniklis, betaisydamas savus, sugebėdavo koją į svetimus pataikyti. O skauda tai velniškai, žinok... Be mulo namo negrįžtum. Ei, Benai, o ar žinai, kodėl laivais geriau gabenti mulus nei arklius?
- Man įdomu, kodėl jūs kupranugariais nesinaudojate...
- Baik, Benai, tai juk nerimta. Tie bjaurybės apspjauna per dešimt žingsnių, įsivaizduoji? Aš savo mulo neišsižadėsiu. Tai ar žinai, kodėl?
Papurčiau galvą.
- Ehehe... čia toks jūreivių pokštas yra. Sako, kad jeigu mulas užsispiria, tai jo joks štormas nuo denio nenuplaus! Nežinau, kiek čia tiesos, bet pats matai – kinkome mulus, ne arklius...
- Bet juk žirgų yra ir Afrikoje, Hefai.
- Na taip, yra. Galima nusipirkti iš kokio arabo, bet patikėk – pigiau tigrą pasibalnoti. Be to, tie bjaurybės bet kam neparduoda.

Upės vingį pasiekėme po valandos. Kratytis vežime jau buvo pabodę, aš jau svarsčiau šokti iš jo ir paėjėti pėstute. Tik kai iššokau, mes jau buvome vietoje.  
Pakrantėje pamačiau ryškias žmogaus veiklos žymes – buvo iškirstas guotas medžių, visur mėtėsi skiedros. Ant smėlio išvydau plaustą, pastatytą ant skersinių, kad vanduo nepasiektų. Jis buvo pakankamai platus, kad nesiblaškytų Teršeto verpetuose. Ilgos kartys stirksojo įsmeigtos į smėlį, ant jų buvo padžiauti kažkieno tinklai.
- Tinklų neprireiks, meskime juos į šalį. Tos kartys bus mūsų irklai, - paaiškino Hefas. - Bet pirmiausiai reikia pavalgyti. Tu juk dar nepusryčiavęs. Norėsi keptos žuvies? 
Aš parodžiau jam ryšulį, kurį man davė Merė ir Hefaistas supratingai linktelėjo.
- O čia mūsų grobis, - parodė jis tinklą, mirkstantį vandenyje. - Aš vakar prigaudžiau žuvies, kol tu su mergužėle po gėlėtas pievas lakstei. Kad turėtume kuo prieš piktus žmones pasiteisinti.
- Ji visai nepikta. - Paprieštaravau. - Tiesiog jai skaudu stebėti, kaip dingsta žmonės.
- O man skaudu stebėti, kaip niekas nieko nedaro, - riktelėjo nueidamas Hefaistas. - Abu mes įskaudinti, kaip matai!
Atrišau ryšulį, ištraukiau sumuštinius, gertuvę ir ėmiau paskubomis pusryčiauti, stebėdamas kitą Teršeto krantą.
Miškas čia buvo daug arčiau kranto ir atrodė jis daug niūriau. Tikriausiai dėl to, kad jis ne iš karto kilo į šlaitą, o gerą mylią žėlė lygioje vietoje. O juk tą mylią mums dar reikėjo įveikti. 

Hefaistas grįžo netrukus, kažką dar kramtydamas. Jis be žodžių sukrovė daiktus ant plausto, aprišo senu jaučio kailiu, kad nesudrėktų parakas ir ištraukė dvi kartis, nuo kurių buvome nuėmę tinklus.
- Jau pavalgei?- riktelėjo.
Skubiai susigrūdau į burną sumuštinio likučius, užsukau gertuvę ir nubėgau prie plausto. Paėmiau jo pasiūlytą kartį, abu pakišome jas po plaustu ir bendromis jėgomis nustūmėme į putotą vandenį.
- Semia... - nusispjovė Hefas. - Nieko tokio, aš pakėliau krovinį nuo dugno. Virves paimk, aš lipu pirmas.
Jis užsiropštė ant plausto ir nuėjo į pirmagalį. Vanduo apsėmė rąstus, bet tuoj pat nuslūgo – griozdas pamažu susitaikė su medžiotojo svoriu ir išsitiesino.  Aš paėmiau ritinį virvių ir įsitaisiau plausto gale. Kol Hefas kartimi laikė griozdą vietoje, pririšau virvę prie vieno iš rąstų ir mostelėjau medžiotojui.
- Gerai, pamažu stumk mus nuo kranto! Tik atsargiai, pasiruošk kovoti su srove. Apversti neapvers, o va pasvaidyti gali. Pasiruošk.
Medžiotojas gerokai perdėjo. Aš atsistūmiau kartimi nuo kranto ir iš karto smeigiau ją į dugną prieš srovę, tačiau jokio rimtesnio pasipriešinimo nesulaukiau. Plaustas tingiai susiūbavo ir lengvai pasidavė stumiamas. 
- Gerai, klusnus daiktas, - išgirdau Hefo balsą. - Taip ir toliau. Laikyk prieš srovę, mes kirsime upę įstrižai... oi! 

Srovė pagavo netikėtai. Viena plausto pusė staigiai smigo žemyn, bet vanduo nepasipylė ant jo. Užtat dugnas sutratėjo, brūžindamasis į povandeninius akmenis. Mudu stūmėmės kartimis iš visų jėgų, Hefaistas keikėsi kaip koks jūreivis, tarsi tie keiksmai turėtų padėti nuraminti srovę. Dabar plaustą mėtė kaip reikiant, o juk buvome nutolę nuo kranto tik per gerą dešimtį metrų.
- Į priekį stumk!- rėkė Hefas. - Su srove aš pakariausiu! Dabar tik į priekį!

Putoti vandenys nešė mus pirmyn, nepaisydami Hefaisto pastangų išlaikyti plaustą prieš srovę. Aš stūmiausi kartimi nuo dugno iš visų jėgų, medinis griozdas skriejo vandens paviršiumi, net šokinėdamas nuo paslaptingų Teršeto verpetų. Atrodė, dar akimirka, ir plaustas tuoj išlėks į orą nuo didesnės bangos, tačiau aš veltui baiminausi. Bangos nepajėgė susidoroti su medžio mase, tik ūždamos lūžo ir užleido mums savo vietas. Purslai tiško į visas puses. Mano drabužiai tuoj permirko, Hefas taip pat spjaudėsi ir lenkė galvą, kad vanduo galėtų nutekėti nuo jo skrybėlės.
Ūždamas dugnas vėl paglostė povandeninių akmenų nugaras, aš vos nenulėkiau paskui savo kartį. Dabar ir pats susikeikiau, pritardamas Hefaisto nuotaikai. 

Po paskutinio pasisveikinimo su dugnu daugiau nebesvaidė, bet užtai sukiojo plaustą į visas puses. Kelias minutes teko įnirtingai paprakaituoti, kol išlyginau jį. Upė čia buvo daug gilesnė, kartis lindo į vandenį per du trečdalius. Mus nešė įstrižai, kaip Hefas ir norėjo. Stovyklavietė su mulu pasiliko toli už nugarų, srovė vis dar buvo stipri, tačiau be klastingų verpetų.
- Akmenys!
Pamačiau juos tuo pat metu, kai Hefas perspėjo. Juodos keteros, išlindusios iš vandens, grasino staigiai mus sustabdyti. Pastūmiau kartimi į į kairę, bet medžiotojas parodė į priekį ir mudu iškėlėme kartis, kad atremtume jas į juodas keteras, nes išsisukti nuo jų buvo gana sudėtinga. Plaustas lėtai sustojo, tada srovė ėmė jį sukti aplink akmenis. Sekančios keteros buvo gana toli, kol mes jas praplaukėme, spėjome nusiirti per dvidešimt metrų link kito kranto. Srovė čia buvo silpnesnė.
- Jau netoli!- suriko medžiotojas, smeigdamas kartį į dugną. Ji sulindo į vandenį beveik visa, Hefas tikriausiai net neturėjo į ką atsispirti. Jis vėl smeigė, tikėdamasis surasti kokią nors atramą. Dabar jau įrėmė ir pastūmė. Plaustas staiga išplaukė į ramų vandenį ir netgi paplaukė kelis metrus prieš srovę.
- Pasispardykime paskutinį kartą, Benai! Prisiekiu savo šautuvo kalibru, mes įveikėme šitą šlykščią upę...
Plaustas dabar lengvai slydo prieš srovę, artėdamas link kranto. Mums dar reikėjo įveikti atstumą, kurį mus nunešė srovė, bet tai padaryti pasirodė visai lengva. Po kelių minučių plausto rąstai įsirėžė į kranto dumblą ir mes sustojome.
- Privertė jis mus paprakaituoti, ką?- nusijuokė visas šlapias Hefaistas.
- Kas?
- Teršetas, kas gi... Gaila, nepasidariau kanojos. Su ja būtumėme greičiau nusikapstę. Padėk man iškelti ginklus.

Laimė, parakas ir šautuvai net nesudrėko, nors kailis buvo šlapias. Hefas išmėtė viską ant žolės, padėjo man pririšti plaustą ir tada nusirengė šlapius marškinius.
- Džiauk savo rūbus kur nori, - patarė man. - Aš turiu paprastesnius apsiaustus. Jų mums užteks. Vakare grįšime, apsivilksi savo kitame krante.
Kai nusirengiau, iš medžiotojo gavau odinę liemenę, kuri man buvo šiek tiek didoka, bet kai Hefas suveržė diržus, dydis paliko kaip tik. 
- Šovinius susidėk į šią kišenę, - parodė. – Štai prie šito diržo segamas peilis. O šis keistas kabantis odos lopinys skirtas šautuvui prisegti. Kai teisingai prisegi, virš peties turi kyšoti šautuvo buožė. Tai patogiau, nei nešioti pakabintą ant peties. Tik traukdamas stenkis neužkliudyti nuleistuko, antraip gali persišauti užpakalį. Ir baik vaipytis, nes kai persišausi, linksma mažiausiai bus...

Kai į visas kišenėles susikroviau reikiamą amuniciją, Hefas dar kartą priekabiai apžiūrėjo, paliepė kelis kartus ištraukti šautuvą ir vėl atgal įdėti.
- Atrodai neprastai. Žinok, kad dabar tokių liemenių nebedaug kur pamatysi. O juk tokias nešiojo patys pirmieji čionykščiai medžiotojai. Pavyzdžiui, taviškė kažkada priklausė Ronaldui Beikeriui.
- Ar tai tas pats...
- Apaštalas? Taip, tas pats, kur mane basliu tvatino. Bet jam dabar liemenės tikrai nebereikia, prisiekiu savo šautuvu. O tu tarsi sutvertas jai.

Jis pats greitai nusivilko savo šlapią kostiumą ir užsitempė panašią liemenę. Susiveržė diržus be jokios pagalbos, susikaišiojo ginklus ir švystelėjo savo šlapius skudurus ant žolės.
- Išdžius ir čia. O mums reikia paskubėti. Saulė siekia medžių viršūnes. Dešimta valanda, ne kitaip. 
Jis padavė man kelis maišelius su paraku, surištus viena virve.
- Mesk šituos per petį. Čia tavo dalis. Miške stenkis nenaudoti šautuvo be reikalo. Geriau pasiieškok lazdos ir žvėris ja baidyk. Šaudyk, jei tik labai prispirs bėda. Ir geriau šautuvu, nes jis tylesnis nei revolveris, aišku?
- O revolveris tada kam?
- Čia tam, jei šautuvo šoviniai pasibaigtų, o bėda tebebūtų labai didelė, - mirktelėjo Hefaistas. Aš abejodamas pažvelgiau į amunicijos maišelį, kuriame buvo supilta per trisdešimt šovinių. - Nesijaudink, taip greičiausiai nenutiks. Žvėrys paprastai šalinasi žmonių. Eime!

Nešulys nebuvo sunkus. Aš sekiau paskui Hefą, atidžiai dairydamasis aplinkui, kažkodėl nejausdamas jokio nerimo, tik lengvą, džiugų virpulį, koks paprastai lydėdavo kiekvienos naujos, jaudinančios kelionės metu. 
Miškas tik iš pradžių buvo šviesus ir retokas. Kuo toliau, tuo daugiau pakeliui pasitaikė krūmokšnių, kol galop jų prieš mus buvo tiek, kad Hefas turėjo išsitraukti peilį, kad kai kuriose vietose prasiskintų kelią. Medžiai taip pat, rodės, susispietė aplink mudu, aptraukdami dangų tankia lapija. 
- Štai čia prasideda šlaitas, - parodė sustojęs Hefaistas. - Nuo dabar laikysimės ypatingos tylos. Stenkis atsargiai statyti kojas ir kuo mažiau traškinti šakas. Jei norėsi ką nors pasakyti, stenkis tą daryti kuo tyliau. O jeigu pamatysi apaštalą, tiesiog sustok. Aš klausysiuosi, kaip tu seki man iš paskos. Jeigu sustosi – išgirsiu. Bet jeigu apaštalas pastebės ir tave, tada gali nebetylėti. Pasakyk man, aš pasistengsiu susidoroti. Ir nebandyk prieš juos traukti šautuvo, supratai? Netgi dėl drąsos to nedaryk. Jeigu atsitiktinai iššausi – galas. Rudenį iškeliausi paskui fleitininką, supratai?
Linktelėjau.
Mudu stovėjome, rodos, paskutinėje šviesioje laukymėje tarp tankių krūmų. Prieš mus stūksojo tanki aukštų medžių siena, už kurios tebuvo sunkiai įžvelgiama tamsa. Netgi krūmai tarp tų medžių buvo susigūžę, tarsi nugalėti tamsos. Pajutau, kad mažiausiai noriu ten žengti, tačiau dabar buvo vėlu atsisakyti. Per toli buvau nuėjęs.
- Nesijaudink, čia tik pirmas įspūdis toks. - Hefaistas žengė pirmyn, kišdamas peilį į makštis. - Greitai prie tamsos priprasi.
Aš nieko nebeatsakiau, nes miško prietema prarijo mus abu, palikdama dienos šviesą už nugarų.

Čia buvo vėsu ir drėgna. Žemė lengvai spyruokliavo po batais, pasidengusi nesuskaičiuojama daugybe perpuvusių lapų ir šakų sluoksnių. Tai po mano, tai po Hefaisto kojomis kartas nuo karto sutraškėdavo kokia nors užminta šaka. 
Aplinkui krūmų nebebuvo. Tik nuogi medžių kamienai stiebėsi į viršų, pranykdami žalsvai melsvoje prietemoje, tarsi kokios kreivos kolonos, prilaikančios storą lapų vainiką.
Čia be perstojo lašėjo vanduo. Tai kairėje, tai dešinėje šlamėjo tikštantys lašai. Kartais vienas ar kitas dusliai trinktelėdavo į skrybėlę, priversdamas krūptelėti. 
Aplinkui neišgirdau jokių paukščių balsų. Miškas atrodė mirtinai tylus, nors, geriau įsiklausęs galėjai išgirsti, kaip kažkur aukštai, virš lapijos klega tolimi aidai. Mūsų žingsniai atrodė neįprastai garsūs, o lašančio vandens garsai priminė daug kartų pasikartojantį aidą, supantį mus iš visų pusių.
Ne visur buvo taip tamsu. Mano akys greitai priprato prie niūrios prietemos, bet kai kur iš viršaus prasimušdavo šviesa, kuri čia, apačioje, atrodydavo kaip Dievo siųsta dovana. Ji prasiskverbdavo ten, kur ant žemės rasdavome didžiulę medžio išvartą, išskėtusią savo šaknis į viršų, tarsi kokius pirštus, besikėsinančius pagriebti kiekvieną, kuris po jais palys. Ir šviesa, prasimušusi pro tankią lapiją, atrodydavo beveik materiali. Vaiskūs spinduliai tarsi išplėšdavo išvartą iš miško sutemų, o juose linksmai sukdavosi visokios žiedadulkės bei vabzdžiai, šokantys tik jiems vieniems suprantamą šokį. 
Hefaistas vedė šalin nuo šių išvartų. Jis nenorėjo patekti į apšviestus plotus, nes tada mes būtume matomi kiekvienam, lindinčiam tamsoje.
Šlaitas pamažu darėsi vis statesnis. Iš pradžių to nejutau, bet dabar jaučiau neįprastą nuovargį kojose. Hefaistas vienoje vietoje sustojo, kad trumpam pailsėtume.
- Pasižiūrėk į viršų, - sušnabždėjo jis. - Ką matai?
Iš pradžių buvo sunku suprasti, koks tai stambus daiktas ar padaras juoduoja pasislėpęs aukštai medžių šakose. Akys sunkiai taikstėsi su žalsva prietema po to, kai grožėjausi prasimušusios šviesos spinduliais. Netgi išsigandau, kad stambusis padaras gali užgriūti mums ant galvų ir sudraskyti netgi nespėjus pastebėti plėšrūno veislės. Ir tik po kelių akimirkų supratau, jog žiūriu į kažkokį statinį, pastatytą tarp medžių vainikų.
- Čia buvo postas, iš kurio medžiotojai stebėjo mišką tomis dienomis, - paaiškino Hefas dusliu balsu. - Yra dar išlikusios kopėčios, bet geriau jomis nelipti. Tikriausiai ten viskas supuvę.
Dabar pamačiau ir kopėčias. Tiksliau, jų likučius – dvi storas grandines, kurios tyliai suposi aplink medžio kamieną. Pakopos seniai buvo iškritę, mėtėsi ant žemės niekam nebereikalingos.
- Eime, - mostelėjo Hefaistas.

Kad ir kaip stengiausi, tyliau vaikščioti miške man nelabai sekėsi. Hefui irgi nesisekė, todėl abu kartas nuo karto krūptelėdavome ir įsitempdavome, vos tik iš po kojų pasigirsdavo garsesnis „pokšt“. Vaizdas prieš mus nė nemanė keistis – vis tie patys pliki kamienai ir dyka žemė tarp jų. Tiktai aš jau nebegalėjau tvirtinti, kad aplinkui nieko nėra, kaip maniau iš pradžių. 
Tai vienoje, tai kitoje pusėje kažkas įtartinai sušlamėdavo, bet, kad ir kaip stengiausi įžiūrėti nematomus gyvius, jie nesirodė. Bet mainais aš juos išgirsdavau, beskubančius tolyn nuo mūsų. Hefaistas manė, jog tai ne apaštalai. Anot jo, pastarieji nesprukdavo, o fanatiškai puldavo ant žmogaus, nepaisydami atkištų ginklų. 
Po poros valandų kopimo šlaitas staiga išsilygino ir toli priekyje mes pamatėme šviesos juostą. Ji nebuvo labai ryški, su pertrūkiais, tačiau jos fone medžių kamienai matėsi labai ryškiai. Hefas lengviau atsiduso ir pareiškė, kad dabar keliauti bus daug saugiau, nes tokiame miške labai lengva pastebėti atlekiantį bet kokį gyvį. Ir dar pridūrė, kad mums liko visai nedaug.
- Šviesa, kurią matai, sklinda nuo miško laukymės. Tos laukymės pakraštyje ir yra sunaikintasis kaimas. Ten reikės ypač saugotis, stebėti kiekvieną žingsnį. Ten aš tave paliksiu, o pats apsižvalgysiu aplinkui, ar nesibasto koks vienišas zombis.
- O ten kas?- parodžiau į staigiai šmėstelėjusį juodą pavidalą, kuris kaip žaibas praskuodė priešais mus per visą šviesos juostą.
- Per mažas, kad būtų apaštalas. Greičiausiai kokia nors katė. Jų čia pilna.
Kol mes nukeliavome iki žadėtosios laukymės pakraščio, panašūs šešėliai mūsų kelią kirto dar kelis kartus. Vienas įsigudrino prabėgti beveik po mūsų kojomis, tuo sukeldamas nemažą šoką. 
- Sustok, - šnipštelėjo Hefas, kai priekyje prasidėjo retos laukymės žolės. - Dabar lauk manęs čia ir kad nė garso. Bet jeigu pamatysi atlekiantį išsišiepusį apaštalą, gali bliauti kiek širdis geidžia. Jau geriau rėkti, nei apkabą ištuštinti, supratai?
- Ar ilgam?- neramiai apsidairiau aplinkui.
- Ilgai neužtruksiu. Pašauksiu tave iš pievos.
Jis pasitaisė šautuvą už nugaros ir dingo žolėje. Aš atsisėdau šalia medžio kamieno, ant žemės ir ištempiau ausis, pasiruošdamas klausytis.
Vaizduotė įsižaidė greitai. Vėją, kartkartėmis prakošiantį medžių viršūnes, aš buvau pasiruošęs palaikyti pavojingu žvėrimi, sėlinančiu linguojančiomis šakomis, o vandens lašų keliami garsai atrodė panašūs į greitai besiartinančius žingsnius. Aš įsitempdavau, laukdamas šuolio ir pražiotų nasrų, bet...

Hefaistas neužtruko, kaip ir žadėjo. Jo kvietimą išgirdau netrukus ir palengvėjusia širdimi išlindau iš miško. Pirma, ką padariau patekęs į dienos šviesą, tai garsiai sučiaudėjau.
- Jų nėra, - medžiotojas parodė į mišką. - Greičiausiai visi bėgioja netoli Verdės, laukdami lengvo grobio. Bet mums nevertėtų labai atsipalaiduoti. Aš niekada nemačiau miške  ar kaime vaikštinėjančio fleitininko, tačiau tai dar nereiškia, jog mes negalime jo susitikti kur nors netoliese.
- O kur kaimas?
- Ten, kur baigiasi pieva, - parodė senis.
Miško juosta nuo mūsų į tolį vingiavo gana nelygiu šlaitu žemyn, į kitą kalno pusę, todėl didžioji dalis pievos buvo gana gerai matoma iš viršaus. Deja, jokio kaimo joje aš nepastebėjau, kad ir kaip stengiausi pamatyti bent kokius sugriautų pastatų likučius.
- Eime, - paragino Hefaistas ir nieko nelaukdamas nupėdino į priekį, gana triukšmingai braudamasis per aukštą žolę. Man beliko sekti paskui jį jo paties pramintu taku.
- Tik nepasimesk, išvydęs po kojomis kokius nors čiabuvio kaulelius. Jų ten pilna. Ir dairykis, nežiopsok vien į mane. Dabar aš tau turėčiau būti mažiausiai įdomus. Pažvelk tenai, - parodė į nedidelę proskyną tankioje miško sienoje. - Mano manymu, ugnis pasipylė kaip tik iš ten. 
Mes praėjome kelis nedidelius krūmus, stambius žolių kupstus, aš vis dar nepastebėjau jokių sugriauto pastato ar pastatų liekanų. 
Staiga suklupau ir vos neišsitiesiau visu ilgiu ant žolės. Užlipau ant akmens, kuris nelauktai išslydo iš po kojų. Atsisukau pasižiūrėti į jį ir sustingau.
Į mane spoksojo bereikšmės, juodos kaukolės akiduobės. Ji iki pusės buvo susmegusi į žemę, purvina ir vos matoma iš viršaus.
- Hefai, nejaugi mes kaime?
- O ką, nematai?
- Kur, po galais, visi pastatai?
Hefas atsisuko, priėjo ir pažvelgė į kaukolę. Mostelėjo į žolių kupstus:
- Pastatai juk ne akmeniniai buvo, Benai. Iš medžio ir lapų. Visi jie sutrūnijo, žole apaugo. Štai tavo pastatai. Tie krūmai taip pat...

Dabar aš supratau. Ir pasijutau bestovįs pačiame čiabuvių kaimo centre. Aplinkui mus per daug buvo tų kupstų, kad būtų galima suabejoti. Iš čia proskyna matėsi kaip ant delno. 
Tai turėjo būti nemaža gyvenvietė. Gal trisdešimt ar keturiasdešimt namukų, išsibarsčiusių po pievą. Ir išdidūs, savimi pasitikintys juodaodžiai, vaikštinėjantys tarp jų, besimėgaujantys gyvenimu. Ir vieną rytą sudrumsčia klaikūs garsai iš miško, po kurių visi čia esantys išgirsta kulkų zvimbimą...
Pažvelgiau į Hefaistą ir tarsi pamačiau, kaip jis pakyla į orą, pamėtėtas kulkos, krenta žemyn ir suranda ant žemės savo paskutinį poilsį.
- Taip, viskas baigėsi čia, - linktelėjo Hefas. - Ir čia viskas prasidėjo. Nestovėkime, Benai. Iki skylės vos kelios dešimtys žingsnių.
Jis nuvedė mane pro kupstų kalveles prie vienos, dydžiu neišsiskiriančios iš kitų. Šita buvo gerokai prakapstyta, į šalį išvilkta nemažai sutrešusių pagalių. Iškapstytoje vietoje juodavo urvas, nelygiomis, puvėsiais apsitraukusiomis sienomis.
Hefas įdėmiai apsidairė, ieškodamas nelaukto priešo. Senis dabar priminė plėšrų žvėrį, pasirengusį pulti nusižiūrėtą  grobį.
- Atėjome. Šio urvo gilumoje yra skylė, apie kurią kalbėjau. Nemaloni čia vieta, žinau, bet kito įėjimo man neparodė. Duok man savo paraką, Benai.
Hefas paėmė iš manęs paraką ir, pasidėjęs maišelius ant žolės, ėmė raišioti dagtis. Dirbo greitai ir užtikrintai, aš tuo metu stengiausi nežiopsoti ir dairytis. Čia buvo labai tylu, netgi paukščių nesigirdėjo, nors virš mūsų seniai neošė medžių vainikai. Ši vieta priminė kapines.
Pabaigęs su paraku, medžiotojas skiltuvu įžiebė ugnį sausos žolės kupste ir uždegė du fakelus, kuriuos davė saugoti man. Degančią sausą žolę rūpestingai sutrypė.
- Gerai, eime. - Hefaistas viena ranka paėmė paraką, kita ranka virves, kurias nešėsi apsijuosęs aplink liemenį. - Padėsi man nusileisti į skylę.
Urvas nebuvo labai ilgas. Tik dėl šviesos trūkumo jo tamsa atrodė begalinė, o iš tiesų jis baigėsi už kokių devynių žingsnių. Juoda, apvali skylė žiojėjo jo gale, žemėje. Fakelų šviesoje pastebėjau, jog skylė turi nedidelę nišą, kurioje buvo iškirstos pakopos. Jos vedė žemyn, į nepermatomą tamsą, kur net nuleistas žemyn fakelas mažai ką padėjo pamatyti. Vieną akimirką man vėl pasirodė, kad iš tos tamsos apačioje mus stebi nematomos akys. Aš atsitraukiau, nenorėdamas rodytis tam, kuris tikriausiai sėdėjo apačioje.
- Čia viskas labai slidu, todėl pakopomis aš nepasitikėčiau, - tyliai sumurmėjo Hefaistas, aprišdamas savo liemenį virvagaliu. - Tu laikysi virvę, jeigu netyčia nuslysčiau. Duok man vieną fakelą.
Aš ištiesiau jam fakelą ir pastebėjau tai, į ką anksčiau neatkreipiau dėmesio.
- Hefai, nemanau, kad tu įlysi į tą skylę, - suabejojau. - Tu per daug stambus.
- Ar ne?- pašaipiai atsiliepė šis. - Mes dar pažiūrėsime.
Tai buvo akivaizdu. Skylė nebuvo labai plati. Apaštalai ir taip buvo beveik vaikščiojantys griaučiai, todėl jiems tokio pločio turėjo laisvai užtekti. Bet Hefui – ne.

Hefaistas įsikibo į kraštą ir nuleido kojas. Kaip ir spėjau, jis nusileido tik iki juosmens. Pradėjo kliūti parako maišeliai, ginklas. Medžiotojas suprato, jog palipęs dar žemiau jis tiesiog įstrigs su savo kroviniu, o tada nebegalės pajudėti nei pirmyn, nei atgal.
- Tikra velniava... - subambėjo jis, bandydamas išlipti. - Padėk man, Benai. Nieko nebus. Tavo tiesa.
Jis išsiropštė ir atsisėdo ant žemės.
- Gal tiesiog numesti jam paraką kaip kokią dovanėlę?- tyliai pajuokavo. - Užgriaukime jam šitą skylę, tegu sėdi sau po žeme.
- Tikiuosi, tu nerimtai?
- Žinoma, kad nerimtai. Manai, aš savižudis? Kodėl iki šiol esu gyvas?  Nes viską kruopščiai planuodavau, po perkūnais...
- O suplonėti nesuplanavai, ar ne?
Jis piktai mostelėjo ranka, bet staiga sustingo, spoksodamas į mane.
- Benai, bet tu gi nesi storas...
- Išprotėjai? Aš į tą skylę nelįsiu. Nė už ką.
- Betgi tik trumpam! Ir tau nereikės neštis parako -  tik apsidairyti, kas ten per vieta.
Hefaistas ėmė rišti nuo savęs virvę.
- Paraką aš numesiu iš viršaus, vos tu išlįsi. Jau padegtą. Mums tereikės bėgti iš čia, kiek kojos neša...
- Bet aš be proto bijau tamsos, - sumurmėjau sutrikęs. 
- Nė velnio, tu gi turėsi fakelą. Ir skiltuvą pasiimk, jeigu užgestų.
Jis apjuosė mane virve ir ėmė rišti mazgą. 
- Ne, Hefai, nelįsiu aš ten! Man dar gyventi norisi, - griežtai pasakiau, bet veltui.
Hefas užveržė virvę ir staiga pasižiūrėjo taip, kad supratau – jis mane įkiš ten bet kokiu atveju. Senio akyse išvydau vien aklą tikslo siekimą.
- O tu pagalvok apie tas gyvybes, kurios bus pražudytos iki rudens, - suurzgė jis ir staiga grubiai pastūmė mane. 
Šito nesitikėjau. Žemė išslydo man iš po kojų, pajutau smarkų smūgį į galvą ir kaip drabužiai slysta drėgnomis skylės sienomis. Aš kritau. Tas velnio pamestas Hefaistas tiesiog sugrūdo mane į fleitininko irštvą!

- - -

Neviltis, apėmusi mane dėl paskutinę akimirką patirtos žmogaus, kurį buvau pasiruošęs laikyti savo draugu, išdavystės, tarsi sušvelnino smūgį, kurį pajutau nukritęs ant kietos žemės. Fakelas nukrito visai šalia ir, ačiū Dievui, neužgeso. Gėlė sumuštą galvą, kurią tikriausiai stuktelėjau į skylės kraštą. O gal į pakopą nišoje...
- Tu gyvas?- atsklido balsas iš viršaus.
- Kad tave kur į pragarą nutrenktų, šunsnuki!- surikau įsiutęs.
- Gyvas... Benai, ką aplinkui matai?
Tie žodžiai tarsi privertė atsibusti. Aš su siaubu suvokiau, kad esu visiškoje tamsoje, kur šviesos šaltiniai tebuvo du – iš viršaus, pro skylę sklindantis blankus švytėjimas ir mano fakelas, kuris taip pat nedaug teapšvietė. Pakėliau jį ir pamojavau ore, tarsi tas veiksmas būtų padėjęs išvaikyti sutemas.
Išvydau lubų fragmentą. Tai buvo pilkas, nelygus akmuo. Galbūt vientisa uola. 
Tamsa atrodė neįprastai tiršta. Fakelo šviesa išplėšė juokingai mažą ratą į savo glėbį ir aš tame rate pasijutau siaubingai nesaugus.
Iš tamsos mane tikriausiai stebėjo fleitininkas.
Net nepajutau, kaip revolveris atsidūrė mano rankose. Apėmęs saugumo jausmas buvo toks menkas, bet visgi tai buvo saugumas. Aš turėjau ginklą, fleitininkas teturėjo savo fleitą. Jo pranašumas tebuvo vienas – jis buvo nematomas.
Sustingau, bandydamas išgirsti tylų kvėpavimą kur nors šalia, bet pirmas garsas, pasiekęs mano ausis, buvo tylus fakelo ugnies traškėjimas. 

​Kur ​tos ​prakeiktos ​urvo ​sienos?... ​​Man ​reikėjo ​​​​bent ​​​​​​​​​​vienos. ​Velniškai užsinorėjau atremti nugarą ir bent taip apsaugoti užnugarį. Ištiesęs ranką į tamsą ieškojau atramos, maišydamas ugnimi orą, kol galop atsirėmiau į šaltą, tvirtą masę. Nuo skylės, pro kurią įkritau, nuėjau gal keturis žingsnius. Čia aiškiai buvo nedidelė patalpa. Netgi ne olos atšaka, nes mano balsas, kai riktelėjau Hefui, neatsimušė plačiais aidais. 
Tai buvo nedidukė patalpa.
Ir fleitininkas, jeigu jis egzistavo čia, turėjo būti visai greta.
Vėl pabandžiau nusiraminti ir įsiklausyti. Stengiausi išgirsti kitus garsus, ne tik fakelo traškesį ir savo paties širdies plakimą.
- Benai, kokio dydžio ten patalpa?!- vėl išgirdau Hefaistą.
Norėjau jam pasakyti, bet staiga suabejojau. Kažkodėl prisiminiau Merės perspėjimą saugotis senio, tarsi kokio žvėries. Kas be ko, mergina buvo teisi – senis iš dalies tai jau įrodė. 
- Benai, kas ten nutiko? Tu gyvas?
- Užsičiaupk tu!- surikau. - Tuoj, apsidairysiu.
- Benai, greičiau sukis. Mes čia visos dienos neturime, pameni?
Senis trukdė man įsiklausyti. Aš palengva sukau fakelą, stebėdamas grindis bei sienas, kurios buvo šalia, bet nemačiau jokio gyvo padaro, tik varganas išmatų krūveles, kurias tikriausiai paliko apaštalai.
- Benai...

Fleitininkas pasirodė staiga, priversdamas mano širdį nusmukti į kulnus. Jis išniro iš tamsos lyg šešėlis ir sustingo fakelo šviesoje, tarsi nebylė statula. Jo apsiaustas tik suvirpėjo nuo judesio, prieš išsilygindamas ir nurimdamas. Nutaikiau į jį savo ginklą, prisitraukdamas fakelą arčiau savęs, laikydamas liepsną tarp mūsų, tarsi mano saugumo užtikrintoją...
- Benai, ar jau apsidairei? Ko tyli?- vėl neišlaikė Hefaistas, bet aš, kad ir labai norėdamas, nebūčiau sugebėjęs jam atsakyti. Siaubas, apėmęs mane, buvo toks dusinantis, kad negalėjau net cyptelėti.

Fleitininkas nejudėjo. Tik išgirdęs Hefo balsą jis vos vos kryptelėjo apsiaustą, tarsi pasukdamas galvą į garso pusę. Į mano ginklą jis nekreipė jokio dėmesio.
- Benai, po šimts, aš tuoj numesiu paraką, jeigu tu ir toliau tylėsi!
Fleitininkas vėl kryptelėjo galvą. Po jo gobtuvu nesimatė nieko – tik begalinė tamsa. Aš jutau jo akių skvarbų žvilgsnį, nepaisant to, jog pačių akių tikriausiai niekada nepamatysiu.
- Hefai, jis čia... - iškvėpiau galų gale.
- Negirdžiu, ką sakei?
- Jis čia, Hefai. Fleitininkas...
- Tu švokšti kaip šimtametė senutė. Aš negirdžiu, kad tave kur kalibras! Didelė ten patalpa, ar ne?
Vis dar laikiau savo revolverį nutaikęs į padarą, bet jau pradėjau suprasti graudžią tiesą. 

Fleitininkui buvo nė motais mano ginklai. Jis tikriausiai tikėjo savo nepažeidžiamumu. Taip, kaip apaštalai nebijojo kulkų, tikėdami atgimti kito medžiotojo kūne, taip šitas padaras turėjo savo paslaptį. Kažkodėl vėl pagalvojau apie vargšą Lamborną ir apie tryliktąjį medžiotoją, išbėgusį nušauti fleitininko. 
Ar jie dabar stovėjo prieš mane?..
Nuleidau revolverį ir ištiesiau fakelą arčiau padaro gobtuvo, norėdamas pamatyti jo veidą.

- Benai, kad tave kur velniai! Tu man pasakysi, ar toliau žaisi savo slėpynes?!
Nekreipiau į Hefą jokio dėmesio. Fakelo šviesoje jau aiškiai mačiau medžiagą, kuri dengė padarą. Tarsi juoda derva dengtas audinys, galbūt paprasčiausia maišų medžiaga. Bet, kad ir kiek artinausi, juodoje gobtuvo tamsoje nepavyko įžiūrėti jokių veido bruožų.

Staiga fleitininkas pratisai sušnypštė ir žaibo greičiu nubloškė mano ranką su fakelu į šalį. Pajutau šiurkščius pirštus ant savo kaklo ir kaip jie didžiule jėga sugniaužia man gerklę, traukdami mane artyn prie gobtuvo. Aš užsimerkiau iš siaubo, laukdamas, kol fleitininkas iškąs dantimis gabalą mėsos iš mano veido, nes pasipriešinti buvo praktiškai neįmanoma. Revolveris iškrito iš rankos ir aš įsirėmiau ja į fleitininko petį, stumdamas padarą tolyn nuo savęs. Nesulaukdamas dantų, aš atsimerkiau.

Jis laikė mano veidą beveik sukišęs į savo gobtuvą, tarsi norėdamas parodyti save iš arčiau, o galbūt pauostyti mano prakaito kvapą. Aš toje juodumoje nemačiau nieko ir, kas daug labiau suglumino, nepajutau jokio kvėpavimo. Tarsi po tuo gobtuvu būtų buvusi visiška tuštuma. Akimirką aš netgi tariausi išgirdęs kažkokius žodžius iš ten,  bet jie buvo tokie tolimi, tarsi Hefaistas būtų rėkęs kažką iš viršaus. Galbūt nuo smaugimo man visgi buvo aptemę galvoje...
Nepaisant to, aš prikišau fakelą prie pat mūsų galvų, pajusdamas ugnies kaitrą savo smilkiniu. Šviesa plykstelėjo po gobtuvu ir padaro gniaužtai staiga atsileido. Jis atšoko, tarsi saugodamas savo inkognito nuo bet kokios šviesos. Bet netgi to trumpo blykstelėjimo užteko, kad aš suprasčiau – po gobtuvu iš tiesų nieko nebuvo! Ten karaliavo sunkiai suvokiama tamsa, kuri ir buvo pats fleitininkas. Aš taip suvokiau tą juodą dėmę, kurią menkutis blykstelėjimas apibrėžė medžiagos fone. Ir tas medžiagos kvapas...
- Benai, man gana! Aš jau...
Staiga Hefaistas nutilo, kažkas viršuje dusliai sudunksėjo. 
- Po velnių, Benai! Aš užgesinau savo fakelą! Greičiau lipk viršun, šunsnuki tu!
Fleitininkas atsitraukė, purtydamas gobtuvą. Jis staiga pašoko ir tarsi prilipo prie patalpos lubų, plėšriai sukiodamas savo juodą gobtuvo skylę. Laikiau fakelą tarp jo ir savęs, pasiruošęs padegti apsiaustą, vos tik pabandys prisiartinti. Hefas buvo teisus – jį reikėjo naikinti ugnimi.
Fleitininkas vikriai sukiojosi lubų paviršiumi, stengdamasis mane atitverti nuo skylės, virš kurios stūgavo Hefaistas.
Staiga jis nusileido, atsitraukė į kampą ir įkišo ranką kišenėn, tarsi sugalvojęs kažkokią gerą išeitį. Ištraukė iš ten savo fleitą ir sukišo ją į gobtuvą.
Pasklidus fleitos garsams, Hefas akimirkai nutilo, bet netrukus užbaubė dar garsiau:
- Viskas, Benai, dingstame! Tas šunsnukis šaukiasi savo apaštalus! Jeigu jie visi čia susirinks, mums galas, supratai?! 
Aš užčiuopiau pakopas ir ėmiau slidinėdamas kopti į viršų, į menką šviesą, kur kyšojo Hefaisto galva.
- Benai, ačiū Dievui! Ar turi fakelą, berniuk mano? Juk turi?..
- Turiu, Hefai. Dinkime, greičiau!
- Duok jį čia, Benai! Mes dar turime laiko!
Mano kojos ėmė slysti pakopomis, vos išsilaikiau. Pažvelgiau į Hefaistą.
- Nuleisk virvę, antraip aš neužkopsiu!
- Pirmiau paduok man fakelą, Benai!
- Kokį dar fakelą?! Tu kurčias? Padėk man išlįsti, kol apaštalai neatbėgo!
- Pirmiau fakelą, Benai!

Hefaistui aš visiškai nerūpėjau! Jis buvo užvaldytas minties išsprogdinti fleitininko irštvą, nesvarbu, su manimi, ar be manęs. Ir jis kaip užsuktas žaislas reikalavo savo, bet aš tada paleidau fakelą iš rankų ir tvirčiau įsikibau pakopų.
- Išprotėjai, Benai?!
- Aš dar turiu skiltuvą, Hefai, - pasakiau ryžtingai. - Bet tu jį gausi tik tada, kai aš užlipsiu.
Medžiotojas nutilo, išgirdau traškant žemes po jo kojomis. Jis tikriausiai atsistojo.
- Tada eik velniop, - pasakė jis ir nuėjo.

Akimirką kybojau ant šulinio pakopų, bandydamas suvokti savo padėtį, tada sugriežiau dantimis ir iš visų jėgų ėmiau kabintis į viršų, kiekvieną akimirką rizikuodamas nuslysti žemyn ir nusisukti sprandą.  Šautuvas brūžinosi į šulinio sienas, stabdydamas mane, bet aš stengiausi nesiblaškyti.
Hefaistas išdavė mane jau du kartus. Kodėl – neturėjau nė menkiausio supratimo. Visi pastarieji jo poelgiai buvo lyg pamišusio žmogaus. 
Galop įsitvėriau skylės krašto ir užsiropščiau ant tvirtos žemės. Rankas skaudėjo velniškai, kojas taip pat buvau sudaužęs į aštrias atbrailas. Nepaisant to, priverčiau save atsistoti ir bėgti.

Bėgti, bėgti ir bėgti. Aukštyn pieva, atgal tuo pačiu taku. Kito tako aš nežinojau ir nenorėjau rizikuoti. Apaštalai mišką tikriausiai žinojo geriau už mane, o susitikti jų aš nenorėjau, tuo labiau „šokti jų šokio“, kurį minėjo Hefaistas.
Krūptelėjau nuo skardaus klyksmo, palydėjusio mane iš kito pievos galo. Pažvelgiau tenai ir vos susilaikiau nešūktelėjęs iš nevilties. Per pievą bėgo išdžiūvusi žmogysta, pasiramstydama rankomis kaip kokia beždžionė. Ir bėgo ji tiesiai į mane.
Plūstelėjusi baimė privertė užmiršti skausmą kojose. Aš sprukau į miško tamsą ir per ją nosies tiesumu, tik sąmonės krašteliu nujausdamas, jog reikia bėgti kažkur kairiau, kad nenuklysčiau nežinia kur. Akys nespėjo priprasti prie niūrių prietemų, aš du kartus negrabiai atsitrenkiau į medžius.
Už nugaros sušniokštė apaštalas. Persekiojantis padaras, kurio negalėjau nušauti, tik bėgti nuo jo. Iki pat miško pakraščio, jeigu tik sugebėsiu jį pasiekti.
Kažkur šone sustaugė dar vienas. Šitas bėgo, taikydamasis aplenkti mane ir susidurti. Išsitraukiau šautuvą ir paėmiau jį už vamzdžio, pasiruošdamas susidūrimui. Jis trukdė bėgti, bet nors turėjau šiokį tokį ginklą.
Apaštalas stryktelėjo, iššiepęs savo išpuvusius dantis, sukriokė visa gerkle, aš smogiau į jo kojas ir atšokau, pasiruošdamas sutikti tą, kuris lėkė iš paskos. Pirmasis nusivoliojo žeme, kažką neaiškiai burbuliuodamas. Antrasis buvo gerokai atsilikęs. Aš apsisukau ir pasipusčiau padus, nusprendęs neprasidėti iš karto su dviem. Buvau gerokai išsigandęs, šautuvas rankose išdavikiškai drebėjo. Juk galėjau ir nepataikyti į kojas. Galėjo kliūti į galvą, o nuo tokio smūgio apaštalo dienos būtų buvę suskaičiuotos. Kažkas pradėtų skaičiuoti manąsias...
Per tą trumpą sustojimą antrasis persekiotojas gerokai priartėjo. 
Staiga priekyje išgirdau skardžius šūvius. Jų iš viso buvo penki, atskirti nedidelėmis pauzėmis. Tokiomis, kokių reikia „Enfield“ šautuvą iš naujo užtaisyti.  Be jokios abejonės, šaudė Hefaistas. Tik į ką?...
Bijodamas per daug įsibėgėti, aš nuolat stabčiojau, kabindamasis į medžius. Bet apaštalas nestabčiojo. Jis kaip kulka praskriejo pro mane ir nusikočiojo žeme, ketindamas apsisukti ir pulti. Jo judesiai buvo staigūs ir nenuspėjami. Pasičiupęs pagalį jis vėl suriko ir šoko ant manęs, užsimodamas smogti. Pasitikau jo smūgį šautuvo buože, sutrupindamas perpuvusią šaką. Kitu smūgiu nusviedžiau apaštalą toliau nuo savęs. Hefaistas buvo teisus – jie buvo silpni, tarsi vaikai. Bet nepaprastai atkaklūs. Šis vėl prašiepė savo išpuvusius dantis, bet staiga sukluso ir pasižiūrėjo į tą pusę, iš kurios sklido šūviai. Galbūt jis nusprendė išbandyti jėgas kitur, nes nieko nelaukdamas apsisuko ir nubėgo, rėkdamas trumpus, beprasmius šūkius. Po akimirkos nugriaudėjo dar vienas šūvis. 
Atsirėmiau į medį ir kiek palaukiau, kol nustos daužytis širdis. Jeigu medžiotojas juos nupylė, tuomet pasirašė sau mirties nuosprendį. Tikriausiai jam nieko nereiškia nušauti ir mane, jeigu sugebėjo palikti fleitininko irštvoje mirti. Nusprendžiau dar palaukti ir nesirodyti, kad Hefaistas spėtų nueiti savo keliais. Šaudyti aš mokėjau, bet dabar galvoje įkyriai sukosi mintis – kas man bus, jeigu netyčia nušausiu paženklintąjį?...  Ar jam priklausantis fleitininko ženklas atiteks man?..
Į kaktą atsitrenkė šaltas vandens lašas ir ištiško į purslus. Krūptelėjau.

Kažkokie neaiškūs garsai sklido iš tos pusės, kur šaudė Hefaistas. Kažkoks tylus murmėjimas, tarsi apaštalas burbuliuotų su pritrėkšta koja...
Staiga man į kaktą į trinktelėjo ir į druzgus subyrėjo perpuvusi šaka. Apstulbęs parkritau ant žemės ir ant manęs tuoj pat stryktelėjo padaras, išvertęs akių baltymus. Į mano galvą pasipylė smūgiai.
Apaštalas tvatino su vaikiška jėga, pasigriebęs savo lazdos likučius, tačiau net ir tokie smūgiai buvo pavojingi, nes jis nesitaikydamas drąsiai galėjo pataikyti į akis ar smilkinius, o tuomet jau ir pasipriešinti jam būtų sunku. Aš užsimerkiau, sugriebiau tą griaučių krūvą ir švystelėjau nuo savęs šalin. Padaro oda buvo sausa kaip popierius, netgi paliesti ją reikėjo prisiversti. Aš pabandžiau pagriebti savo šautuvą, bet jis kažkur dingo. Atsisukau į apaštalą ir pasislėpiau už medžio kamieno.
Šlubis... Tas pats, kuriam su buože per kojas smogiau. Jis vilko savo sulaužytą koją iš paskos, visiškai nekreipdamas dėmesio į skausmą. Nenormaliai išverstose akyse neatsispindėjo jokios emocijos. Tai labiausiai ir neramino. Ko jam reikėjo? Gauti mano kūną, privertus pasižymėti fleitininko ženklu? 
- Neišprovokuosi, šunsnuki!- pareiškiau jam, graibydamas žemę. Šautuvas turėjo būti visai greta. Pagaliau užčiuopiau vamzdį ir prisitraukiau. Apaštalas bjauriai suplerpė iššiepęs dantis ir pabandė šokti, bet sutrukdė sulaužyta koja. Jis parkrito ir vėl ėmė keltis, remdamasis plonomis rankomis.
- Tu ir be manęs nustipsi, Tomai, - tyliai prakošiau padarui, nes tai ir buvo Tomas Horas, tas pats zombis, nusukęs galvą savo motinai. - Nemanau, kad tu tebelindi šiame kūne, tad ilsėkis ramybėje, kad ir kur būtum.
Aš palikau zombį plerpti ir griuvinėti. Hefas tikriausiai jau buvo nuėjęs, tad aš drąsiai ėmiau leistis šlaitu, klausydamasis vis garsėjančio burbuliavimo. Tarp medžių pamačiau judančius blyškius siluetus, prisiglaudusius prie žemės. Truputį stabtelėjau.
Apaštalai tebebuvo gyvi. Hefas tikriausiai juos tik sužeidė, kad galėtų netrukdomas pabėgti. 

Jie buvo prismeigti prie žemės metaliniais virbais, juosiančiais jų kaklus. Kai prisiartinau, išvydę mane jie pasiuto plėšytis ir raitytis. Akyse neišvydau nieko, netgi primityvaus noro nužudyti. Tai buvo tušti žvilgsniai, visiškai nesiderinantys su rodomomis grimasomis ar veiksmais. Artimiausiojo veide atpažinau Džoną, Verdės kalvį. Nuo jo išblyškusio veido dar nebuvo spėjusi nuslinkti barzda, o mėsos ant savo kaulų jis dar turėjo daugiau nei kiti. Iš žaizdos dešinėje kojoje sunkėsi juodas kraujas. Nors jis manęs ir nepažinojo, vaipėsi taip, tarsi aš būčiau jo mirtinas priešas.
Nežinau, kodėl man šovė tokia keista mintis, bet aš atsisėdau prieš jį ir pabandžiau užkalbinti.
- Džonai, - tariau, kiek galima ramiau žiūrėdamas į jo bereikšmes akis, tarsi ten dar būtų likę proto likučių, - tu manęs nepažįsti, aš esu Benediktas Hantlis. Aš nesu tavo priešas, todėl pasakyk man, už ką tu mane medžioji? Kas tu toks dabar esi?

Apaštalas liovėsi spardytis, ištempė kaklą ir suplerpė lygiai taip pat, kaip ir tas luošys, pasilikęs už nugaros. Dėl viso pikto aš atsisukau pasižiūrėti, ar tik jis vėl nesikėsina į mane nauju pagaliu. Ne... luošys vis dar tebebandė pašokti ant kojų, tik jis dabar buvo šiek tiek arčiau. Atkaklumo jam netrūko. Aš vėl pažvelgiau į Džono šmėklą. Šis tebesivaipė, nužiūrinėdamas mane baltomis akimis.
- Džonai, tai ne išeitis. Tu kada nors išsivaduosi ir vėl mus gaudysi. Aš manau, tu pats nesupranti, kodėl tą darai, ar ne? Tu bent supranti, ką aš tau sakau?
Už nugaros tebekrebždėjo sužeistasis. Jau daug arčiau. Mečiau į jį žvilgsnį, ir kai pažvelgiau atgal į Džoną, atšokau nuo jo, šiurpdamas nuo zombio permainų.
Padaro žvilgsnis nebebuvo bereikšmis! Dabar jis spoksojo tiesiai man į akis savo išryškėjusiais vyzdžiais. Jis visas drebėjo nuo kažkokių pastangų, tačiau išsivaduoti iš metalinio strypo nelaisvės nebandė. Jo galva sukosi į mane, virpėdama nuo nežinomo vidinio drebulio, jis vis labiau žiojo savo burną, kol galop, taškydamasis seilėmis išstenėjo žodžius:
- Užm...mušk m...mus!
- O Dieve... - išsprūdo man. 
- N...nudėėėk!- išstenėjo vargšas zombis.
- Džonai, čia tikrai tu?
- Čia... m...mes visi!- suvapėjo jis suskeldėjusiomis lūpomis. -  Nudėėėk!
- Тu prašai neįmanomo, Džonai.

Zombio rankos ėmė mėšlungiškai daužyti žemę, tarsi jis būtų kovojęs su kažkokia jėga. Jis užsimerkė, suplerpė ir kai vėl prabilo, pažvelgęs į mane didelėmis akimis, balsas jau buvo daug tvirtesnis:
- Mes visi kenčiame čia, žmogau! Šitame kūne mūsų yra keturi, tu turi mus išleisti iš čia!
- Aš negaliu jūsų užmušti!
- Tu turi rasti kitą būdą!- sustenėjo padaras. - Kitą... kažkokį būdą... Mus per ilgai čia kankina! Mes nebegalime klausytis jo dainos!
- Sudeginti fleitininką?- paklausiau virpančia širdimi.
- Neee-eee... - sukosėjo zombis. - Ne fleitininką! Jis tėra paprastas... įrankis! Jį valdo.... valdo...
- Kas valdo, Džonai?
- Aš ne Džonas, - sausai nusijuokė apaštalas. - Mano vardas Semas... O fleitininkas tėra paprasta lėlė... lėlė, laiku grojanti savo dainą. Tau reikia rasti lėlininką, arba... arba sunaikinti jo...

Staiga Semas, arba Džonas, kaip aš maniau, išrietė kaklą ir suplerpė liežuviu, žvelgdamas į mane jau ne protingomis akimis, o savo tuščiu žvilgsniu. Jį vėl užvaldė tai, kas buvo tikroji apaštalo esmė, o aš atsistojau, žvelgdamas į jį kaip į pasigailėjimo vertą padarą. Nelaimingųjų medžiotojų sielos neiškeliavo, kaip galvojau iš pradžių. Visi jie tebebuvo savo nužudytuose apaštaluose, kentėdami nežinomas kančias.

- Džonai? Semai!- pašaukiau. 
Nieko... Zombis vėl plėšėsi į visas puses. O man už nugaros šlumštelėjo luošys, iššiepęs savo puvenas. Jis pabandė čiupti man už kojos, bet laiku atšokau.
Staiga išsivadavo vienas prismeigtasis. Jis kaip tik baigė išrauti savo strypą ir aš nusprendžiau dingti, kol dar įmanoma pabėgti nuo dviejų luošių.
- Lik sveikas, Džonai. - Palinkėjau besidraskančiam apaštalui. - Jau geriau lik sveikas...
Luošys su sulaužyta koja vėl pabandė pašokti, o kitas, kuriam Hefaistas buvo peršovęs koją, nusivijo mane mišku, klibikščiuodamas sparčiai einančio žmogaus greičiu ir be perstojo kažką nesuprantamai murmėdamas.
Luošio per daug nesisaugojau. Stebėjau, ar neatbėga daugiau apaštalų, bet iki pat krūmyno jų nebepamačiau. O ir luošys sustojo ties krūmais, nebedrįsdamas toliau vytis. Jo valdos čia pasibaigė, o aš lengviau atsipūčiau.

- - -

Pakrantėje savo rūbus radau, tačiau plaustas buvo dingęs. Nepamačiau jo net kitame krante. Hefaistas su juo nusprendė plaukti namo, palikęs mulą stovyklavietėje. Jis ir istoriją buvo sugalvojęs apie mano dingimą, kurią vėliau išgirdau iš jo paties. Tikėjosi, kad aš niekada nebeišlipsiu iš duobės, į kurią pats mane ir įstūmė. 
Man nebeliko nieko kito, kaip plaukti per upę savo jėgomis. Surišau savo rūbus į kietą ryšulį, suradau sausą šaką, kurią įverčiau į vandenį ir įlipau pats.
Šautuvą palikau krante su visa amunicija. Sukišau viską į medžio drevę ir pažymėjau, kad vėliau galėčiau nesunkiai surasti. Jie buvo per sunkūs, kad plukdyčiau su savimi. 
Vanduo buvo šiltas, tačiau aš virpėjau, lįsdamas į jį. Visgi čia buvo Afrika ir jos upė, kurioje tykojo nemažai pavojų. Ir stipri srovė buvo mažiausias iš jų.
Visgi kitą krantą aš pasiekiau sėkmingai ir nesušlapinęs savo rūbų. Kelis kartus įsirėžiau į akmenis, prie kurių truputį pasiilsėjau, plakamas vandens verpetų. Šaka man gerokai padėjo, nes perplaukti be jokio plūduro man būtų pristigę jėgų. 
Po tokio pasiplaukiojimo gulėjimas žolėje atrodė tikra dangiškoji palaima. Palaukiau, kol nudžius kūnas, tada apsivilkau ir patraukiau ieškoti Hefaisto mulo ir vežimo. Visą kūną gėlė nuo sumušimų, aš beveik nebetikėjau, jog pavyks savo kojomis nusigauti iki Verdės.
Bet manęs laukė dar viena nemaloni staigmena. 
Hefaisto vežimą aš aptikau nesunkiai, tačiau mulo nebebuvo. Vietoje vargšo gyvulio radau didelę kraujo balą, pridrabstytą kailio skutų. Dėl viso pikto patikrinau senio vežimą, bet iš ginklų radau tik medžioklinį peilį. Su juo aš tegalėjau melsti sėkmės.

Saulė jau sukosi į vakaro pusę. Pasiramstydamas nupjautu kuolu, ant kurio Hefas džiaustė savo tinklus, šlubavau kiek galėdamas greičiau, netaupydamas savo likusių jėgų.  Iki Verdės buvo maždaug dvi valandos kelio, o mano kojas gėlė nuo nesuskaičiuojamų mėlynių. Valgyti beveik nenorėjau, nors, jeigu kas nors būtų pasiūlęs, nebūčiau atsisakęs. Stengiausi kuo mažiau stabčioti ir ilsėtis, bet tai nutikdavo beveik savaime – kojos pačios sustodavo, o aš tik atsidusdavau ir jau norėdavau atsisėsti. Bet nespėdavau. Tikriausiai mane į priekį varė tik pyktis, kurį jaučiau senajam medžiotojui už jo išdavystes. Niekaip nesupratau, kodėl jis taip keistai pasielgė. Man net pasirodė, kad kaip jis nuėjo, mane palikdamas kyboti ant laiptų, senį buvo apėmusi begalinė neviltis. Bet dėl ko?..
Verdę pasiekiau, kai saulė pusiau paniro į horizontą. Kaip ir atvykimo dieną, mane pasitiko mirtina tyla. Gal tik du praeiviai pamatė mane šlubčiojantį link nakvynės namų, bet aš pasiskubinau dingti nuo smalsių akių. 
Teršeto pakrantėje tingiai suposi Hefaisto plaustas. Aš žinojau, kur galima rasti senį. Jis turėjo pasipasakoti apie savo nesėkmes ir mano žūtį, o tam geriausiai tiko tik viena vieta. 
Aš priėjau prie Merės Hor vyninės durų ir netgi nepravėręs jų išgirdau gergždžiantį Hefaisto balsą:
- Aš vijausi, Mere. Patikėk. Jeigu ne tie akmenys, jis gal būtų išsikapstęs į paviršių. Bet jis taip trenkėsi... Nemačiau jo daugiau išnyrančio, net kai plaustu plaukiau, stabdydamas ir badydamas dugną kas pėdą...
- Vis viena tu kaltas, prakeiktasis!- atsiliepė Merė. - Tik per tave čia daugiausiai žūva žmonių! Kodėl tu negali savo darbų dirbti vienas?! 
- Mere, betgi taip nėra...
- Nėra?! Tu man nepasakok, ko nėra, gerai?!
- Mere, tu per daug karščiuojiesi... - išgirdau Kelio balsą.
- Aš savo pasakiau, - sudžeržgė Hefo stumiama kėdė. - Gerai, tebūnie aš vėl kaltas. Kaip nors išgyvensiu, Mere. 
Jo žingsniai artėjo prie durų.
- Kad tave kur fleitininkas išsivestų!- prakeikė mergina.
- Mere, liaukis!- riktelėjo susinervinęs Kelis. - Jis gal tikrai nekaltas, o tu...
- Šitas?! Nekaltas?! Nepasakok man!...
Durų rankena linktelėjo. Aš paleidau iš rankos lazdą.
- Sudiev, Mere, - atsisveikino Hefaistas ir atidarė duris. Jis žioptelėjo, išvydęs mane, išplėtė akis ir skėstelėjo rankomis, tarsi būtų išvydęs seną savo bičiulį.
- Sudiev, Hefai, - tyliai prakošiau pro dantis ir atsivėdėjęs žiebiau kumščiu į šunsnukio nosį, įversdamas senį atgal į vyninę. 

V dalis

Du  broliai

Antrą po Hefaisto išvydau mažąjį Timą, kuris, išvydęs mane, išplėtė savo nustebusias akis ir klyktelėjo nesavu balsu:
- Žiūrėk, Mere, vaiduoklis!
Merė sėdėjo už stalo, kurio kitoje pusėje buvo įsitaisęs Kelis. Jos veidas buvo paraudęs, akys net patinusios nuo šluostymo.  Ji žiūrėjo į mane tarsi į Lozorių, kurį Jėzus visai neseniai pašaukė prisikelti, tikriausiai dar net nesuvokdama, ar tikrai mane mato.
- Šunsnuki, tai tu mane upėje palaidojai, ar ne?!- aš pasilenkiau pakelti Hefaisto, kad galėčiau pavaišinti dar vienu geru smūgiu, tačiau atsitokėjo Kelis, kuris iki šiol stebėjo mano pasirodymą prasižiojęs iš nuostabos. Jis pašoko nuo kėdės ir atplėšė mane nuo medžiotojo, pačiupęs kaip kokį kačiuką už pakarpos.
- Ei, tik nepradėkite čia kultis, aišku?! - stūgtelėjo jis galingu balsu.
- Šitas išdavikas to nusipelnė! - niršau, spurdėdamas jo rankoje.
- Mes tuoj viską išsiaiškinsime! - antru tvirtu judesiu Kelis mane pasodino į kėdę. - O tu nespurdėk!
Hefaistas purtydamasis spjaudėsi kraujais. Vis dėl to man pavyko suknežinti jam nosį, dėl ko netgi pasijutau geriau. Įsitikinęs, kad aš nebebandysiu pasiekti medžiotojo, Kelis paleido mano marškinius ir padėjo Hefui atsistoti, prieš tai rūpestingai ištraukęs jo revolverį ir paspyręs šalin „Enfieldą“.
- Kad tave kur sutrauktų... - nusispjovė Hefaistas. - Jauniklis pavaišino mane mano paties kraujais...
Pažvelgiau į Merę, kurią trumpam buvau primiršęs. Mergina jau stovėjo ir nenuleido nuo manęs akių. Jose tegalėjau išskaityti nemenką susirūpinimą.
- Sveika, Mere, aš...
- Kur, dėl Dievo meilės, tu buvai?!- pratrūko ji, žengdama artyn. - Kas tau nutiko?!
- Šitas šunsnukis mane paliko mirti, - linktelėjau galva Hefo pusėn. - Juk taip, Hefai? Paaiškink, man, kodėl tau tas fakelas buvo toks svarbus?! Kodėl nenorėjai man nuleisti virvės?!...
- Raminkis…- man į krūtinę vėl įsirėmė Kelio ranka.
- Kur judu buvote?- staiga sustojo Merė, nors jau beveik siekė mane paliesti. - Benai... kur tave paliko mirti?
Meluoti nebuvo prasmės. Jeigu ne aš, tai Hefas, vien iš keršto galėjo pasakyti visą tiesą, net jeigu ir užsitrauktų visų čia esančių nemalonę.
- Jis mane įstūmė į fleitininko irštvą, - išspaudžiau. - Ir paliko ten, apačioje...

Sunku tai buvo, bet visgi prisiverčiau pažvelgti Merei į akis. Užtai mergina užsimerkė, tarsi pajutusi kažkokį skausmą. Ji staiga apsipylė ašaromis ir pasileido bėgti link durų.
- Mere!...
Durys trinktelėjo, skubių žingsnių garsas nutolo. 
- Palik ją, - tyliai pasakė Kelis. - Kai nusiramins, pati ateis.
Hefaistas šluostėsi kraują, piktai dėbčiodamas į mane. Jis neketino manęs pulti – bent jau akivaizdžiai to neparodė. Netgi paliko savo šautuvą ant grindų.
- Atiduosi jį man rytoj, seni, - pratarė Keliui, nerangiai traukdamasis prie durų. Pastarasis ramiai linktelėjo ir vėl nužvelgė mane. Bet jis manęs niekuo nebandė apkaltinti. Bent jau dabar.
- Timai, gal gali atnešti mums vyno? Štai tau visas svaras, vaiki.
Timas apsidžiaugė gavęs pinigą ir skubiai nuskuodė į rūsį. Kelis patogiau įsitaisė kėdėje.
- Papasakok man viską, - paprašė manęs ramiu balsu. - Tik nesikarščiuok, gerai?
Linktelėjau, vis dar giliai alsuodamas po susitikimo su išdaviku, tada pasistengiau nusiraminti ir susikaupti. Manęs klausėsi ne tik Kelis. Vyninėje sėdėjo dar trys vyrai, kurie taip pat domėjosi tuo, kas ką tik įvyko. Ir išgirdę apie fleitininką, jie taip pat panoro tapti istorijos liudininkais.

Pradėjau viską iš pat pradžių. Iš pradžių žodžiai painiojosi mano lūpose, bet kai Timas atnešė Kelio užsakytą vyną ir pastarasis man davė atsigerti, pasakoti paliko lengviau. Prisiminiau viską smulkiai tos nelemtos vietos, kai Hefas įkalbėjo mane traukti „žvejoti“. Istorijos dalį apie Merę nutylėjau, bet Kelis manęs nė žodeliu nepertraukė, kad pasitikslintų nutylėtas detales. Kai papasakojau apie persikėlimą per upę plaustu, jis tik šyptelėjo, o vienas iš klausytojų tyliai sumurmėjo: „senis visada pasiruošęs...“. Tos dalies, kur mudu keliavome mišku iki čiabuvio kaimelio griuvėsių, nekomentavo niekas, o kai pradėjau pasakoti apie skylę žemėje, visi net palinko į mane susidomėję. Ties šia pasakojimo vieta aš padariau menką pauzę, kad praskalaučiau gerklę. 
Iš patirties žinojau, kad panašios istorijos paprastai po visko taip išdailinamos, kad po kažkelinto perpasakojimo jos gerokai pasikeičia. Aš buvau pavargęs, todėl šitai stengiausi praleisti. Įtariu, lakoniškas fleitininko išvaizdos, jo veiksmų ir įtarimų dėl jo esmės nupasakojimas vyrams ir taip paliko nemenką įspūdį.
Ties ta vieta, kur Hefas mane išdavikiškai paliko, aš vėl praskalavau gerklę.
- Tiesiog šiaip sau nuėjo šalin?- paklausė vienas iš nepažįstamos trijulės įtariu balsu.
Aš niūriai linktelėjau. Papasakojau iki tos vietos, kur radau prie žemės prismeigtą Semą, tada klausytojai vėl palinko į mane. Kelis net prasižiojo.
- Kad mane kur! O aš maniau, jie nešneka! - sušuko jis.
- Apaštalai nešneka, - sutikau su juo, linkčiodamas. - Aš kalbėjausi su Semu, o ne su apaštalu. Semas yra jo viduje, tarsi užrakintas gyvoje skrynioje.
- Dieve aukščiausias!... Ar tu įsitikinęs dėl to, ką jis sakė apie fleitininką?
- Pavadino lėle. Paprasta lėle, grojančia savo melodiją. Patikėk, šių žodžių aš niekada nepamiršiu.
- Vadinasi, turi būti lėlininkas?
Linktelėjau kiek abejodamas ir staiga pažvelgiau į laikrodį. Merės nebuvo jau pakankamai ilgai, o aš to net nepastebėjau.
- Merė... - aš atsistojau ir pažvelgiau į Kelį. - Jos senokai nėra. Einu jos ieškoti. Ir taip ilgai čia sėdžiu. Atleiskite, vyrai...
Jie atsisveikino su manimi ir pradėjo tarpusavyje aptarinėti tai, ką išgirdo iš manęs. Vėl minėjo fleitininką...

- - -

Lauke jau buvo visiškai tamsu. Tyli Afrikos naktis be menkiausio vėjelio. Tik žvaigždžių nesimatė –  užstojo užslinkę debesys. Ore kvepėjo lietumi, nors ant mano drabužių nenusileido nei vienas lašas. 
Kiek toliau pakabintas žibintas iš tamsos išplėšė nedidelį gatvės ir pastatų fragmentą. Kažkur ties posūkiu į Mončio bažnytėlę kabėjo antras žibintas. Tarp jų vyravo nesuprantama tamsa. Aišku buvo tik tiek, kad gatvelėje, iki antrojo žibinto nebuvo jokio gyvo padaro.
- Mere!- sušukau.
Mano balsas nukeliavo į niekur. Nesulaukiau net menkiausio aido, tik Teršetas atsakė tyliu vandens gurguliavimu. 
Vaikščioti tokioje tamsybėje be žibinto buvo siaubingai nesmagu. Aš sugrįžau į vyninę paieškoti atliekamo. Viduje vis dar aptarinėjo fleitininką.
Staiga ir aš pagaliau supratau, kaip man įgrisusios kalbos apie tą padarą. Šį vakarą tiesiog nebenorėjau nieko apie jį girdėti.
Timas uždegė žibintą ir aš išėjau, pasiryžęs žūtbūt surasti merginą.

Mano žibinto skleidžiamos gelsvos šviesos atšvaitai šokinėjo į visas puses lyg nenustygstantys vaiduokliai. Gatvelėse nebuvo nė gyvos dvasios, o juodos apleistų namų langų skylės atrodė dar labiau bauginančios nei tada, kai išvydau jas pirmą kartą. Žibinto skleidžiamos šviesos rate aš jaučiausi tarsi uždarytas į dėžę.
- Mere!...
Jokio atsakymo, bet... ar tik priekyje ką tik kažkas krustelėjo?
Vaizduotė piešė įvairiausius paveikslus ant to neįveikiamo juodo fono prieš mano akis. Akimirką netgi susidarė įspūdis, jog žiūriu į nenormalaus dydžio fleitininko apsiausto vidų, ir vis lendu į tą tamsą, tarsi tikėdamasis surasti KAŽKĄ pačiame gale. Atrodė, kad iš tos tamsos mane vis dar stebi tos pačios nematomos lėlės akys.
- Mere!
Merginos vardas buvo tarsi priemonė sustabdyti nenutrūkstamą vaizduotės darbą. Man buvo baisu vienam klajoti.
Vėl sustojau, nes dabar aiškiai išgirdau žingsnius, artėjančius į mane. Nejučia užčiuopiau vienintelį savo ginklą – peilį...
- Mere?...
Žingsniai artėjo. Jų savininkas netgi sušnarpštė nosimi kaip koks apaštalas.
- Kas ten?
- Aš...
Iš tamsos išniro moteriškas veidas. Tai buvo užeigos, kurioje gyvenau, savininkė. Ji nešėsi su savimi papilkėjusį nuo dulkių maišą.
- Jūsų ilgai nebuvo, ponaiti Hantli... - tyliai pratarė ji, žiūrėdama į mane apvaliomis akimis. - Ką jūs čia darote tamsoje su žibintu?
- Ieškau Merės. Gal matėte ją?
- Ne. Bet girdėjau kažką bėgantį į laukus, tolyn nuo Verdės. Štai ten. Gal medžiotojas, o gal ir žvėris. Geriau grįžkite. Merė pati suras kelią namo. Ji pažįsta apylinkes kaip savo vyninę, patikėkite manimi.
Ji kilstelėjo savo maišą ir pasuko į užeigos pusę.
- Vakarieniausite?- stabtelėjo prisiminusi.
- Ne, ačiū...
- Tada labos nakties. Paliksiu duris neužrakintas.
- Labanakt.
Kiek palaukiau, kol moters žingsniai sutirpo nakties garsuose, tada ryžtingai žengiau šeimininkės nurodyta kryptimi. Žibinto šviesoje vėl nebemačiau jokio gyvo padaro, o mano vaizduotė vėl įsišėlo piešti visokius baugius vaizdinius, todėl judėti į priekį atrodė lengviau nei stovėti vietoje.
Iš tamsos išniro juodi žolių kupstai. Prieš mane prasidėjo laukinė savana.
Sveikas protas maldavo sukti atgal ir pasinaudoti šeimininkės pasiūlymu. Aš to tikrai troškau, bet kažkodėl dariau priešingai, kartodamas mintyse, jog elgiuosi neprotingai.
- Mere!!
Man atsakė žemas, sodrus grumėjimas iš aukštumų. Aš net nepastebėjau žaibo blykstelėjimo. Greičiausiai tai įvyko toli už nugaros.
Pasileidau bėgti per kupstus, aklai mosuodamas žibintu prieš save ir mintyse kartodamas, kaip tai kvaila ir pavojinga. Greičiausiai mergina pati pastebėjo audros ženklus ir nuskubėjo namo. „Grįžk ten pat ir tu, Hantli...“- pamaniau sau, braudamasis per aukštus kupstus.
- Mere!!!- surikau, pats gerai nesuprasdamas, kodėl aš vis dar čia.
Staiga iš dešinės atsklido silpnas garsas. Įsiklausiau sustingęs, vildamasis, jog išgirsiu būtent tą balsą, kurio man reikia.

Dangų perskrodė laužyta ugnies linija, nušviesdama savaną melsva šviesa. Tik kelioms akimirkoms iš tamsos išniro netoliese stovintys medžiai, suraitę savo šakas į plėšrias grimasas. Lingavo žolės, pajutusios šalto vėjo dvelksmą... Garsas, jeigu jis ir pasikartojo, buvo nustelbtas pragariško grumėjimo. Krūptelėjau iš netikėtumo ir vėl pasileidau bėgti. Dabar jau į dešinę, į nesuprantamo garso pusę.
- Mere!!! Mere, kur tu?!
Kvaila. Lygiai taip pat galėjau prisišaukti ir plėšrius žvėris, beieškančius prieglobsčio nuo būsimo lietaus.
Bet ne – aiškiai išgirdau silpną dejonę. Ji buvo gana tolima ir man pasirodė, jog girdžiu ją sklindančią nuo medžių pusės.
- Mere?!
Šauksmą vėl palydėjo blykstelėjimas. Tiksliau, netgi keli. Atrodė, kad tolumoje įsižiebė šviesos stulpas, nukreiptas į kalno šlaitą. Supratau, kad bet kokį Merės atsakymą tuoj nustelbs trenksmas. Padėjau žibintą ant žemės ir užsikišau ausis.
Bamm!!! 
Atrodė, jog trenksmas prispaus prie žemės. Po jo sekė keli tylesni šūviai, tada aš čiupau žibintą ir dar kartą pašaukiau Merę.
Dabar aiškiai išgirdau jos balsą. Nuo medžių. Ji atsiliepė ir iš karto sušuko dar kai ką. Kažkas tame balse privertė mane sunerimti dar labiau.
Žaibai ėmė čaižyti dangų jau nenutrūkstamomis ugnies linijomis, kas nežadėjo nieko gero. Vėjas sustiprėjo, žibintas ėmė šviesti su trumpais pertrūkiais, grasindamas visai užgesti. Bet aš dabar mačiau medžius. Iki jų buvo visai nedaug...
- Benai, stok!!!
Melsvoje šviesoje išvydau ją. Merė gulėjo ant žemės, žiūrėdama į mane užverktomis akimis ir tiesdama į mane ranką su atkištu delnu, tarsi gindamasi. Nesuprasdamas ištiesiau į ją žibintą ir viską pamačiau – Merę ir du metalinius spąstų rinkinius, paliktus medžiotojų. Vieni kaip tik gulėjo prieš mane, godžiai pražioję aštrius nasrus.
Kiti, visi kruvini ir įsitempę, laikė suspaudę Merės koją. Mergina buvo mirtinai išbalusi ir smarkiai drebėjo.
- Mere!... Dieve aukščiausias, kaip tu...
Klausinėti buvo beprasmiška. Nieko nelaukdamas padėjau žibintą ir atsiklaupiau prie įrenginio. Nieko nenusimaniau apie tokius spąstus, todėl iš pradžių pabandžiau tiesiog praskėsti jų nasrus. Po mano nevykusio ir nesėkmingo bandymo Merė sukūkčiojo ir ėmė giliau kvėpuoti. Jai turėjo velniškai skaudėti, nes ašmenys ilsėjosi giliai įsikirtę į jos koją.
Staiga ji man trinktelėjo kumšteliu.
- Niekšas! Apgavikas! Prakeiktas melagis!... Ach, kad aš tavęs daugiau nematyčiau! Kad mano akys apaktų!...
- Mere, nusiramink. Aš labai gailiuosi...
- Nė velnio tu nesigaili! Pardavei savo sielą apsėstam Hefaistui! Jau geriau būtum šėtonui...
- Taip, Mere. Aš sulaužiau savo pažadą ir esu niekšas. Gali manęs nekęsti, bet leisk man pasirūpinti spąstais!
- Išnyk! Man to nereikia! Jau geriau aš pasiliksiu čia, kad nematyčiau tavęs ir kitų apsėstų Verdės medžiotojų!- suklykė ji skausmo kupinu balsu.

Man ant galvos nukrito pirmieji lietaus lašai. Akimirką klūpojau, žiūrėdamas į raudančią Merę, tada vėl ėmiausi spąstų.
Mechanizmas, nors ir nepažįstamas, geriau apžiūrėjus pasirodė beesąs visai paprastas. Ašmenis spaudė plieninis žiedas, kurį tereikėjo nuspausti žemyn ir visos kitos dalys būtų atsipalaidavę. Bet nulenkti žiedą taip pat pasirodė nelengva. Juolab tai reikėjo padaryti kaip galima mažiau judinant merginos koją.
Lietus jau pliaupė kaip reikiant, mano žibintas vos laikėsi ant šlapios žemės. Aš sukandau dantis ir nuspaudžiau žiedą.
Jis cyptelėjo savo metaliniu balseliu ir nenoriai pasidavė per kelis colius žemyn. Merė sudejavo iš skausmo, tačiau žiedo paleisti jau negalėjau – tamprus metalas būtų sugrąžinęs jį atgal ir galbūt netgi įrėžęs ašmenis giliau nei prieš tai. Tikriausiai medžiotojai žiedus nulenkdavo prispaudę batu, kad rankomis galėtų užtaisyti ašmenis. Aš tokios galimybės neturėjau. Galėjau tik suspausti mechanizmą abejomis rankomis ir žiūrėti, kaip ašmenys patys lėtai veriasi, nenoriai lįsdami iš žaizdos. Merė suklykė, trūktelėjo koją ir išlaisvino ją. Nusviedžiau spąstus šalin, kur jie iš karto susičiaupė, žiedui nuslinkus į patį galą. Tuo pat metu mano žibintas užgeso.

- - -

Gamta aplink mus pašėlo. Lietus pliaupė kaip iš kibiro, vietomis susiliedamas į lūžtančias vandens sienas. Žolę visiškai priplojo prie žemės, sumaišė su ja ir po mano kojomis žliugsėjo košė, kuri darėsi vis klampesnė.
Merė mano rankose nematė viso šito košmaro. Ji buvo be sąmonės. Nepastebėjo nei nesibaigiančių žaibų, žaižaruojančių šimtais melsvų atspindžių besiraitančiose lietaus sienose ir rodančių man kelią, išplėšdami iš tamsos juodus Verdės pastatų siluetus, negirdėjo ir pragariško dundesio. Greičiausiai nepajuto ir savo namų šilumos, kai įnešiau ją į vidų. Abu buvome permirkę iki paskutinio siūlelio. Mano skrybėlę nuplovė nuo galvos ir greičiausiai palaidojo purvyne.

Kelis pašoko ir nustebęs bei išsigandęs žiūrėjo į mudu, prasižiojęs tarti kažkokį žodį iš savo pasakojimo.
- Daktarą!- riktelėjau, nešdamas merginą link jos kambario. - Ir padėkite man kas nors!
Kelis be žodžių prišoko prie manęs ir be žodžių paėmė Merę ant savo rankų. Dabar aš pajutau, kaip smarkiai gelia maniškes.
- Kur judu buvote?! – suriko jis, braudamasis su našta pro duris, kurias jam atvėriau.
- Radau ją savanoje.
- Kad tave kur plynios, ką tu jai pasakei, kad tiek išvedei iš pusiausvyros?
Atidariau Merės kambario duris ir Kelis paguldė merginą ant jos lovos.
- Dabar tai nesvarbu, - pasakiau. - Reikia daktaro!
- Liepiau Timui pakviesti. Tikriausiai neišgirdai.
Iš tiesų, neišgirdau... Buvau pernelyg susijaudinęs ir išsigandęs, kad pamatyčiau ir išgirsčiau viską aplinkui.

Kelis tuo tarpu apžiūrėjo Merės koją ir nustebęs sumurmėjo sau panosėje:
- Tegu mane skradžiai nutrenkia, jeigu tai ne spąstų žymės!...
- Taip ir yra, - linktelėjau, traukdamas nuo komodos tvarkingai sudėtus patalus. Išskleidžiau antklodę ir kartu su Keliu užklojome Merę, stengdamiesi neliesti kojos. Mergina silpnai kvėpavo, pati buvo tokia išbalusi, tarsi kūne nebūtų likę nė lašo kraujo.
Į vidų įbėgo visas šlapias Timas, jam iš paskos žengė jauna mergina, kurią pamatęs Kelis iš karto nušvito. Iš pirmų frazių tarp judviejų aš supratau, kad gydytoja – ta pati Karolina, apie kurią nuotykių ieškotojas kalbėjo su aiškiai juntama meile balse.

Karolina pažvelgė į Merę, nutraukė antklodę ir truputį paniuro.
- Ją reikia nurengti ir šiltai apkloti, - nusprendė. - Viską darysiu viena. Atneškite karšto vandens ir visi išeikite. Jeigu reikės pagalbos, aš pakviesiu.
Aš būčiau mielai pasilikęs, tačiau Kelis išgrūdo mane pro duris kartu su apsiašarojusiu Timu.
- Patikėk manimi, Benai, geriau jos netrukdyti kai dirba, - paaiškino man nuotykių ieškotojas. - Savo darbą Karolina gerai išmano. Ir persirenk pats, nes sušalsi.
Nejaučiau jokio šalčio. Kai jam tai pasakiau, Kelis tik atsirėmė į sieną ir suraukė antakius, tarsi kažką prisiminęs.
- Kokie tai buvo spąstai?
- Ką?... - sutrikau.
- Spąstai. Kokie jie buvo?
- Dėl Dievo meilės, Keli, aš nežinau! Pirmą kartą gyvenime spąstus rankose laikiau!
- Papasakok man, kaip jie atrodė.
- Metaliniai ašmenys, kuriuos suveria plieninis žiedas, - pasakiau gerai pagalvojęs.
- Mes juos vadiname „nasrais“. Tikriausiai tai buvo Makbraido palikti „nasrai“. Žiedas paprastai nusispaudžia atsistojus ant jo visu savo svoriu. Tikiuosi, tu tai greitai išsiaiškinai ir nekankinai Merės?
- Aš jį nulenkiau rankomis...

Kelis palenkė galvą ir pakreipė, tarsi neišgirdęs. Jis atrodė nustebęs. Tačiau nieko man nepasakė.
Po neilgos tylos daug tyliau paklausė:
- Ar tai dėl Hefaisto?
- Iš dalies, - nenoriai linktelėjau. - Kvailys buvau, kad juo pasitikėjau.
- Na, dabar tu daug geriau žinai Hefą. - Kelis uždėjo savo didelę leteną man ant peties. - Ir galbūt nesi toks jau didelis kvailys. Jeigu ne šis tavo nuotykis, mes galbūt ir nebūtume sužinoję tų svarbių naujienų, kurias papasakojai.
Šie jo žodžiai privertė mane sunerimti.
- Ką jūs ten sugalvojote, Keli?- paklausiau griežtai.
- O tu kaip manai? Surasti lėlininką, žinoma.
Jis apsisuko ir nuėjo link durų.
- O tu pagalvojai, kad jo gali nebebūti gyvo?- šūktelėjau. - Per daug laiko praėjo, Keli. Fleitininkas greičiausiai tėra jo palikimas, veikiantis pats savaime.
- Visko gali būti, - sutiko milžinas. - Bet pirmiau reikia tai patikrinti. Ar vyksi su mumis?
- Ne, - griežtai atsakiau. - Nė už ką gyvenime!
Jis apsisuko ir dingo už durų, o aš staiga pajutau, koks esu sušalęs. Timas atnešė karšto vandens ir pro praviras duris spėjau pamatyti gydytoją, apžiūrinėjančią Merės žaizdas. Paskui berniukas išėjo, uždarė duris ir didelėmis akimis pažvelgė į mane.
- Ar ji mirs, Benai?...
- Ne, vaiki. - Paglosčiau jo susitaršiusius plaukus. - Žmonės nuo tokių žaizdų labai retai miršta.
Aš atsisėdau ant grindų, prie sienos ir pažvelgiau į Timą.
- Pažadėk man vieną dalyką, Timai. Niekada nelaužyti savo pažadų, gerai? Kad ir kaip norėtųsi, kad ir kokia jėga verstų... Nes pažadai... sulaužyti pažadai gali žmones pražudyti.
- Ar tu sulaužei pažadą Merei?- pasmalsavo išsigandęs Timas.
- Taip, vaiki. Kvailys buvau, didelis kvailys! Todėl paklausyk didelio kvailio ir pats taip nedaryk.
- Pažadu... - pasakė Timas ir dar kartą pakartojo. - Tai ar ji mirs?
- Ne. Aš suspėjau pas ją laiku. Tikiuosi, kad suspėjau...
Sėdėjome tylėdami, klausydamiesi garsų, sklindančių iš vyninės ir stengdamiesi išgirsti tai, kas vyko Merės kambaryje. Ten buvo tylu. Netgi gydytojos krebždesio nesigirdėjo. Mane vėl ėmė purtyti drebulys.
- Aš gal jau eisiu, Timai... - sunkiai pakilau. - Ateisiu iš ryto. Jeigu Merė pabus anksčiau, perduok jai, kad labai gailiuosi...
Timas tylėjo, todėl aš daugiau nieko neprašiau.

Nepasakosiu Jums smulkiau, kaip tą vakarą sugrįžau į savo kambarį ir atsiguliau miegoti alkanas. Mano kambarys neturėjo nieko, į ką galėčiau žiūrėti, nemiegoti ir galvoti. 
Todėl aš miegojau.

- - -

Pabudau labai anksti. Vakarykščiai mano drabužiai jau buvo sausi, nuotaika prasta ir aš skubėjau jos taisyti. Man reikėjo pasikalbėti su Mere.
Deja, ji vis dar nebuvo pabudusi, o Karolina nenorėjo manęs palikti su ligone vieno, dėl ko aš supykau ir netgi pradėjau įtarinėti, ar tik nebus jie susimokę neleisti manęs prie Merės. Po kelių valandų pasirodė ir Kelis, bet naudos iš jo buvo tik tiek, kad jis patvirtino savo draugės žodžius: aš negalėjau būti šalia savo mylimosios.

Diena pasitaikė tyki ir ūkanota. Visas slėnis skendėjo lengvo rūko tumuluose, o saulės dar nesimatė per pilkšvus debesis. Žemė pamažu garavo, lėtai merkdama Verdės gyventojų rūbus, tačiau buvo gana šilta ir aš drėgme nesiskundžiau. Kurį laiką kažko laukiau prie Hor vyninės durų, vaikštinėdamas nuo vieno kampo prie kito, tada nusprendžiau, kad šiandien gana kankintis ir nutariau pasivaikščioti.
Gatvelėse, kaip ir visada, žmonių buvo nedaug. Aš lėtai traukiau link senojo forto, mąstydamas apie tai, ką reikės pasakyti Merei, kai mergina atsigaus. Minčių, lyg tyčia, nebuvo jokių, nes niekaip nepajėgiau įsivaizduoti Merės reakcijos. Jau spėjau savo kailiu patirti jos ūmų elgesį, tad nutariau, kad viską bus geriausia palikti tai akimirkai, kai galvoti apie melus nebėra kada. Vadinasi, nebus tikslo ir meluoti.
- Benai, Benai!- nuskardėjo šauksmas man už nugaros. Balsas buvo Timo, o pats vaikis bėgo į mane šlubuodamas viena koja, nes mokasinas buvo nusmukęs ir vos laikėsi, pusiau užmautas ant jos. Paskutinius kelis žingsnius jis atstrykčiojo ant vienos kojos, bandydamas užsimauti dešine nelemtą mokasiną.
- Labas rytas, Timai. Tu iš kur?
- Iš Semo Naraino sandėlio! Atvažiavo diližanas!- išpyškino Timas vienu atsikvėpimu. - Atvyko penki nauji žmonės. Gal nori pasižiūrėti?
- Galbūt vėliau. Tu matei juos?
- Aha. Du vyrai ir trys moterys. Viena senė, dvi jaunesnės. O abu vyrai beveik vienodo amžiaus, man atrodo. Galbūt medžiotojai.
Visa tai Timas pasakojo tokiu rimtu veidu, kad neišlaikiau ir nusišypsojau.
- O ką dar šiandien sužinojai?
- Makbraidai prie savo namelio pastatė vežimą ir krauna į jį daiktus. Visi trys. Manau, jie išvažiuoja iš Verdės.
- Išvažiuoja?- nustebau. - Kur?
- Bet kur. Į Džibutį, galbūt. Visada šitaip -  kai tik ateina fleitininkas, kas nors būtinai išvažiuoja.
Timas nulenkė galvą ir pabaigė taisytis mokasiną. Staiga man pasirodė, jog vaikis kažko nuliūdo.
- Pernai išvažiavo du mano draugai, - tyliai pasakė jis. - ar tu irgi išvažiuosi?
- Dar nežinau, Timai.
- Medžiosi fleitininką?

Klausimas buvo netikėtas, bet atsakymą aš gerai žinojau. Buvau apsisprendęs dar tada, kai vienas keliavau į Verdę, visa širdimi nekęsdamas Hefaisto.
- Nemedžiosiu. Tegu Hefas medžioja.
Timas iš karto pralinksmėjo ir linktelėjo:
- Taip, tegu senis medžioja, - pritarė. - Jis tuo jau labai seniai užsiima.
Mudu lėtai žingsniavome link Semo Naraino sandėlio, kur neseniai sustojo Timo apkalbėtas diližanas. Beje, Semas Narainas buvo tas pats zombis, kuris kalbėjosi su manimi. Apaštalas buvo ir Narainas, ir Makbraidas. Galbūt net ir dar kas nors, kas jį anksčiau nužudė.
- O kodėl jis tai daro, Timai?
- Tu apie Hefą?
- Aha...
- Tiksliai nežinau. Kartą iš Mončio girdėjau, jog seniai seniai vienas apaštalas žuvo nuo jo žmonos rankos ir ji pati tapo apaštale. Todėl Hefaistas nusprendė atkeršyti už ją.
- Ir vis dar nesėkmingai, - sumurmėjau, sustodamas prie sandėlio kampo.

Gelsvas diližanas ilsėjosi pavėsyje, arkliai ganėsi aptvare, o keleiviai greičiausiai jau buvo išsikraustę su visais daiktais į užeigą, kurioje buvau apsistojęs ir aš. Vežikas sukiojosi apie diližaną, tikrindamas ratus, bet jis manęs nedomino. Jis buvo iš tų žmonių, kurie pastebimi ir greitai pamirštami, nebent su savimi nešiojasi neužmirštamą istoriją, kuria mielai dalinasi vos susipažinęs su svetimu.
Bet jis nenorėjo susipažinti. Abejingai man linktelėjo ir vėl ėmė krapštytis su ratu.
- Eime, - pakvietė Timas. - Man atrodo, mes rasime ką nors vyninėje. Visos naujienos paprastai suplaukia arba ten, arba į svečių namus.

Aš vyliausi pamatyti Merę, todėl mielai sutikau. Timas grįžo jau kita gatvele, tad man pasitaikė puiki proga pamatyti tai, kas vyko prie Makbraido našlės namo. Moters net našle pavadinti negalėjai, nes šiaip jos vyras buvo gana gyvas ir lakstė kažkur po kalnus su kitais, panašiais į jį.
Vežimas stovėjo prie namo durų, toks visai nedidukas, papilkėjusio nuo senatvės medžio, bet dar visai tvirtai atrodantis. Vaikinas ir mergina krovė į jį supakuotus daiktus, motina padavinėjo ryšulius pro praviras duris.
Mudu su Timu pasisveikinome praeidami, ponia Makbraid atsakė tyliu balsu, bet jos veide neišvydau nė pėdsako šypsenos ar džiaugsmo. Jos žvilgsnis buvo absoliučiai abejingas. Vietoje manęs galėjo būti ir pats fleitininkas – greičiausiai ji būtų linktelėjusi jam ir toliau krovusi daiktus į savo vežimuką.
Jos vaikai atrodė šiek tiek linksmesni. Žinoma, juk jie buvo name ir nepamatė viso to, ką išvydo vargšė moteris. Be to, jie buvo jauni, o jaunystė greitai pamiršta patirtas baisias akimirkas.
Lygiai taip ir aš baigiau pamiršti tą siaubą, kurį išgyvenau miške, paliktas apsėstojo Hefaisto.

Užeiga nebebuvo tokia tuščia, kokią palikau prieš išeidamas iš jos pasivaikščioti. Hefaisto joje nebuvo, Kelis taip pat kažkur klajojo su savo reikalais, tačiau suradau du jaunus vyrukus, sėdinčius pačiame kampe ir smalsiai besidairančius. Tikriausiai jie šaukė vyninės šeimininkę ir nekantriai laikė jos ateinančios. Bet, kadangi Merė gulėjo savo kambaryje be sąmonės, prižiūrima Karolinos, vienintelis vyninės šeimininkas buvo Timas, ką tik įbėgęs į vidų su manimi. Pamatęs svečius, jis tarsi tik dabar atsitokėjo ir skardžiu balsu paklausė, ko ponai norėtų.
- Tai tau!- nustebo vienas iš jų. - Pasirodo, čia aptarnauja patys svečiai! Tu mums šeimininkę Hor surask, vaike!
- Ji serga, - atsakė Timas. - O aš buvau išbėgęs pasiklausyti naujienų. Ko norėsite? Turiu vyno, alaus ir pakenčiamo konjako.
Šiuos žodžius Timas buvo mintinai išmokęs iš savo sesers, nes jis pats tikriausiai vargiai būtų atskyręs pakenčiamą konjaką nuo gero ir patį konjaką nuo romo ar alaus. Nepaisant to, jo žodžiai privertė svečius nuoširdžiai pasijuokti nuostabos juoku. Dar spėjau įsidėmėti, jog angliškai vienas jų kalbėjo su ryškiu akcentu.

Abu vyrukai buvo vyresni už mane, apsivilkę naujutėlius, tamsiai pilkus apsiaustus, kurie greičiau tiko Londono gatvėms, nei Afrikos laukams. Pro prasegiotus atlapus matėsi balti kaip sniegas marškiniai ir juodos liemenės. Abiejų pirštinės ilsėjosi bendroje krūvoje ir aš nusistebėjau, kaip jie jų dar neišmetė pakeliui į Verdę. Šitaip apsirėdžius, kelionė turėjo būti velniškai karšta.
Abu buvo užsiauginę kruopščiai prižiūrimas barzdeles, visiškai vienodo stiliaus. Geriau įsižiūrėjęs pamačiau, kad jų veidai turi daugiau panašumų, nei jų vienoda apranga. Abiejų akys žvelgė vienodai skvarbiai, išdidžiai, vienodai riestos buvo ir jų nosys. Truputį skyrėsi veido formos, bet tai buvo menkniekis.
Prieš mane sėdėjo du broliai.
- Vyno!- šūktelėjo apskritaveidis ir mostelėjo savo broliui, kad tas surimtėtų. Pastarasis, labiau pailgo veido, linktelėjo pritardamas ir įbedė aštrų žvilgsnį į mane. Aš mandagiai pasisveikinau ir įsitaisiau savo mėgiamiausioje vietoje, prie lango. Būčiau kilstelėjęs skrybėlę, bet ji buvo sumaišyta su žemėmis kažkur savanoje, tad vaikščiojau be jos.
Jie mandagiai kilstelėjo savo skrybėles, o apskritaveidis dar pridėjo:
- Taip, žinoma! Sveiki, pone! Aš kaip tik pamaniau, ar tik nesurasiu šioje Dievo palytėtoje vietoje vieno žmogaus, kuris malonėtų mus supažindinti su vietinėmis keistenybėmis? Gal tai būsite jūs? Aš esu Albrechtas Nikolas. Tiesiog Nikolas, jeigu jums tai labiau patinka. O čia mano brolis Polas. Mes vokiečiai, kaip jau supratote. 
Pailgaveidis draugiškai linktelėjo.

Aš pakilau ir persėdau prie gretimo stalelio, kad galėčiau geriau juos matyti, prieš tai pasakęs savo vardą ir pavardę.
- Jus šiaip sau domina Verdės liaudis, ar tamstos susiruošėte čia apsistoti ilgesniam laikui?- pasidomėjau.
- Tai nuo daug ko priklausys, - nusišypsojo Nikolas. - Ar labai draugiški čia žmonės, ar labai daug žvėrių aplink bėgioja ir pagaliau – ar priims Verdė dar du medžiotojus?
Aš nesmagiai pasimuisčiau kėdėje, išgirdęs apie žvėris ir medžiotojus. Broliai Albrechtai mažiausiai atrodė panašūs į tokius. Būčiau palaikęs juos paprasčiausiais turčiais, kurie nusprendė išsiruošti į nediduką žygį. Galbūt netgi tam, kad pamatytų, kaip atrodo liūtas ar dramblys.
- Medžiotojų... - pakartojau pusbalsiu. - Jūs rimtai čia nusprendėte medžioti?
- Kodėl gi ne? Jūs prieštaraujate šiai idėjai?
- Ne. Aš tik nustebau, kad niekas už Verdės ribų neperspėjo jūsų, kokie pavojingi šie medžioklės plotai.
- Priešingai!- susižvalgė broliai ir aš pastebėjau, kaip sužibo jų akys. - Pirkliai labai gyrė šias vietas ir žadėjo nupirkti trofėjus aukščiausiomis kainomis! Nė vienas jų neužsiminė apie jokius pavojus. Bet prašau, papasakokite dabar!
- Taip, papasakokite apie tuos nepaprastus žvėris!- pritarė broliui Polas.
Aš jau išsižiojau jiems pasakoti apie fleitininką, kai staiga susigriebiau, kad šiuo metu tokia istorija greičiausiai nepadarys visiškai jokio poveikio. Galbūt netgi priešingai – Polas ir Nikolas palaikys mane daugiau ar mažiau pamišusiu. Aš ir pats būčiau vargiai patikėjęs, jei savo akimis nebūčiau išvydęs viso parado, atžygiavusio išsivesti vargšo Makbraido.
- Jie tikrai nieko jums nepasakojo?- pasitikslinau.
- Dar geriau! Jie parodė mums visus tuos kailius, kuriuos nupirko iš čionykščių!- pasakė Nikolas. - Daugiau man nieko ir nereikėjo. Aš esu aistringas medžiotojas ir puikus šaulys, todėl nusprendžiau pats surasti tuos nuostabius gyvūnus ir sumedžioti juos!
Polas palinkčiojo ir atsikrenkštė į delną:
- Tai apie kokius ten pavojus užsiminėte, pone Hantli?

Aš galvojau, ką jiems atsakyti, o mano galvoje sukosi įkyrus klausimas: kodėl jie pasirodė dabar, o ne pavasarį? Fleitininkas būtų vieną gražią akimirką pasirodęs ir broliai Albrechtai nepalaikytų vargšo Beno bepročiu. Dabar aš turėjau papasakoti jiems istoriją ir užsitarnauti nemalonų titulą. Nes jiedu tikrai nebuvo tokie patiklūs. Be to, Verdės istorija lengvai galėjo būti suprasta atvirkščiai. 
Ak, kaip aš troškau, kad dabar su manimi būtų Kelis!...
Bet kaip tik tuo momentu pasirodė susirūpinęs Timas ir prisiartinęs pašnabždėjo man į ausį:
- Padėk man, Benai! Negaliu atskirti, kuris vynas geresnis! Jų ten tiek daug sudėta į vieną vietą!...
Vargšas vaikis buvo gerokai sutrikęs, todėl aš skubiai atsiprašiau abiejų vokiečių ir nuėjau paskui Timą į rūsį.
- Manau, tau vertėtų sutvarkyti visus butelius, kad galėtum lengviau atpažinti, - patariau, išvydęs perkrautas lentynas. Turbūt Timas jau darė čia tvarką, nes visos dėžės stovėjo tuščios, o visi buteliai stirksojo sukaišioti į nišas kaip pakliuvo. Dabar jis nebegalėjo atskirti, kur kokią rūšį sukišo.
- Šitas tiks, - linktelėjau, ištraukęs ir apžiūrėjęs vieną butelį. - Vėliau aš tau padėsiu susitvarkyti, gerai?
- Tu mane išgelbėjai, Benai!
- Taip, o tu dar išgelbėsi mane, Timai, - linktelėjau. - Bėk ir įpilk tiems vyrukams.
Mudu su Timu grįžome į vyninę ir aš atsisėdau prie to paties stalo. Timas skubiai atnešė du stiklus ir pabandė atkimšti butelį, bet jam taip prastai sekėsi, kad man teko padėti. Stebėdami mus, broliai Albrechtai stebėjosi, tyliai šypsodamiesi lūpų kampučiais.
- Nuostabi vyninė. - Tarė Polas, kai Timas pripylė abu stiklus. - Kokių stebuklų mes dar čia pamatysime, Nikolai?
- Nenutuokiu, - šypsojosi Nikolas. - Bet tai smagu, brolau. Daug smagiau, nei stebėti nukaršusį snobą, besiūlantį paragauti to, už ką net susimokėti neįmanoma. Žinai, man Verdė visgi patinka.
- Sutinku. Dieviškas kraštas!
Abu sudaužė stiklais ir paragavo.

- Žinoma, būtų dar įdomiau, jeigu bičiulis Benas papasakotų mums apie tuos pavojingus žvėris. - Prisiminė Nikolas, pasisukdamas į mane.
- Jie ne žvėrys, - pasakiau pusbalsiu. - Daug pavojingesni, nes gali mąstyti kaip žmonės. Ir dar daugiau jie pavojingi tiems, kas nešiojasi ginklus, nes negali būti užmušti.
Polas įsmeigė į mane nustebusį žvilgsnį ir staiga primerkė akis. Nikolas nustojo šypsotis ir padėjo taurę ant stalo.
- Ar tai kokia nors mįslė?
- Aš tikiuosi, jūs nebandote mūsų įbauginti šiaip sau, pone Hantli?- pridūrė Polas.
- Bandau, - linktelėjau. - Ir ne šiaip sau. Jūs patys greitai pastebėsite, jeigu dar nepastebėjote, kad Verdės gyventojai atrodo ir elgiasi šiek tiek keistai. Jie visi išsigandę. Vyrai bijo sulaukti rudens ar pavasario, moterys bijo dėl savo vyrų ir vaikų, ši baimė gerai matoma jų veiduose. Jeigu pabandysite jų paklausinėti, retas kuris papasakos jums tikrą šios baimės priežastį, nes ši tema yra nemėgstama. Nekenčiama.
Galbūt sulauksite trumpo patarimo – neiti į kalnus. Bet jus kamuos klausimas – kodėl? Gal ten yra daugiau žvėrių ir medžiotojai tiesiog nori jus įbauginti?
- O argi taip nėra? – pasmalsavo Polas.
- Žvėrių kalnuose išties daug daugiau, - linktelėjau. - Tačiau ten pat bėgioja tos keistos būtybės, apie kurias pasakojau. Apaštalai – taip juos vadina Verdėje. Iš viso jų yra dvylika. Nelabai stiprūs, sudžiūvę iki kaulų, išbalę ir paprastai nekalbantys. Viena, ką jie gerai moka – vytis ir pulti. Atrodo, nieko sunkaus būtų tokį nušauti...
Aš nutilau, nes Timas atnešė taurę ir man, nors nebuvau jam nieko minėjęs apie vyną. Tikriausiai jis man įpylė už pagalbą.
- Tryliktas yra fleitininkas, - už mane pasakė vaikis, kuris, be jokios abejonės, klausėsi pasakojimo. - Jeigu jūs nušausite bent vieną apaštalą, jis ateis grodamas fleita ir jūs išeisite paskui jį, kad pakeistumėte pražudytą.

Po šių žodžių Polo krenkštelėjimas atrodė neįprastai garsus.
- Ar tas fleitininkas... jis koks nors čiabuvis?- paklausė Polas.
- Tai Verdės prakeikimas, - pasakė Timas ir dingo už virtuvės durų. Temos jis nemėgo. 
Polo ir Nikolo žvilgsniai nukrypo į mane.
- Tai labai keista pasaka, Benai, - tarė Nikolas. - Tačiau net ir prakeikimas turi turėti kokį nors pavidalą ar vardą, kaip manote?
- Vardą jūs jau girdėjote. Fleitininkas. O atrodo jis kaip žmogus, apsivilkęs juodą apsiaustą su giliu gobtuvu.
- Tai, žinoma, be galo įdomu, tačiau ar jūs asmeniškai matėte jį? Ar bent vieną apaštalą?
- Aš žvelgiau į jo gobtuvą!- suirzau. - Jis laikė mane už kaklo, o aš spoksojau į jo prakeiktą gobtuvą! Tai buvo vakar, beje...
- Jūs rimtai?
- Kuo rimčiausiai. Todėl, jeigu jūs norite čia medžioti, geriau pasiklausykite mano patarimo ir nebandykite savo laimės kalnuose. Savana aplink Verdę pakankamai didelė.
Broliai kiek patylėjo, lėtai gurkšnodami vyną.
- Tačiau jūs vis tiek tikriausiai bandysite... - sumurmėjau. - Todėl bent nusiteikite nešaudyti į viską, kas juda. Jeigu pamatysite apaštalą, geriau bėkite į savaną kiek kojos neša. Paklausykite bent šitokio mano patarimo.
- Tikrai keisti patarimai, - linktelėjo Polas. - Pirkliai tokių mums neminėjo.
Nikolas nieko nepasakė. Jis žiūrėjo į savo taurę ir atrodė susimąstęs. 

Po valandėlės aš pabandžiau nueiti pas Merę. Karolinos nebuvo, todėl niekas nesutrukdė įeiti į kambarį. Panelė Hor gulėjo lovoje, užklota iki pat kaklo. Rodės, buvo negyva, bet, pasilenkęs prie pat veido, išgirdau tylų ir ramų kvėpavimą. 
- Mere...
Ji neatsiliepė. Vis dar buvo išbalusi, bet jau raudonis pamažu skverbėsi į odos paviršių. Aš pabučiavau ją į kaktą ir pabandžiau pasakyti ką nors, bet neradau jokių tinkamų žodžių. Galop sumurmėjau, kad labai gailiuosi. Tyloje toks pasakymas atrodė tikrai bereikšmis. „Nieko tu nesigaili, Benai Hantli“- mintyse sau atsakiau už Merę. Tai buvo neteisybė, bet dabar aš nieko negalėjau įrodyti. Gulinčiam be sąmonės žmogui įrodinėti ką nors buvo beprasmiška. Todėl aš tiesiog pasėdėjau šalia jos, glostydamas merginos plaukus.

Kelis surinko grupę medžiotojų. Vakare jie susirinko pas Montį ir kažką tarėsi. Norėjo pakviesti ir mane, bet atsisakiau. Žinojau, ką jie darys ir kur. Ten aš nenorėjau grįžti. Norėjau būti šalia Merės gyvas, ir žmogaus, o ne zombio pavidalo. Pasakiau tai Keliui ir nuotykių ieškotojas viską suprato.

- - -

Naktį susapnavau nemalonų sapną. 
Buvau vienas, didelėje, gelsvoje savanoje, nušviestoje pro tamsiai mėlynus debesis išlindusios saulės. Kaupėsi audra.
Po mano kojomis, žolėje gulėjo juodas apsiaustas. Atrodė kažkur matytas. 
Netikėtai mano rankos išsitiesė link jo, pastvėrė ir aš ėmiau jį vilktis ant savo drabužių. Mintyse stebėjausi, kam aš tai darau, bet negalėjau suvaldyti savo kūno. Rodės, jį valdė kažkas kitas.
Apsivilkęs užsimoviau juodas pirštines, nuleidau gobtuvą ir suradau kišenėje fleitą. Tylėdamas priglaudžiau ją prie lūpų ir ėmiau pūsti. Pirštai sujudėjo, keisdami pasklidusį garsą.
Kažkas šone sukrebždėjo. Nepasukau galvos, kad pamatyčiau, tik toliau grojau, tarsi niekas pasaulyje nerūpėtų.
Širdis nusirito į kulnus, kai prieš mane ėmė rikiuotis apaštalai. Abejingi, sudžiūvę veidai, išbalinti miškų prieblandos. Jie lėtai lingavo, kol paskutinis atsistojo į savo vietą... 
Ne, ne paskutinis!
Tryliktas apaštalas atsistojo į pirmą eilę, tiesiai per vidurį. Tai buvo moteris, ilgomis, baltomis plaukų sruogomis ir bereikšmėmis, didelėmis akimis.
Aš atsukau jiems nugarą, viduje sudrebėdamas nuo tokio poelgio ir žengiau per žolę į priekį. Prieš mus buvo Verdė...

Pabudau išpiltas šalto prakaito. Visa nugara buvo šlapia, o antklodė gulėjo ant žemės. Kambaryje buvo žvarbu.
Apsiklojau ir gulėjau, žiūrėdamas į lubas bei galvodamas apie moterį, kurią mačiau sapne. Visa tai atrodė labai keista. Mintyse sau prisiekiau dar kartą, kad niekada nebekelsiu kojos į kalnus, supančius slėnį, o kiekvienam atvažiavusiam medžiotojui būtinai papasakosiu apie Verdės prakeikimą, kad nė vienas nesusitiktų fleitininko ir jo apaštalų taip, kaip sutikau aš...

Tačiau aš kol kas nežinojau, kad dalis Verdės prakeikimo buvo visai čia pat, pačioje Verdėje.

VI dalis

Apaštalas

Kitą dieną lijo. Broliai Albrechtai buvo pikti, nes negalėjo susiorganizuoti sau medžioklės, todėl leido laiką veltui užeigos valgomajame. Aš vėl išėjau aplankyti Merės ir pagaliau įvyko tai, ko aš taip laukiau – pamačiau ją pabudusią. Karolina pertvarstė jos koją ir panelė Hor pagaliau pabandė atsistoti. Jai visai neblogai sekėsi, bet vaikščioti buvo gana sunku, todėl Timas turėjo suktis po vyninę vienas. Išvydusi mane, Merė neapsidžiaugė. Tiesą sakant, ji neparodė visai jokių emocijų. 
- Kaip jautiesi, Mere?- paklausiau, pagaliau gavęs progą pasikalbėti su ja akis į akį. 
- O tau kaip atrodo? - ramiai paklausė ji. Priekaištas sunkte sunkėsi iš kiekvieno jos žodžio, nesvarbu, kad balsas buvo lygus ir ramus. Merė virte virė viduje. 
- Tu vis dar išbalusi... 
Ji nieko neatsakė, tik atsiduso ir pažvelgė į savo nuleistą koją.
- Ar ilgai pyksi?- paklausiau.
Merė pabandė tylėdama atsistoti, įsitvėrusi lovos krašto. Jai visai neblogai sekėsi. 
- Mere... 
- Benai... aš tau jau sakiau, ką aš galvoju!- pratrūko ji piktai. - Aš nebenoriu matyti išeinančių paskui tą šlykštynę! Per daug tokių mačiau! O dabar dar tu... Tu... tu bent supranti, kad davei pažadą?! 
- Mere, aš jau sakiau... 
- Ką tu sakei?! Tu pažadėjai, kad nebandysi lįsti į kalnus! O įlindai paskui Hefaistą pirmai progai pasitaikius! Dieve mano, iš kur man dabar žinoti, kad tu nenužudei vieno iš tų apaštalų, a?! 
- Bet aš tikrai neužmušiau nė vieno! 
Merė lėtai pasviro atgal ir vėl atsisėdo. 
- Žinai, Benai, - prajuko ji, - Makbraidas, sugrįžęs iš miškų lygiai taip pat pasakė savo žmonai, tikėdamasis, kad fleitininkas jo nepasiims. Kad jis neva neužmušė nei vieno. Kur jis dabar, Benai? Šliaužioja po miškus, lyjant lietui! Nuogas ir nemąstantis! Iš kur man žinoti, kad tu nemeluoji? Juk aš tave pažįstu visai neseniai, ir jau vieną kartą mane apgavai... 

Mergina priglaudė delną prie akių, tarsi būtų puolusi į graudulį, bet iš karto staigiu mostu patraukė ir nukreipė akis į žemę. 
Aš nežinojau, kaip man kalbėti su ja. Tiesiog pažvelgiau jai į akis, lyg koks mažas vaikas, atsiklaupęs šalia. 
- Mere, aš tikrai neužmušiau nei vieno iš jų. 
- Tai tik tavo žodžiai, Benai Hantli. 
- Tai ką man dabar daryti, Mere?- paklausiau, nebenorėdamas nieko sakyti apie apaštalus ar fleitininką. Pamažu ir man jie darėsi tabu. - Kaip man kalbėti su tavimi? 
- Kam tau su manimi kalbėtis?.. - tyliai, su giliu kartėliu paklausė ji. 
- Nes noriu, kad tu manimi tikėtum. 
Pasakiau, ir pats supratau, kaip tai kvailai skamba. 
- Tu reikalauji per daug, Benai, - sumurmėjo Merė. 
- Argi per daug? 
- Išeik... - jos prašymas nuskambėjo taip netvirtai, kad aš net nekrustelėjau. 
- Jeigu aš išeisiu, mes taip ir nesusitaikysime. 
Tyla. Merė sunkiai atsiduso ir staiga padėjo delną man ant galvos. 
- Ir tu žiūrėsi į mane piktai, kai aš užeisiu į vyninę. Arba apsimesi, kad tau nerūpiu, nutaisiusi bejausmį veidą. O aš turėsiu apsimetinėti, kad man tai nesvarbu. 
Merė šyptelėjo, bet šypsena išėjo gana graudi. 
- Tu sakai man „išeik“, tačiau... tačiau tai juk tu reikalauji per daug, Mere! 
- Dar pasakyk, kad tai aš sulaužiau pažadą!- ji atitraukė ranką. 
- Ne, pažadą sulaužiau aš. Bet aš nenoriu laukti šimto metų, kol tavo skausmas aprims. Aš noriu pereiti pragarą dabar. 
Mergina nusuko akis, tarsi kovodama su viduje tūnančiais demonais. 
- Tu moki gražiai kalbėti, - pasakė ji. - O iš kur man žinoti, kad tu iš tiesų taip galvoji? Kaip suprasti, kad rytoj nepadarysi dar vienos kvailystės? 

Iš tiesų, kaip?.. Aš ir pats to nežinojau. Žodžiai galėjo būti voratinklis, į kurį galėjau dar kartą ja įpainioti. Jos vietoje ir pats būčiau jais nepasikliovęs. 
Turbūt pastūmėtas bejėgiškumo impulso aš staiga apkabinau ją per liemenį ir prisitraukiau, prisiglausdamas veidu prie jos pilvo. 
- Nepadarysiu, - sumurmėjau. - Daugiau nepadarysiu. 
Gyvenime nebuvau verkęs, bet tuo metu kažkas nutiko – nesuprantu iki šiol, galbūt Merė man atidavė dalį to, ką pati iškentėjo per mane. O galbūt aš viduje buvau sukaupęs tiek, kiek pats nenumaniau turįs. Aš verkiau. Ir nekalbėjau. 
Ir Merė manęs neatstūmė. Ji tik glostė man galvą, ramiai laukdama pabaigos. 
- Tu pragare ne vienas, Benai, - išgirdau jos šiltą balsą. - Kentėti vienam - tai daug didesnis pragaras... 
Jos balsas sutrūkčiojo ir nutilo. Iš kūno virpėjimo supratau, kad neištvėrė ir ji. 
Tą rytą savo pragare kentėjome abu. 

- - -

Lietus, rodės, pliaups visą dieną. Maždaug vidurdienį aš išėjau iš Hor užeigos palengvėjusia širdimi. Aplankiau dvasininką, bet ne tam, kad atlikčiau išpažintį. Montis, kaip ir kiti Verdės gyventojai, lyjant lietui gerokai nuobodžiavo. Aš tik norėjau pasikalbėti su juo. 
- Jūs vis tebegyvenate svečių namuose? – pasidomėjo jis, pildamas arbatą į porcelianinius puodelius. - Kodėl nepasiimate tuščio namo? 
- Kurio?- susidomėjau. 
- Koks skirtumas? Kuris labiau prie širdies, tą ir imkite. Dabar niekam tai nerūpi. Jeigu sutvarkysite duris bei langus, gyventojai tik apsidžiaugs. Juk jūs liekate Verdėje, ar ne? 
- Aš apie tai galvojau... 
- Tuomet siūlau pradėti galvoti apie savo būstą. Tik pas našlę Lamborn užeikite, paklauskite, kurie namai iš tiesų apleisti. 
Lamborn... Buvusi žmona to paties Lamborno, kuris, kaip visi manė, tapo fleitininku. Aš nusipurčiau mintis apie padarą ir paėmiau sausainį. Galvoti reikėjo apie ką nors kitą. 
- Ar Merė vis dar pyksta?- pasiteiravo Montis. 
- Šį rytą susitaikėme... Iš kur jūs žinote? 
- Visi žino, - gūžtelėjo pečiais dvasininkas, įsitaisydamas fotelyje. - Čia Verdė, žinios pasklinda greitai. 
Tai manęs nenudžiugino. Visai nenorėjau, kad mano ir Merės problemos būtų svarstomos už kurių nors uždarų durų. 
- O ką manote apie Hefaistą?- prisiminiau. - Ar apie jį taip pat kalba? 
- Benai, apie Hefaistą ir jo poelgius buvo kalbama jau labai seniai. Mažai kam patinka jo žygiai į kalnus ir maniakiškas fleitininko gaudymas. Bet... – dvasininkas pamosavo sausainiu, tarsi svarstytų kažkokią mintį. 
- Bet?... 
- Na, matai... Visi turi šiokią tokią viltį, kad galbūt jam kada nors pavyks ir Verdė galų gale atsikratys to padaro visiems laikams. 
- Palaukite, tai jūs leidžiate jam daryti viską, kas jam šaus į galvą?- nustebau. 
- Tai nuo daug ko priklauso. Aš jokiu būdu neleisčiau, kad jis paaukotų žmogų. 
- Bet juk jis tą norėjo padaryti su manimi!- šūktelėjau. 
Montis palingavo galvą. 
- Manau, jis buvo per daug arti tikslo, kad suktų galvą. Bet tu dabar jau maždaug pažįsti mūsų Hefaistą. Galiu prisiekti, kad daugiau jis prie tavęs nebandys lįsti su panašiais pasiūlymais. 
- Jūs toks tikras tuo? 
- O! Aš stebiu Hefą pakankamai ilgai, patikėk... Tu nesi pirmas, panašiai nukentėjęs nuo jo. 
- Tiesiog nuostabu... – sumurmėjau, užsigerdamas sausainį. - Verdėje gyvena maniakas, o visi tuo patenkinti... 
- Mes nesame juo patenkinti, - patikslino Montis. - Mes tik turime viltį, kad galbūt ir šiam maniakui pavyks ko nors pasiekti. 
- Kaip suprasti? Yra ir kitų? 
- Na... pavyzdžiui, Kelis su Petersu. Ar žinai, kad Kelis sugalvojo vykti į ekspediciją už kalno? Ieškos išlikusių čiabuvių, kurie galbūt papasakos ką nors apie fleitininką. Ką manai? 
- Nepritariu, - sumurmėjau. - Viskas vyko daugiau kaip prieš aštuoniasdešimt metų, o čiabuviai gyvena daug trumpiau. Jo vietoje aš nevykčiau. 
- Per vėlu. Jis jau išvyko. 
Žinia privertė atsidusti. Padėjau tuščią puodelį ir papurčiau galvą, atsisakydamas Mončio siūlomos arbatos. Norėjau ramiai pagalvoti. 

- - -

Vaikštinėti lyjant lietui nebuvo jokio malonumo, tad trumpam grįžau į svečių namus kad pasikeisčiau lietpaltį. Pavalgiau šeimininkės pasiūlytus priešpiečius ir vėl aplankiau Merę. Dabar mergina atrodė gana rami, nors savo nuostabiąja šypsena ir neapdovanojo. Reikėjo laiko visoms žaizdoms užgyti. 
Kai pasakiau jai apie Mončio pasiūlymą, panelė Hor iš karto pritarė: 
- Žinoma, kodėl gi ne? Šalia vyninės yra vienas tuščias pastatas. Buvę šeimininkai išsikraustė prieš ketverius metus ir nepaliko jokių nurodymų dėl šio pastato. Visi laiko jį niekieno, o tai reiškia – kiekvieno, kas tik nori jame įsikurti. Gal nori apžiūrėti? 
Aš sutikau ir Timas išbėgo pas ponią Lamborn raktų. Nors ir apgadinti, visi pastatai buvo laikomi užrakinti. Merė dar negalėjo vaikščioti, tik gražiai šlubuoti. Dabar ji sėdėjo prie baro ir tvarkė taures. Užeiga kol kas buvo tuščia. Apžiūrėti šalia buvusio namelio mane palydėjo vienas Timas. 
Trobą aš jau buvau matęs ne vieną kartą. Vakarais ji, kaip ir visos kitos, atrodė šiurpiai su savo juodomis langų akimis. Tiktai šios trobos langai buvo sveiki, tik durys gerokai pajuodę nuo liūčių. Stogas, dengtas medinėmis lentelėmis, atrodė sveikas, akmeninis kaminas taip pat sveikata nesiskundė. 
Timas greitai atrakino didelę seną spyną ir mudu įėjome. 
Ketverius metus stovėjęs tuščias, namas įgavo savotišką kvapą, kuris stipriai jautėsi viduje. Tai buvo drėgmės ir medžio kvapas, dulkių kvapas, užsistovėjusio oro kvapas... Namas tarsi parodė savo dvasią, kurią uodžiau, stovėdamas tarpduryje ir stebėdamas, kaip Timas eina per virtuvę, paskui save palikdamas šlapius pėdsakus storame dulkių sluoksnyje. 
Virtuvė tikriausiai kažkada buvo padalinta į dvi patalpas, bet vėliau šeimininkai išardė pertvarą ir dabar ji užėmė pusę pirmo aukšto. Viduryje stovėjo didžiulė krosnis, išrietusi akmeninį kaminą į lubas, į plyšį tarp dviejų masyvių balkių.. Sumūryta ji buvo iš tiesų puikiai, akmenys išrinkti vienodos spalvos. Tikriausiai buvęs šeimininkas jų prisirinko Teršeto pakrantėse, nes visi buvo apvalūs ir nugludinti. 
Iš virtuvės į kitas patalpas vedė dvi durys. Už pirmųjų buvo nedidelė patalpa, kurioje tilpo laiptai į antrą aukštą ir skylė su kopėčiomis į rūsį. Čia pat stovėjo tuščia statinė. 
Aš užlipau laiptais į antrą aukštą. Ten buvo tik viena, pailga patalpa, padailinta iš pirmo aukšto išlindusiu kaminu. Keturi langeliai įleido pakankamai šviesos, kad pamatyčiau tas pačias dulkes, nugulusias visas grindis. Aš priėjau prie langelio ir pažvelgiau pro voratinklius į savaną. Čia pat stovėjo Merės užeiga, atsukusi į mane šiaurinę sieną. Susidomėjęs patraukiau prie kito lango. Pro jį pamačiau gatvelę, kuria kaip tik bėgo dvi žmogystos, laikydamos rankomis savo lietpalčių kapišonus. Tai buvo broliai Albrechtai, jie bėgo į Hor užeigos pusę. Tikriausiai nusprendė, kad sėdėti svečių namuose – daug didesnė kankynė. 
Kitoje gatvės pusėje stovėjo namas, kurį pamatęs ne itin apsidžiaugiau. Tai buvo Hefaisto trobelė. Mintyse pasiguodžiau, kad bent duris šeimininkas padarė į priešingą pusę. Namas man visai patiko ir aš jau mintyse kūriau planus, kaip reikės čia viską sutvarkyti. Viduje trūko tik baldų, kuriuos tikriausiai išgabeno. Stalius aš buvau prastas, bet tikėjausi pramokti. Ne kartą mačiau tėvą dirbantį, todėl žinojau, nuo ko reikia pradėti. O visa kita – laiko ir patirties reikalas. 
- Matei rūsį? – įbėgo Timas. - Aš net nežinojau, kad mūsų kaimynai turi tokį rūsį! Eime! 
Susidomėjęs nusekiau paskui vaikį. Nusileidome senomis, bet dar tvirtomis kopėčiomis į prietemą, kur Timas jau buvo palikęs uždegtą žibintą. Akys greitai apsiprato su prietema ir kai išvydau patalpos dydį, nejučia pritariau Timo nuostabai. 
Iš tiesų čia buvo netgi ne viena patalpa – iš pagrindinės vedė du atsišakojimai į kitas, daug mažesnes. Aštuonios akmeninės kolonos rėmė storiausius, kokius tik man teko matyti, skersinius, padarytus tikriausiai iš dviejų ar net trijų medžių kamienų. Ir ne be reikalo – jie juk laikė beveik pusės namo svorį. 
Pati patalpa buvo gal penkiasdešimties pėdų pločio ir per septyniasdešimt ilgio. Grindys išklotos plokščiais akmenimis, pabarstytos kažkokiomis sausomis žolėmis ar samanomis. Ore visiškai nesijautė pelėsių kvapo, kuris šiaip dažnai pasitaiko senuose rūsiuose. Aš mintyse atidaviau pagarbą šeimininkui, nepagailėjusiam savo jėgų tokiam pastatui įrengti. 
Kitose dviejose atšakose buvo įrengtos lentynos, tikriausiai maisto produktams. Jos buvo tuščios. 
Susižavėjęs Timas bėgiojo po visas patalpas, krykštaudamas taip, tarsi gavęs dovanų krūvą geriausio šokolado. 
- Tau patinka? - paklausiau. - Ar padėsi man jį sutvarkyti? 
- Žinoma! - atsiliepė Timas. - Tu tikrai nori čia gyventi? 
- Manau, taip. Mums reikia tik pasikalbėti su ponia Lamborn, ar ne? 
- Tai pasikalbėkime!- sušuko Timas, apimtas entuziazmo. - Tuojau pat! 
Mudu taip ir padarėme. 

- - -

Našlė Lamborn buvo penkiasdešimt metų sulaukusi moteris, gyvenusi rytinėje Verdės dalyje, didelėje, pusiau medinėje, pusiau akmeninėje troboje kartu su savo sūnumi Erniu. Ernį aš prisiminiau dar iš Timo pasakojimo, kai mudu prie upės mėtėme akmenėlius. Timo draugas sirgo ir atrodė visai prastai. Ponia taip pat atrodė gerokai išvargusi, nors ir stengėsi to neparodyti. Ji mielai sutiko atiduoti man namo raktus, tik paprašė pasirašyti jos žurnale, kurį jai paliko velionis Haris Lambornas. Tame žurnale buvo surašyti visi Verdėje kada nors gyvenę ir tebegyvenantys žmonės, tad nenuostabu, kad našlė tesė vyro darbą ir labai saugojo tą dokumentą. Aš parašiau savo vardą, pavardę, užrašiau kelis faktus apie ankstesnę gyvenamąją vietą, tuo visa „ceremonija“ ir pasibaigė. Na, ne visai. 
Ponia Lamborn paprašė pasilikti mudviejų su Timu puodeliui gardžios arbatos, kuri iš tiesų pasirodė beesanti gardi. Ernis atrodė labai laimingas, sulaukęs be savo draugo ir daugiau svečių. Jis patenkintas svirduliavo po kambarį, ieškodamas savo senų drugelių kolekcijų, kurias rinko dar tėvui gyvam esant. Erniui buvo pakilusi temperatūra, tačiau jis nekreipė į tai dėmesio. Našlė Lamborn tik vieną kartą pasipiktinusi jam priminė, kad nedrįstų nusimauti šiltų kojinių, o toliau tik rūpestingai stebėjo, kad Ernis kur nors nenugriūtų ir nesusižeistų. 
- Negaliu jo visą laiką versti gulėti lovoje, - pasiteisino ji, tarsi jausdamasi kalta. - Jis pakankamai prisiguli. Karolina taip pat mano, kad jam reikia pajudėti. Tai aš jam ir nekliudau... 
- Žiūrėk, Timai! Pameni? Aš tau žadėjau jį parodyti! - Ernis atvilko iš kito kambario sunkų daiktą, kurį pamačiusi ponia Lamborn staiga išbalo ir atsistojo, išlaistydama iš puodelio arbatą. 
- Ee-erni... - sudejavo ji, padėdama puodelį ant stalo. - Aš juk liepiau neliesti šito daikto! Kam tu jį ištraukei į dienos šviesą? 
Vaikas nešė seną, metalo apnašomis pasidengusį kardą. Iš karto prisiminiau Timo pasakojimą apie Lamborno kovą su fleitininku. Tai turėjo būti tas pats ginklas, kuriuo meras subadė padarą. 

Timas Erniui nieko neatsakė. Jis išplėtė akis, tačiau aš neišvydau tame žvilgsnyje jokio susižavėjimo. Ten buvo tik baimė. Timas man sakė, kad kažkada šį ginklą Ernis žadėjo duoti jam panešioti, bet... Dabar tai tebuvo dar vienas praeities prisiminimas. Vienas iš tų, kuriuos norisi pamiršti. 
- Žiūrėk, Timai! - Ernis nekreipė į motiną jokio dėmesio. - Žiūrėk! 
Timas papurtė galvą ir nuleido akis. 
- Timai?.. Juk aš tau žadėjau! 
- Nenoriu... 
Ponia Lamborn atsargiai atėmė iš Timo ginklą ir nunešė jį į kitą kambarį. Saugiai paslėpusi grįžo ir kažkaip baimingai pažvelgė į mane. Tikriausiai tikėjosi iš manęs klausimų apie tą daiktą. 
Aš nieko neklausinėjau. 

Visą popietę, iki pat vakaro aš tvarkiausi savo „naujajame“ name. Užkūriau ugnį krosnyje, išploviau visas grindis ir nurinkau susikaupusius voratinklius. Po to pabandžiau įsivaizduoti, kokių baldų man reikėtų. Aš neturėjau jokių įrankių, todėl visas mano darbas kol kas vyko tik galvoje. 
Vėliau, kai lauke pradėjo temti, užsimečiau savo lietpaltį ir nuėjau aplankyti Merės, kuri vis dar nesitraukė nuo baro, patarinėdama Timui, kaip ir ką daryti. 
Broliai Albrechtai buvo ne vieninteliai lankytojai. Šiandien beveik visi staleliai buvo užimti. Liko viena vieta prie trijų nepažįstamų vyrų, kurie nužvelgė mane tiriančiais žvilgsniais, tarsi nuspėdami tuščios kėdės lemtį. Bet aš iš pradžių patraukiau prie Merės. 
- Ar patiko namas? – tarsi sveikindamasi šyptelėjo mergina. 
- Jis nuostabus. Žiūrint iš lauko pusės taip nepasakytum, tačiau viduje man viskas patinka, - palinkčiojau. - Gal turi kirvį, Mere? Kirvį ir dar pjūklą. Geras kaltas taip pat praverstų. 
- Tik kirvį!- nusijuokė ji. - Tau reikėtų aplankyti Kelį. Arba senojo Naraino našlę. Jų namuose daug daugiau įrankių, kurių tau reikia. Atrodo, tu rimtai tvarkysi tą namą... 
Aš linktelėjau ir pažvelgiau į stalelius, nes ten nelauktai kilo triukšmas. 

Broliai  kažką rėkė vienas kitam vokiškai ir kvatojo visa gerkle. 
- Jie nuo vidurdienio išgėrė jau tris butelius, - paniuro panelė Hor. - Nepatinka man visa tai. Tikriausiai būsiu priversta prašyti kitų pagalbos, jeigu jie abu taip triukšmaus. Čia paprastai tyli vieta. 
Polas pašoko nuo savo kėdės ir juokdamasis numušė Nikolo rankas, kurios siekė kažką atimti. Jo veidas buvo skaisčiai raudonas, o akys degė keista, linksma ugnimi. 
- Jūs matėte? Matėte?!- sušuko jis sėdėjusiems prie kito stalelio vyrams. Vienas iš jų buvo Montis, kažką užrašinėjęs į juoda oda aptrauktą knygelę. Vyrai kažką sumurmėjo, Polas numojo į juos ranka ir paėmė pustuštį butelį. 
- Ot vagišius... Nikolai, mums baigiasi raudonas skystis... - pastebėjo Polas, svirduliuodamas link manęs ir Merės. Jo brolis taip pat atsistojo, nustumdamas savo apsiaustą į kampą. Polas pastebėjo mane ir atsilošė, tarsi gavęs smūgį. Ištiesė į mane rankas, vienoje laikydamas butelį ir suriko per visą patalpą: 
- Tu tik pažiūrėk, Nikolai, čia gi apaštalų priešas Benas! Benai, kur tu buvai dingęs, a? Medžiojai gal miške?... Ar daug žvėrių sugavai, Benai? Neslėpk nuo mūsų, drauguži!.. 

Jis buvo girtas, Nikolas ne ką mažiau. Merės veidas persimainė, jam prabilus apie medžioklę. Jame liko tik šalta, bejausmė išraiška. Polas to nepastebėjo. Jis padėjo butelį ant baro ir užtvėrė man kelią, vieną ranką padėjęs man ant peties. Kvėpavo ne oru, o tirštu vyno tvaiku, kuris sklido iš jo burnos. Man pasidarė šlykštu, bet ramiai laukiau jo pasirodymo pabaigos. 
- Benai... aš niekam nesakysiu, bet tu... papasakok man apie laimikį, ką? – Polas pabandė mirktelėti akimi, bet užmerkė abi, todėl pabandė dar kartą. - Ar buvai vėl sutikęs fleitininką? Gal vėl spoksojai į jo apsiaustą? Pasakyk, Benai... 
Dabar atsisuko visi, kurie buvo patalpoje. Polas jų nematė, nes buvo atsukęs jiems nugarą. Nikolas taip pat nepastebėjo. Sulig paskutiniais brolio žodžiais jis nuoširdžiai užsikvatojo. 
- Ar matei ką nors ten, viduje, a, Benai?- šūktelėjo jis. - Kaip jis atrodo, tas prakeikimas? 
Nikolas, panašiai kaip ir Polas, sustojo visai šalia ir sušvokštė man į ausį: 
- O gal tu mums melavai, pone Hantli? 
- Man bus malonu su jumis pabendrauti, kai judu būsite blaivūs, - atsakiau jiems, stengdamasis, kad mano žodžiai skambėtų ir mandagiai, ir griežtai. 
- Mudu ir dabar pakankamai blaivūs. - Nikolo tonas staiga pasikeitė. Dabar į mane žiūrėjo dvi girtos akys, ieškančios priekabių. Jo balsas nuskambėjo pakankamai grasinančiai. - Ir mums nepatinka, kai ant ausų kabina itališko ilgio makaronus, drauguži! Štai, matai žmones? 
Nikolas apsidairė ir tik dabar pastebėjo, kad visi žiūri į juos, o ne į mane. Bet jis greičiausiai ne taip suprato tuos žvilgsnius, nes po akimirkos mostelėjo ranka: 
- Pasakyk, Benai... visiems jiems papasakok savo pasaką apie tuos... pavojingus kalnus! Apie kažkokį fleitininką, kuris ten neva gyvena... Papasakok jiems, Benai! 
- Ir apaštalų nepamiršk, Benai... - pridūrė Polas. 
Aš tylėjau, nes jie kalbėjo visiems. O visi ir taip žinojo, ką jiems reikėjo žinoti. Man nereikėjo niekam tvirtinti jokių tiesų ir lankytojai tai puikiai suprato. Perskaičiau tai ramiame Mončio žvilgsnyje. 
- Nagi, Benai!- kumštelėjo mane Polas. 
- Judu esate girti ir kvaili per visą pilvą!- pirma neištvėrė Merė, tyliai sėdėjusi man už nugaros. Jos balsas buvo pilnas įtūžio. - Tučtuojau išeikite iš mano vyninės! 

Nikolas nustebęs pažvelgė į ją, o tada, tarsi pagal signalą, sutratėjo atstumiamos kėdės. Pakilę medžiotojai ramiai prisiartino prie vokiečių. Vienas padavė Nikolui jo apsiaustą. 
- Paklausykite jos, ponai, - tyliai pasakė medžiotojas. - Antraip viešnagė Verdėje gali pasirodyti ne tokia maloni. 
Polas neramiai pasimuistė, gręžiamas kelių skvarbių žvilgsnių, bet tik dar labiau suspaudė man petį. 
- O man nemalonu, kai mane bando įbauginti visokiais fleitininkais!- įžūliai atkirto jis. 
- Jūs geriau neminėkite to žodžio viešoje vietoje, - medžiotojas sunėrė ant krūtinės rankas sugniaužtais kumščiais. - Jus bandė įspėti, vien už tai turėtumėte būti dėkingas. 
Polas paleido mano petį ir susižvalgė su Nikolu. Nikolas paėmė apsiaustą ir priglaudė jį prie krūtinės. Dabar jiedu pradėjo abejoti. 
Lydimi medžiotojų, vokiečiai patraukė prie durų, negrabiai vilkdamiesi lietpalčius. Jų kojos kliuvinėjo vos ne už kiekvieno grindų nelygumo. Kai Polas, prieš išeidamas į lietų, paskutinį kartą atsisuko į mane, jo žvilgsnyje buvo tik visiškas sutrikimas. Jis taip ir nesuprato, kodėl medžiotojai susierzino. Jo veide tarsi buvo užrašytas klausimas: „Juk aš nieko tokio nepasakiau, ar ne?...“ 
Iš Merės veido pamažu dingo sąstingis. Ji pažvelgė į mane kažkaip graudžiai bet neišgirdau jokių priekaišto žodžių. 

Vakaras praėjo gana tyliai. Susipažinau su keliais medžiotojais, jie man papasakojo, kaip „nasrais“ reikia gaudyti gyvūnus ir kokio stambumo gyviams jie tinka. Nors medžiotoju tapti nesiruošiau, išklausiau jų pamokas įdėmiai. 
- Ir kuo gi tu nori būti, pone Hantli?- paklausė manęs vienas jų, kai aš beveik susiruošiau išeiti. - Medžioklė tavęs netraukia, o antros vyninės miesteliui nereikia. Laikraščio, deja, taip pat. Tavo rašytojo talentas čia mažai vertas, ar žinai? 
- Jūs pamirštate upę, - tariau jam, kilstelėdamas beveik tuščią vyno taurę. - Ten labai daug žuvies, o jos niekas negaudo. 
- Norite būti žvejys?- nustebo medžiotojas. 
- Manau, man tai visai tiktų. 
- Hmm... kažin, ar gausite kokį nors pelną... 
- Mes pažiūrėsime. Kada jūs paskutinį kartą valgėte keptą žuvį? 
- Po šimts... - medžiotojas susimąstė ir staiga neramiai pasimuistė. - O jūs tikras šėtonas, Benai! Po jūsų žodžių labai užsinorėjau. Kada pavaišinsite? 
Aš nusijuokiau ir išgėriau savo vyną. Atsistojau, ketindamas nunešti taurę Merei. 
- Pakviesiu, kai įsikursiu!- šūktelėjau linksmai. 
Medžiotojai paskelbė tostą į mano sveikatą ir ištuštino paskutinius vyno likučius. Jau buvo vėlu, pats metas keliauti miegoti. Merė mieguistai markstėsi ir mankštino sustingusią koją. Timo jau seniai nebebuvo. 
Medžiotojai paliko pinigus ant stalo ir išėjo, šūktelėję Merei „labanakt“. Aš surinkau už merginą taures ir užnešiau ją pačią laiptais į jos kambarį. 
- Ačiū, Mere... 
- Už ką?- nustebo ši. - Tai aš turėčiau dėkoti... 
Aš pabučiavau ją ir paaiškinau. Merė pradėjo šypsotis. Ta pačia, nuostabiąja šypsena. 

- - -

Visą kitą dieną, su menkomis pertraukomis arbatėlei, skyriau namo tvarkymui ir rengimui. Kadangi Kelio nebuvo, teko susipažinti su Naraino našle ir pasiskolinti beveik visus jos turėtus įrankius. Meistravau iki vakaro, tačiau savo darbo rezultatais nebuvau itin patenkintas. Stalius buvau prastas, daiktai išėjo kreivi, prastai besilaikantys. Laimė, mano šedevrų niekas nematė ir nesijuokė iš Beno Hantlio, kaip iš staliaus. Vakare apžiūrėjau visus padarytus daiktus: lovą, spintą, nediduką stalą ir dvi kėdes. Atsidusęs išardžiau juos ir sudeginau krosnyje. Jie buvo niekam tikę, be to, aš tikėjausi, jog galiu padaryti geriau. 
Vakare vėl aplankiau Merę. Vakar vakare ji atrodė šiek tiek įsitempusi, bet dabar buvo visai rami ir atsipalaidavusi.. 
Broliai Albrechtai vėl gėrė, nors šiandien lijo tik iš ryto ir jie turėjo visą dieną savo medžioklėms. Tačiau nors buvo tylūs. Polas man tik linktelėjo ir toliau tesė pokalbė su Nikolu. Atrodė truputį susigėdęs. 

Jiedu pradingo kitą dieną. Mačiau iš ryto, kaip valė savo ginklus, kažką aiškindamiesi vokiškai. Polas atrodė linksmas, Nikolas – susirūpinęs. Į mano pasisveikinimą atsakė kažkaip vangiai. Maždaug apie dešimtą valandą jiedu susitiko su dar vienu medžiotoju ir iškeliavo į savaną. Susirūpinęs stebėjau juos pro savo namuko antrojo aukšto langą, tada vėl ėmiausi tų pačių darbų, kuriais užsiėmiau vakar. Iš naujo meistravau lovą. Nusprendžiau nedaryti nei stalo, nei kėdžių tol, kol nepagaminsiu geros lovos. Po pietų padariau pertrauką ir nukeliavau prie Teršeto. Pakrantėje, paėjėjus kiek toliau į savaną, augo daugybė krūmų ilgomis, laibomis šakomis. Buvau jas nusižiūrėjęs vienam svarbiam tikslui. Anksčiau buvau pramokęs visai neblogai pinti ir tikėjausi, kad to dar nepamiršau. 
Lovą pabaigiau tik vakarop. Ir padariau tikrai neblogą, nes likau patenkintas savimi. Jai trūko tik gero minkšto pagrindo, kurį tikėjausi išpinti iš upės žolių, o žolių pakrantėje mačiau tikrai nemažai. 
Pastačiau ją antrame aukšte, prie pat kamino. 
Prie upės rinktas šakas sunešiau į rūsį ir sumerkiau į kubilą, pripylęs į jį karšto vandens. Maniau pradėti pinti dar šįvakar, bet sutrukdė Merė. 
- Sveikas, Benai! - mergina įšlubavo pro duris niekieno nelydima. Žingsniuojant jos veidas kartais trūktelėdavo iš skausmo, todėl aš mečiau visus numatytus darbus ir puoliau jai padėti. 
- Mere, tau nereikėjo!.. Juk čia net nėra kur atsisėsti! 
- Nesvarbu. Aš galiu ir pastovėti. Man labai smalsu, kaip tu čia... ką tu čia darai? 
Aš mostelėjau į šakas ir apsidairiau, kur būtų galima Merę pasodinti. 
- Nereikia, - atspėjo ji mano mintis. - Aš nesu tokia beviltiška ligonė. 
- Aš taip nesakiau, - sutrikau. 
- Bet be perstojo apie tai galvoji. Ką tu darysi su tomis šakomis? 
- Gaudysiu žuvį. 
Ji išplėtė akis iš nuostabos ir susijuokė, nesupratusi, kad kalbu visai rimtai. 
- Nupinsiu iš jų gaudyklę, - paaiškinau. 
- Ak štai kaip... O ką tu visą dieną čia darei? Girdėjau beveik be perstojo pokšintį kirvį. 
- Leisk, aš tau parodysiu, - pakėliau ją ant rankų ir nunešiau į antrą aukštą. Išvydusi lovą, Merė tuoj pat užsidegė noru ją išbandyti. 
- Nesvarbu, kad nėra čiužinio, - paprieštaravo ji man. - Noriu pasėdėti ant jos! 

Ji sumosavo kojomis ore ir man iš karto paskaudo rankos nuo jos svorio. Pamenu, tėvas dažnai pasakodavo, kaip jaunystėje nešiojo mamą ant rankų. Laikydamas ant rankų Merę, nejučia pradėjau abejoti, ar tik nebus tėvas tų istorijų sugalvojęs šiaip, kad pasirodytų labiau romantiškas nei iš tiesų buvo. Nešioti ant rankų merginą - malonumas, reikalaujantis nemažai ištvermės. Ir jau tikrai ne valandomis – tiek ir pats didžiausias stipruolis neišlaikytų. Todėl aš mielai nuleidau Merę ant lovos, jausdamas nestiprius skausmo impulsus rankose. 
Ji atsargiai išsitiesė ant kieto pagrindo, prispaudė rankas prie krūtinės ir užmerkė akis, lengvai šypsodamasi. Atsisėdau šalia. 
- Tavo lova labai gera, Benai. 
- Mere, ji juk nebaigta. Ar tau patogu taip gulėti? Nespaudžia? 
- Tegu spaudžia... Ji kvepia medžiu, Benai. Maniškė jau seniai nebeturi tokio kvapo. - Merė lėtai atsimerkė ir metė nieko neregintį žvilgsnį į lubas. Apie kažką svajojo. Po kelių akimirkų ji pažvelgė į mane. 
- Nė už ką neįsileisčiau tavęs į savo lovą, - staiga pareiškė. - Ji jau sena, neturi tokio jaunystės kvapo, kokį turi taviškė. Visai netinkama mudviem. O tavo tinka... 
Mane suėmė juokas nuo tokių netikėtų jos minčių. Merė pasirėmė rankomis ir atsisėdo. 
- Aš rimtai, Benai. Tavo lova tikrai mudviem tinka, - pakartojo ji šypsodamasi. Paskui atsargiai pasisuko, kad pasiektų mane pabučiuoti. Jos lūpos kvepėjo kažkuo saldžiu. 
- Pažadėk, kad atsivesi mane, kai ją užbaigsi. 
- Gerai... - linktelėjau. - Atsivesiu. 

Vėliau mudu žiūrėjome pro antro aukšto langus į temstantį dangų, į besimainančias Verdės pastatų spalvas, kalbėdamiesi apie Afriką, apie jos tėvus, jų gyvenimus ir keistus likimo vingius, atvedusius mus visus į šią vietą. Merė troško išsikalbėti. Ji daugiau pasakojo pati, nei klausėsi manęs. 
Vėliau aš jai padėjau pasiekti namus, kur mudu išsiskyrėme dar vienai nakčiai. 
Bent aš taip maniau. 

Grįžęs į savo namą, nusileidau į rūsį pažiūrėti, ar pakankamai įmirko paliktos šakos. 
Name visą laiką buvo tylu lyg kape, išskyrus mano paties keliamą triukšmą, bet tą vakarą aš išgirdau kažką nesuprantamo. Kažką, kas privertė odą pašiurpti. 
Iš pradžių tai buvo tylus niurnėjimas, atsklidęs iš sunkiai suvokiamos krypties. Pamaniau, jog tai šakos kubile sugeria vandenį ir mirkdamos tokį skleidžia. Kurį laiką stebėjau jas, klausydamasis niurnėjimo, tačiau jis sklido tikrai ne iš kubilo. Abejodamas pažvelgiau į lubas ir nusistebėjau – aš buvau rūsyje, aštuonios, o gal ir dešimt pėdų po žeme. Visą rūsio patalpą mačiau kaip ant delno ir viduje tikrai nieko nebuvo. Nejaugi garsas sklido iš viršaus? 
Abejojau tuo, bet užlipau į pirmą aukštą. Ten buvo tylu. Jokio keisto niurnėjimo... 
Grįžau atgal, atsargiai dairydamasis į šalis. Apačioje niurnėjimas vėl pasikartojo. Šį kartą daug garsiau. Sustingau, apimtas įtarimo. Garsas atrodė panašus į apaštalo burbuliavimą, bet iš kur ir kaip galėjo patekti apaštalas, ar bent jo balsas į mano rūsį?.. 
Atsargiai žingsniavau palei sieną, braukdamas delnu drėgnus akmenis ir klausydamasis. Laukiau, kol garsas pasikartos. 
Ir jis pasikartojo. Aiškiai ir garsiai, tarsi padaras būtų visai greta. Iš netikėtumo krūptelėjau ir sustingau. 
Stovėjau vienoje iš nišų, kurioje namo statytojas anksčiau buvo įsirengęs sandėliuką maistui. Ji buvo tuščia, kaip ir visos kitos nišos, tačiau garsas joje sklido garsiausiai. 
Tai tikrai turėjo būti apaštalas – jis netgi suburbuliavo kažką nesuprantama savo kalba. Pridėjau ausį prie sienos ir įsiklausiau. 
Ten krebždėjo. Sužvangėjo metalas, brūžinamas į akmenį. Kimus balsas suplerpė kažką beprasmiško, o tada... 
- Gerai, nusiramink, - ištarė vyriškas balsas. - Juk žinai, kad aš tau nieko nepadarysiu. Tu alkana? 
Beprasmiškas burbuliavimas, į kurį vyro balsas nerūpestingai atsiliepė: 
- Galėtum ir tu nors kartą ištarti paprastą žodį. Kiti kartais ką nors pasako, kai išjudini... Aš juk tavęs niekada neverčiu, ar ne? Bet tu ir taip mane supranti. Žinau, kad girdi... 
Vėl kimus plerpimas. Pasirodė, jog apaštalas (ar apaštalė) juokiasi iš kalbėjusiojo. 
- Pati žinai, kad nepaleisiu į miškus, pas tą šlykštynę. Ten tu sudžiūsi, kaip kiti... Net neprašyk. 
Balso savininkas atsikrenkštė, vėl sužvangėjo metalas, lyg kokios grandinės būtų sujudintos. 
- Štai, valgyk... 
Staiga plerpimas nuskardėjo taip garsiai, kad aš vos nesurikau iš netikėtumo. Tikriausiai apaštalas subliovė iš visos gerklės. Grandinės suskato žvangėti be perstojo, tarsi jas tampytų mažas vaikas, džiaugdamasis nauju žaisliuku. 
- Dieve mano... - atsiduso vyras už sienos. - Na ir bjaurios tavo manieros prie stalo, Keite... Prisiekiu kalibru, nebeilgai tu kentėsi. Aš kaip nors pribaigsiu tą niekšą. Jau žinau, kaip... 
Jam atsiliepė tik neaiškus niurnėjimas, lydimas čepsėjimo, gurksėjimo ir žiaukčiojimo. 

Atšlijau nuo sienos ir atbulas pasitraukiau iki kopėčių. Pylė šaltas prakaitas, nuo jo marškiniai prilipo prie nugaros. Skubiai užlipau į pirmą aukštą, pribėgau prie vakarinio lango ir pažvelgiau į Hefaisto trobą, kuri abejingai spoksojo į mane savo juodais langeliais, nemirksėdama ir nepavargdama. 
Ausyse tebeskambėjo senio žodžiai, tariami zombiui. 
- Tryliktas apaštalas, - sumurmėjau sau, vėl prisimindamas moters veidą, kurį mačiau sapne. - Kas, po velnių, čia dedasi?.. 
Iš rūsio mano ausis pasiekė silpnas, vos girdimas apaštalo riksmas. Pažvelgiau į angos pusę ir nusistebėjau, kaip neišgirdau to anksčiau. Gal padaras miegojo? Galbūt senis nelanko jo kiekvieną dieną?... 
Man staiga dingo bet koks susižavėjimas šiuo pastatu, ypač ta juoda skyle, pro kurią patekau į rūsį. Siena turėjo būti visai plona – mažiau nei pėda. Nejaugi pats Hefaistas nežinojo, kad turi tokią, už kurios prasidėjo kaimyno rūsys? Jeigu senis dar nenumanė, kad aš bandau įsikurti šiame name, tai tuoj kas nors jam pasakys... Dieve, kaip aš troškau pamatyti jo veidą tuo momentu ir ką nors išskaityti iš grimasos! 
Aš užgesinau žibintą rūsyje, palikau šakas mirkti kubile ir užlipęs rūpestingai uždengiau dangtį. Dar užstūmiau ant jo tuščią statinaitę, kad atrodytų saugiau. 
Saugumo, deja, aš visai nejaučiau. O ir kas jaustųsi, gyvendamas virš rūsio, kuriame beprotis užsiima beprotiškais dalykais?.. 
Štai todėl aš užrakinau lauko duris ir patraukiau į Hor vyninę, vis dar negalėdamas atsigauti po patirto šoko. Žibintas mano rankoje drebėjo, liepsnelė šokčiojo, išduodama vidinę būseną ir aš visiškai sutikau su ja. Buvau persigandęs ir sutrikęs. 

Panelė Hor dar nemiegojo, kai pasibeldžiau į jos vyninės duris. Jos miegamojo languose žaidė šviesa. Duris man atidarė Timas, visur pastarąsias dvi dienas bėgiojęs už Merę. 
- Benai?- nustebo jis. - Ar kas nors atsitiko? 
- Sveikas, Timai, - neklausdamas leidimo įslinkau vidun ir perbraukiau delnu per vaikio plaukus. - Man reikia pasikalbėti... 
- Su Mere?- Timas uždarė duris, bet rakto nepasuko. Tai padariau aš. 
- Su Mere... ir su tavimi, Timai. Ir su Keliu, ir su visais, po velnių!- padėjau žibintą ant stalo ir pasukau dagtį, kad užgestų. 
- Tu girtas?.. - suabejojo vaikis. 
Aš prunkštelėjau, sukikenau ir staiga išsigandau savo juoko – iš šalies tikriausiai atrodžiau gana keistai. Aš pats sau atrodžiau visai keistai. 

- Benai, čia tu?- tarpduryje pasirodė Merė. Ji viena ranka laikėsi sienos ir pamažu šlubčiojo prie baro. Aš pašokau ir padėjau jai atsisėsti ant kėdės. 
- Ar kas nors atsitiko?- pakartojo ji Timo pirmiau užduotą klausimą. - Tu kažkoks išbalęs... 
Aš linktelėjau ir pažvelgiau į jos brolį, kuris žiūrėjo į mudu iš prietemos, išpūtęs akis. 
- Atsitiko, Mere, - linktelėjau. - Tikrai atsitiko, prisiekiu kalibru... 
Susigriebiau, kad kartoju Hefaisto posakį, iš kurio, tiesą sakant, ir pažinau balso savininką. 
- Tas namo rūsys, Mere... Tas prakeiktas rūsys turi ploną sieną, už kurios prasideda Hefaisto rūsiai! 
- Tu išvertei sieną? - po trumpos pauzės paklausė nustebusi Merė. 
- Ne, siena stovi... - pačiupau užsilikusį butelį ir pabandžiau rankomis iškrapštyti kamštį, bet nepavyko. Velniškai panorau atsigerti. - Sumauta plonytė siena stovi, Mere. Ir garsą ji praleidžia kuo puikiausiai. Senis už jos laiko prirakintą apaštalą! 
Aš staiga susigriebiau, kad pradėjau šaukti. Užsiėmiau burną ir grįžtelėjau atgal, tarsi Hefas galėtų išdygti už nugaros. 
- Ką jis laiko?.. - išsižiojo Merė. 
- Apaštalą... Moterį. Jis ją vadino Keite, - sušnabždėjau. - Šiandien išgirdau ją burbuliuojančią, tik niekaip nesupratau, iš kur sklinda garsas. Pradėjau ieškoti – ir štai... Siena, gal pėdos storumo, gal netgi mažiau. Pridėjęs ausį gali girdėti, kaip Hefas peiliu apaštalui maistą pjausto ir kaip tas springdamas ryja... Įsivaizduoji, Mere? Aš visai neseniai dar su Mončiu kalbėjausi apie tai, kad Verdėje Hefaistas lyg apsėstas – rizikuoja viskuo, netgi kitų gyvybėmis. Bet... bet aš net įsivaizduoti negalėjau, kad jis tempia namo apaštalus! Kas žino, kiek ilgai jis laiko ją ten, už sienos? Dieve aukščiausias!.. 
Prisidengiau burną, kad sulaikyčiau garsėjantį šauksmą. 
Merė žiūrėjo į mane pastėrusiomis akimis. Ji ir taip nemėgo kalbų apie tuos padarus, o aš lyg tyčia – išsipasakojau prieš pat miegą ne bet kam kitam, o jai... 
- Atleisk, Mere, - tyliai suvapėjau supratęs, ko pridirbau. - Man nereikėjo... 
- Benai, - ji sučiupo mano ranką. - KAIP Hefaistas pavadino apaštalę?.. Keite? 
Tyliai linktelėjau. 
- Keitė?- pakartojo Timas man už nugaros. - Argi tai ne... 
Jis neužbaigė. Merė prasižiojo ir pažvelgė kažkur į šoną. Jos akys tarsi žvelgė į kažkokį laiko momentą, kuriame, deja, manęs nebuvo. 
- Verdėje buvo tik viena moteris, kuria Hefas iš tiesų rūpinosi, - sumurmėjo ji. - Tai jo žmona, kurios kapas yra miške, prie nužudytų apaštalų kapų. Daugiau moterų tokiu vardu nebuvo, Benai. Ją vienintelę vadino Keite.

 VII dalis

Prakeiktųjų  metas

Merė nepyko. Ji tik atrodė labai susirūpinusi, kai papasakojau apie savo atradimą. O štai po jos žodžių aš gerokai suglumau. 
Keitė? Hefaisto žmona?... 
Staiga pradėjau suprasti kai kuriuos Hefo poelgius, visą tą pasibaisėtiną sceną prie fleitininko skylės žemėje. Senis įnirtingai stengėsi dėl Keitės, prirakintos jo rūsyje! Tiesa, jam visada nesisekdavo ir nesėkmės turėjo tik didinti nusivylimą, kurį tada aiškiai pajutau medžiotojo balse ir povyzoje. 
Tą nelemtą dieną jis tikriausiai gana smarkokai susierzino… 
- Benai…- Merė palietė mano ranką. - Ką dabar darysi, Benai? 
- Reikia pranešti Mončiui, - susiėmiau už galvos ir atsirėmiau į sieną. - Gana jau to, kad pilni miškai šitų zombių. Aš bijau grįžti į tuos namus vien dėl apaštalo kaimynystės. 
- Benai, jeigu Hefaistas sužinos apie iškilusią grėsmę jo žmonai, jis ją gins, - labai rimtai pasakė Merė. - Tu nematei įtūžusio senio. Jis tave nušaus! 
- Visų Verdės medžiotojų gal neiššaudys? - piktokai atšoviau, tačiau Merės veido išraiška mane sulaikė nuo tolesnių žodžių. - Nejaugi tu taip manai?.. 
- Visi žino, kad Hefas labai mylėjo Keitę, - tyliai pasakė Merė. - Nerizikuok, Benai. 
Ji bijojo. Timas taip pat žvelgė apvaliomis akimis, tarsi laukdamas kažko neįtikėtino. Atsidusau. 
- Mere, suprask paprastą dalyką – visai netoli nuo šios vietos, vos už trisdešimties pėdų, po žeme sėdi apaštalas. Jau tryliktas! Kaip man jaustis tame pastate, kai pro pravirą rūsio angą girdžiu jį besikalbantį su seniu?! 
- Tu nori užmušti apaštalą?- rimtai paklausė mergina. 
- Ne... Pati žinai, kad negaliu. 
- Tai ko tu nori, Benai? Įsiutinti senį? Jis ir taip pakankamai piktas pastarosiomis dienomis. Būk protingas... - Merė pagavo mano ranką ir suspaudė. - Niekam nė žodeliu neužsimink, jeigu nori gyventi! Dėl manęs... 
Kas žino, galbūt viskas būtų pasibaigę kiek kitaip, jeigu nebūčiau paklausęs Merės. Tačiau aš paklausiau. Suspaudžiau merginos ištiestą ranką ir linktelėjau, kad tik dingtų baimė iš jos akių. 
- Eime, - tyliai pakvietė Merė. - Paklosiu tau lovą. 
Man žengus paskui ją, nusiraminęs Timas nuėjo užrakinti durų. 
Ilgai negalėjau užmigti. Po tokių keistų šios dienos įvykių niekaip nepajėgiau sumerkti akių, o kadangi lovą Merė man paklojo savo kambaryje, nuo mano begalinio vartymosi užmigti negalėjo ir ji. Mudu kalbėjomės, guodėmės, kol galop, anksti ryte, miegas mus įveikė. Nieko nesapnavau, o ir visai nenorėjau. 

- - -

Kitą dieną į namą sugrįžau tik dėl vakar pamerktų šakų. Skubiai nusileidau į rūsį, išleidau iš kubilo vandenį, vis klausydamasis, ar neišgirsiu nesuprantamo murmesio, tada surišau šlapias šakas ir užvilkau jas kopėčiomis. Apaštalės negirdėjau. Tikriausiai ji miegojo. O gal nustebusi klausėsi, kas gi ten krebžda už sienos... 
Rūsio dangtį užkroviau sunkiais daiktais, nusprendęs ten niekuomet nebenusileisti. 
Matydama mano neramų blaškymąsi, Merė pasiūlė man gyventi jos namuose. 
- Su sąlyga, kad tą kvepiančią lovą atsineši kartu su savimi, - pridūrė ji, šypsodamasi mieguista šypsena. Tada buvo pietų metas, lauke tvyrojo kvaišinantis karštis, dėl kurio Verdės gyventojai buvo priversti lindėti namuose, arba užsiimti vėsesniais darbais netoli upės. Deja, potencialus žvejys Verdėje tikriausiai buvau vienintelis, nes gatvelės buvo tuščios, o Hor vyninė – puspilnė. Brolių Albrechtų nesimatė, tačiau netoliese kažkokius reikalus aptarinėjo Montis, o pusė kitų lankytojų iš matymo jau buvo ne kartą matyti. 
- Na, nežinau... – suabejojau aš, galvodamas apie Merės pasiūlymą. Mergina persisvėrė per barą ir čiupo mane už atlapo. Trūktelėjo į save, palinkdama artyn pati. 
- Mesk iš galvos išdidumą, Benai, - tyliai pasakė ramiu balsu. - Čia ne Londonas, kur vyrui garbė suteikti moteriai pastogę. Mes seniai nebe tie, kurie išvyko iš Anglijos ir aš visai nenoriu, kad tu suktum dėl to galvą. Manai, šituos namus pastatė mano tėvas?- Ji pažvelgė į sieną, tarsi žvilgsniu rodydama į pastatą . - Nieko panašaus, Benai. Visi mes atvykome, kai jis jau stovėjo tuščias. Mes atėjome čia gyventi lygiai taip pat, kaip tu norėjai padaryti gretimame name. 
- Mere... - sumurmėjau aš, nežinodamas, ką besakyti. 
- Ateinančią naktį miegosi čia, - tarė ji, tarsi tai būtų savaime suprantama. - Savo naujojoje lovoje. Ir savo žuvų gaudykles galėsi meistrauti taip pat čia... 
Merė skubiai pažvelgė man per petį ir aš išgirdau, kaip trinktelėjo atvertos lauko durys. Atsisukęs pamačiau Kelį, kuris sunkia eisena nupėdino iki artimiausio tuščio stalelio ir atsisėdo. Paskui jį atėjo dar du medžiotojai. Visi trys buvo murzini nuo galvos iki kojų, o nuo jų nukeltų skrybėlių ant žemės pasipylė tumulai sausų dulkių. 

- - -

Kelis grįžo iš savo žygio! Vos tik mintyse suvokiau šį faktą, vyninėje kilo šurmulys. Montis pats pirmas suskubo persėsti arčiau trijulės stalelio. 
- Atleisk, aš tuoj... - sumurmėjau Merei ir pats nuėjau pasiklausyti, ką papasakos nuotykių ieškotojas, kuris Verdėje garsėjo nepaprastu atsargumu. Sugraibiau kišenėje pieštuką ir savo knygelę, pasiruošdamas užsirašyti įdomesnius faktus. 
- Sveiki, - Montis padavė Keliui ranką, po to pasisveikino su kitais dviem. - Kur Akselis? 
- Dieve sergėk jo sielą... - Kelis pasitaršė plaukus ir staiga subaubė per visą vyninę. - Mere! Prašau vandens!.. 
- Negyvas? - Montis suraukė antakius. - Kaip tai nutiko? 
Nuotykių ieškotojas numojo ranka ir sunkiai nurijo seiles. Timas padėjo ant stalo didelį ąsotį su vandeniu, kurį Kelis iš karto pagriebė ir be jokių ceremonijų ištuštino pusę. Kiti du medžiotojai irgi nesivargino įsipilti. Atrodė velniškai ištroškę. 
- Tikrai ne nuo karščio, - Kelis šyptelėjo puse lūpų. - Ir ne nuo apaštalų. Galima sakyti, Akseliui pavyko numirti didvyrio mirtimi. 
- Apie ką tu kalbi? 
- Žuvo gelbėdamas mūsų kailius, Monti! - Kelis trinktelėjo kumščiu į stalą. 
Dvasininkas atsilošė ir akimirką stebėjo milžiną mąsliu žvilgsniu. 
- Papasakok visą istoriją, - paliepė. 
Kelis linktelėjo ir palietė savo skrybėlę. Pirštais nubraukė susikaupusias dulkes. 

- Kaip aš jau sakiau, mes buvome sugalvoję nukeliauti už kalno, paieškoti išlikusių čiabuvių. Mintį pakišo Beno nupasakotas pokalbis su vienu iš apaštalų... - Kelis pažvelgė į mane ir tuoj pat dėbtelėjo į Merę, kuri taip pat klausėsi jo žodžių. Mergina nieko nepasakė. 
- Vilties daug neturėjome, tačiau tikėjomės atrasti lėlininką, kuris galbūt iki šiol tebevaldo fleitininką, - tęsė Kelis po trumpos pauzės. - Tokia va buvo kelionės idėja. Išsiklausinėjome Hefaistą, kaip saugiausiai pereiti kalnus, kur ieškoti senųjų pėdsakų ir anksti ryte iškeliavome. Turėjome pakankamai priemonių sulaikyti nors ir tris tuzinus persiutusių apaštalų, bet sunaudojome tik kokį trečdalį. Mums pasisekė. Buvau sugriautajame kaime, mačiau ir įėjimą į fleitininko irštvą... Tiesa, nusileisti neišdrįsome. Galbūt be reikalo... 
Kelis vėl pagriebė ąsotį ir atsigėrė. 
- Prakeiktas karštis lydėjo visą kelią atgal, - suniurzgė jis. - Tačiau kai keliavome į priekį, oras buvo pakenčiamas. Už sugriauto kaimelio radome taką miške. Hefaistas nebuvo jo minėjęs. Atrodė, kad juo gana dažnai naudojamasi. Aš pasiūliau keliauti tuo taku, niekas dėl to ir neprieštaravo. Nukeliavę apie keturias mylias į šiaurę, priėjome kažkokias... kapines galbūt... Buvo panašu į tai. Ten kažkas ant žemės supylė per keturiasdešimt kauburių ir virš jų iš sausų šakų išpynė keistus lankus. Niekas iš mūsų nežinojome, ką tai galėtų reikšti. Manėme, kad tai tikriausiai čiabuvių „kryžiai“, ar kažkas panašaus. Ir visiems atrodė keista, kad vienintelis kelias iš kapinių veda tiesiai į sunaikintą kaimą. 
Jau buvo tamsu, pats laikas rengti stovyklą nakčiai, tačiau nei vienas iš mūsų nenorėjome likti prie kapų. Sugrįžome tuo pačiu taku šiek tiek atgal ir susikūrėme ugnį. Aš budėjau pirmas, kitiems liepiau miegoti, nes po tokio pasilakstymo kalnais velniškai skaudėjo kojas. Maniau, nežadinsiu nei vieno, kad mane pakeistų, nes miego visiškai nenorėjau. 

Kelis sumaigė delnais skrybėlę ir niūriai pažvelgė į vieną iš bendražygių. 
- Patikėsite, ar ne, bet naktį toje pusėje, kur buvo kapinės, kilo toks triukšmas, kad visiems visi miegai išsilakstė... Atrodė, tarsi būtų kažkas paleidęs pulką velnių. Aš bent šitaip iš pradžių pamaniau... 
- Nori pasakyti, ten buvo vaiduokliai?- paklausė kažkuris. 
- Nieko nenoriu pasakyti, - suniurzgė nepatenkintas Kelis ir klausinėjęs medžiotojas skubiai užsičiaupė, taip ir nepradėjęs antro klausimo. 
- Iš pradžių taip ir pagalvojome – vaiduokliai... - Kelis vėl griebė ąsotį, bet tuoj pat ir atitraukė nuo jo rankas. - Gerokai išsigandę buvome ir nedrįsome net pajudėti, kad neišsiduotume. Laužą užpylėme žemėmis ir tupėjome ten, prie tako, klausydamiesi garsų. Tada staiga Akselis prislinko prie manęs ir pareiškė, kad garsai panašūs į čiabuvių ritualinius šūkius, kuomet jie laidoja vieną iš saviškių. Jis pasiūlė susirinkti ginklus ir pabandyti prisėlinti prie kapinių, kol jie dar nenuėjo. Norėjo juos pasekti ir pažiūrėti, kur jie visi patrauks po laidotuvių. Taip ir padarėme, kaip jis siūlė. Bent jau baimės atsikratėme, nors trumpam... Akselis buvo smarkiausias iš mūsų, galbūt todėl, kad jauniausias. Jis vedė mus, ėjo pats pirmas į tą vietą, kai staiga sustojo kaip įbestas. Maniau, kad kažką pastebėjo, tačiau jis net slėptis nemanė. Priėjau prie jo, pažvelgiau į tamsą... Iš pradžių ten nieko nepamačiau. Maniau, akys tamsoje apgaudinėja. Girdžiu triukšmą, galiu net atskirus balsus kuo puikiausiai atskirti, o nieko nematau. Norėjau arčiau prieiti, bet Akselis čiupo už rankos ir neleido. „Ką, gyventi nusibodo?!“- ėmė rėkti, rodydamas į tamsą – „Žiūrėk!“ 
Pasakiau, kad neturiu tokių gerų akių kaip jo, tada jis pradėjo pasakoti tai, ką matė. Pasakė, kad iš tiesų stovime visai netoli kapų, artimiausias gal už penkių žingsnių nuo Akselio buvo. Įsivaizduokite, kaip nustebau po tokių žodžių. Maniau, kad iki jų dar geras šimtas žingsnių, kad taip nieko nesimato. Paklausiau apie čiabuvius, o Akselis man apie šakas pradėjo pasakoti drebančiu balsu. Ir dar taip keistai žodžius dėliojo, kad neišlaikė man kantrybė, nors ir išsigandęs buvau. Apėjau Akselį ir priėjau prie artimiausio kapo, pasiruošęs nušauti kiekvieną, kuris ne mūsiškis. Tada ir pamačiau, į ką ten Akselis taip akis ganė. Virš kapo tos supintos šakos, kur pirmiau minėjau... jos virš to kapo labai keistai judėjo... 
Kelis laikė rankose savo suglamžytą skrybėlę ir nieko nematančiomis akimis spoksojo į Mončio apdarą ties dvasininko krūtine. Visi laukė iš jo žodžių ir visų veiduose atsispindėjo nerimas ir baimė, kuriuos su žodžiais perdavė Kelis. Man taip pat pasidarė nejauku, išgirdus apie „judančias šakas“. 
- Gyvenime nebuvau matęs nieko panašaus, - atsiduso Kelis. - Visas sumautas lankas iš sausų šakų, kurias dar vakaro metu buvome gerai apžiūrėję, virpėjo ir rangėsi tarsi gyvos. Atrodė, tarsi šoktų. Iš pradžių lėtai, ramiai, o protarpiais visas raizginys kad imdavo purtytis, net akimi buvo sunku pastebėti judėjimą... Jis toks staigus būdavo. Aš spoksojau į tą peklą, rodės, kojų negaliu pajudinti, kad jos mane toliau nuo tos vietos nuneštų. Klausiausi triukšmo, kuris vis dar buvo tolimas, bet... tuo metu atrodė, kad balsai sklinda giliai iš po žemės, o gal tik tos šakos šitokius garsus skleidė. Pamenu, kad po kažkiek laiko pribėgo Petersas su Rendžiu ir ištempė mane iš tos vietos. 
- Sakiau gi – vaiduokliai... - pastebėjo tas pats medžiotojas, pertraukęs Kelį pirmą kartą. 
- Žinai, jeigu tau už nugaros tavo bobutė su šautuvu stovėtų, tuomet aš taip pasakyčiau, - po trumpos, išprovokuotos pauzės suniurzgė Kelis. - O kas ten per velniava buvo, aš nežinau, aišku? Tik papasakojau, ką mačiau ir girdėjau! 
Montis pažvelgė į medžiotoją griežtu žvilgsniu, tas kilstelėjo rankas, tarsi pasiduodamas. 
- Visą naktį daugiau niekas nemiegojo, - tęsė Kelis, kai vyninėje vėl paliko tylu. - O triukšmas ėmė slopti maždaug apie ketvirtą ryto. Mes tuo tarpu susikūrėme ugnį šiek tiek toliau, nei buvome įsikūrę pirmą kartą. Nenorėjome, kad nutiktų kas nors blogo. Iš ryto apėjome kapines ir pradėjome ieškoti pėdsakų, kurie papasakotų mums apie nakties svečius, deja... Miškas buvo toks švarus, tarsi naujagimis vystykluose. Nė vieno pėdsako! Kapai nepaliesti, šakos savo vietose ir jos jau nebešoko jokių šokių. Tai tiek tų vaiduoklių. 
Nusprendėme kopti toliau, pasiekti kalno viršūnę ir iki sutemų patekti į kitą kalno pusę. Tikėjomės surasti bent kokią čiabuvių gyvenvietę. Akselis buvo puikiausias pėdsekys iš visų, kokius tik pažinojau. Tikėjomės, bernelis aptiks ką nors, tačiau teko nusivilti. Iki pat vakaro klaidžiojome be jokio rimtesnio pėdsako. Kalno viršūnę pasiekėme, bet tada pradėjo kauptis debesys ir atsidūrėme visiškoje tamsoje. Spėjome susirasti slėptuvę nuo lietaus ir pasiruošti šiek tiek malkų, kol prasidėjo liūtis. Tupėjome ten iki pat kitos dienos popietės, laukdami pragiedrėjimo. Rendis visas pasakas pasekė, kokias tik prisiminė iš vaikystės, jau buvau sugalvojęs traukti toliau, nepaisant lietaus. Ačiū Dievui, sušlapti neprireikė. Maždaug apie ketvirtą valandą mes pasiekėme aukščiausią vietą ir, įsilipęs į medį, apžiūrėjau visą šiaurinį kalno šlaitą. Pastebėjau už kokių keturių mylių rūkstančius skystus dūmus, ten kaip tik buvo nedidelis kaimelis. Pasiekėme jį maždaug per keturias valandas. Galvojome visai nesislapstyti, įeiti į jų teritoriją atvirai, ką sėkmingai ir padarėme. Aišku, tai buvo Akselio mintis, bet ji pasiteisino, prisiekiu... Mums pasirodžius, vietiniai iš karto pasitiko mus visu būriu, kiek tik jų ten buvo... Neatrodė nei žmogėdros, nei labai priešiškai nusiteikę. Rendis mokėjo su jais kalbėti, prakalbino jų vyresnįjį. Pasakė, kad ieškome žmogaus, išmanančio burtus. O jie tikrai išmano apie burtus, nes nė vienas net nesumirksėjo po Rendžio žodžių, tarsi tas vandenėlio būtų paprašęs. Vadas iš karto pradėjo klausinėti, kam mums reikia jų šamano. Užsiminė, kad jie savo šamaną labai saugo, esą šis neturi mokinių ir vaikų. Nežinau, ką ten Rendis suskiedė jam... 
Kelis pažvelgė į šalia sėdėjusį medžiotoją. 
- Pasakiau, kad mums reikia prakeikti baltuosius, kurie medžioja už kalno, - burbtelėjo Rendis. 
- Nereikėjo taip persistengti! - subarė Montis, nutaisęs piktoką miną. 
- O ką tu būtum mano vietoje pasakęs?- abejingai gūžtelėjo pečiais medžiotojas. - Būtum matęs, kaip tai suveikė... 
- Taip, tie velniai visi iki vieno pašėlo ir ėmė rėkti kažkokius šūkius. - Kelis pabandė ištiesinti skrybėlę. - Supratau tik, kad jie džiaugiasi. Iš karto panorau čiupti šautuvą ir pašventinti tą vietą, tačiau mus supo iš visų pusių. Teko džiaugtis kartu su jais... Deja, mums taip niekas ir neišsitarė apie jokį fleitininką. Jie nežinojo nieko apie tokį. Nė vienas, išskyrus jų šamaną, kuris gyvena atskirai nuo visų, oloje. Mus tenai nuvedė, kurį laiką klausėsi, kaip Rendis kabino seniui makaronus, klausinėdamas kažko apie juos pačius... 
- Klausiau apie kapines, kurias matėme miške, - atsiliepė Rendis. - Senis pradėjo kažkodėl juoktis, o paskui tepasakė, kad ten palaidoti visi jų genties šamanai. Kažkokia senovinė kapavietė, jų šventa vieta. Paskui pradėjo pasakoti apie garbingiausius iš jų, kurie kažkada daugybę niekšybių baltiesiems padarė. Jis labai jais didžiavosi, o aš tik ir telaukiau, kol išsinešdins pašaliniai. 
Kelis palinkčiojo galvą, netardamas nė žodžio. 
- Kai tik jie išsinešdino, Akselis iš karto pasiėmė šautuvą ir nuėjo saugoti įėjimo į olą, - tesė Rendis. - Aš iš karto paklausiau šamano, ką jis žino apie „juodą žmogų su fleita“. Štai tada ir prasidėjo visos mūsų linksmybės – senis iš karto atsitokėjo, kad mes ne dėl keršto svetimiems pas jį atėjome, o jam pačiam kailio nudirti. Pašoko ir pradėjo rėkti klausdamas, iš kur mes žinome apie „taboa-itsa“ – taip jis vadino fleitininką. Teko jį nelabai švelniai nutildyti, nes patys išsigandome, kad nesugrįžtų kiti, kurie tikriausiai sukinėjosi netoli olos. Prigrasinau, kad nudėsiu prakeiktąjį, jei nepradės kalbėti mums to, ką norime išgirsti. Jis man nusijuokė į veidą ir pasakė, kad mirti visai nebijo, kad jis ir pats gali savo noru iškeliauti. Teko iš jo ir peilį atimti, nes senis tikrai labai drąsiai jautėsi prieš atkištus šautuvus. Tiktai kai atėmėme iš jo visus jo amuletus ir ženklus, jis staiga nusileido ir nurimo. Aš jam paaiškinau, ko iš jo noriu. Papasakojau apie fleitininką, kurį jis ir pats greičiausiai gerai žinojo, pasakiau, kad norime jį sustabdyti. 
Štai šitoje vietoje šamanas vėl iš mūsų pasišaipė. Pareiškė, kad per vėlu sustabdyti fleitininką, tai visiškai neįmanoma. Kelis pačiupo jį už pakarpos ir pakratė, tačiau senis vis tiek rėkė tą patį – neįmanoma. Galiausiai jis netgi sutiko papasakoti mums, kaip tas padaras atsirado. Jis gerai žinojo, kas šiose vietose vyko prieš kelias dešimtis metų. 

- - -

Po to, kai mūsiškiai iššaudė visus sunaikintojo kaimo gyventojus, liko gyva tik viena moteris, šamanė. Ji pasislėpė nuo medžiotojų ir kurį laiką gyveno toje pačioje skylėje, kur dabar lindi fleitininkas. Ji laukė ilgai, bijodama išlįsti į paviršių ir gauti kulką į kaktą. Kentė badą ir troškulį, tačiau pagaliau medžiotojai pasitraukė ir ji pajėgė iš ten išlįsti. Moteris patraukė tiesiai į tą patį kaimą, kur mes keliavome. Buvo tenykščių priimta į savo tarpą. Susitiko dabartinio šamano tėvą, jiedu susilaukė sūnaus. Tačiau moteris degte degė keršto troškimu, ją laikė netgi pamišusia ir jos prisibijojo. Ji dažnai ėjo į miškus kalbėtis su savo dievais, klausdama jų patarimų. Pernelyg dažnai. Senis pasakė, kad motina labiau mylėjo dievus, nei savo vyrą ar sūnų... Vieną vakarą ji grįžo į kaimą pasikeitusi. Pasakė, kad jai reikia keturiolikos padėjėjų, kuriuos ji norinti išsivesti į mišką. Kaimo vadas, nieko neįtardamas apie jos kėslus, pakvietė keturiolika savanorių ir ji vėl iškeliavo į miškus. Grįžo tik anksti ryte, viena. Apie ją lydėjusius vyrus daugiau niekas nieko neišgirdo. Žmonės ėmė murmėti, kad ta moteris juos suvalgė, nors ir patys taip darydavo, kai badas prispirdavo. Tačiau tuo metu bado nebuvo, todėl ir keturiolikos žmonių pradanginimas atrodė nepateisinamas. Šamanė tiesą papasakojo tik savo vyrui, o vėliau, kai ji išėjo visiems laikams, šis papasakojo ir savo sūnui. 
Ji tuos žmones paaukojo. Tačiau greičiausiai ne taip, kaip mes įpratę įsivaizduoti. Jos sūnus pats nežinojo, kokius burtus naudojo motina, tačiau faktas tas, kad moteriškė viena sugebėjo įveikti trylika stiprių vyrų. Keturioliktą ji paaukojo kažkokiu „ypatingu“ būdu, padarydama iš jo „taboa-itsa“... 

Rendis atsiduso ir pažvelgė į Montį pavargusiu žvilgsniu. 
- Keturioliktą?- pasitikslino kažkuris. - Gal blogai išgirdai? 
- Ne, išgirdau gerai. Dar pasitikslinau. Apaštalų yra trylika, ne dvylika, kaip mes manėme iki šiol. 
- Tuomet kur tas tryliktas? 
Rendis gūžtelėjo pečiais, kaltu žvilgsniu žvelgdamas visiems į akis. Kaip jis pažvelgė į mane, aš nejučia viduje susigūžiau. 
- O ar ji nieko nepaaiškino, kaip tą padarą sustabdyti?- pasiteiravo Montis. 
- Nepaaiškino. Šamanas net nenutuokė, kaip jis buvo sutvertas, nors žinojo, ką padaras sugeba. Tačiau tą patį žinome ir mes, jis nieko naujo nepapasakojo. 
- Vadinasi, senoji šamanė mirusi... - sumurmėjo Montis. - Gaila... 
- Ji nėra mirusi, - papurtė galvą Rendis. - Ne, tik ne ji. 
Mes pažvelgėme į jį baisiausiai nustebę. 
- Betgi tu pats sakei... - suniurnėjo nustebęs dvasininkas. 
- Sakiau, jog ji išėjo visiems laikams. - Rendis pasikrapštė pakaušį ir sumirksėjo paraudusiomis akimis. - Matai, senė suprato, kad iki savo gyvenimo pabaigos taip ir nesulauks, kol fleitininkas atkeršys iki galo. Ji buvo nejauna jau tada, kai užvirė visą šią košę. Šamanas papasakojo, kaip vieną vakarą motina pasiėmė jo tėvą kartu su savimi. Jiedu patraukė per miškus pas fleitininką. Kai pasiekė jo urvą, ji atsisveikino su savo vyru, išsikvietė fleitininką ir susijungė su juo. Štai taip ji užbaigė savo gyvenimą, Monti. Ji tapo tuo padaru, kad galėtų stebėti ir mėgautis savo keršto akimirkomis. Ji viena galėjo valdyti tą padarą, o dabar ji... ir yra tas padaras. Nevaldomas. Pats sau ponas... 
- Ak, Rendi, - Montis papurtė galvą ir atsiduso, - bjaurią pasaką mums pasekei. 
- Tai viskas, ką galiu papasakoti, - gūžtelėjo pečiais medžiotojas. - Atleiskite. 
- O Akselis?- paklausiau aš. - Kas nutiko toliau? 
- A, tikrai... - vėl prabilo Kelis, kuris gurkšnojo vandenį, kol Rendis kalbėjo. - Manau, čia visi ir taip supranta, kas galėjo nutikti. Mes buvome urve prispaudę šamaną, klausėme jo pasakų, o tuo metu Akselis saugojo įėjimą. Buvome suplanavę po pokalbio tyliai dingti į mišką, net nebesirodyti kaime. Bet didžiausią kiaulę mums iškrėtė vėl būtent šamanas. Pasielgė kaip tikras savo motinos sūnus – istorijos pabaigoje, nė vienam iš mūsų nesitikint, jis staiga užklykė kažkokį šūkį. Žinoma, mes jį iš karto parbloškėme ir prisvaiginome revolverio rankena, tikėdamiesi, kad jo riksmas nieko neprisivilios. Deja, Akselis netrukus pastebėjo atskubančius ginkluotus vyrus ir ėmė šaudyti jiems virš galvų, kad išgąsdintų. Bet jie neišsigando. Tada aš nubėgau prie vaikio ir mudu pradėjome šaudyti tiesiai į juos, kad pridengtume kitų atsitraukimą. Rendis su Petersu užsilipo ant šlaito, virš urvo, pradėjo šaudyti iš ten. Aš jau atsidusau lengviau, maniau, tuoj pradingsime miške, tačiau tie žmogėdros nenustojo veržtis link mūsų. Jų buvo velniškai daug. Akselis staiga subliuvo man už nugaros ir išrovė sau iš peties trumpą strėlę. Pradėjau jam rėkti, kad bėgtų man iš paskos, tačiau jis papurtė galvą, atsisėdo ant žemės ir trumpai teištarė: „kurarė“. Supratau, kad gyventi jam liko visai mažai. Akselis gerai išmanė visokius nuodus, man taip pat dažnai pasakodavo apie juos... Atsisėdęs mostelėjo man ranka, kad bėgčiau vienas, o pats nusisuko ir ėmė šaudyti kaip išprotėjęs. Prisiekiu, kol aš pasiekiau Rendį, jis paklojo gal tuziną kanibalų. O paskutinį šūvį pasiliko sau, nes jau pabėgdamas nuo jo mačiau, kaip vaikį ima krėsti drebuliai. Štai ir beveik viskas. Mus truputį vijosi, tačiau, kai mes pasiekėme fleitininko valdas, visi iki vieno pasuko atgal. 
- Sutikote apaštalus?- pasitikslino Montis. 
- Taip, penkis. Hefaisto metodais sudorojome, visi gyvi liko. 
- Tai ir puiku... - linktelėjo dvasininkas. Kelis taip pat palinkčiojo. 
Aš pažvelgiau į Merę, kuri visą tą laiką nepasitraukė nuo baro. Ji laikė rankoje taurę, kitoje nedidelį skudurėlį. Susirūpinusi žiūrėjo į stiklą, tikriausiai matydama savo atspindį. Aš užverčiau savo knygelę ir nuėjau prie baro. 
- Nesijaudink, - tyliai pasakiau jai. - Viskas, jie jau pabaigė. 
- Ak, Benai... - sumurmėjo ji. - Kažkodėl atrodo, kad jie tik pradeda. Kaip maži vaikai, sukasi ir sukasi ratu... 
Po šių žodžių ji numojo ranka ir nusišypsojo, padėdama taurę į vietą. 

- - -

Popietę praleidau Hor vyninės palėpėje, pindamas gaudyklę žuvims. Šį darbą paskutinį kartą dirbau būdamas gal dvylikos metų, tačiau įgūdžiai vis dar tebebuvo tokie patys. Gaudyklę nupyniau netgi geresnę, nei tą būčiau padaręs būdamas dvylikos. Turbūt kantrybės turėjau daugiau, tvarkingiau suraišiojau visas šakeles. Vėliau atbėgo Timas ir mudu ištempėme gaudyklę į paupį. Vietą jau buvau nužiūrėjęs, krantą išvalęs ir paruošęs virves. 
- Ar greitai atplauks žuvis?- paklausė Timas, kai gaudyklė paniro į srovę. 
- Nežinau. 
- O kiek reikės laukti? 
Vaikis žingsniavo palei krantą, aiškiai netverdamas savo kailyje. Aš pririšau virvę ir atsisėdau medžio pavėsyje. 
- Lauksime iki vakaro, Timai. 
Timas sustojo, patempė lūpą ir, aiškiai nusivylęs ėmė kapstyti mokasinu žemę. 
- Nuobodu... 
- Jeigu nori žvejoti linksmiau, tuomet tau reikia meškerės. - Patariau jam, ruošdamasis pasnausti. Timas kažką pagalvojo, stovėdamas ten pat ir nejudėdamas, tada apsisuko ir nuėjo namo. 
Upės vanduo smarkiai garavo, virš srovės paskleisdamas tankią, virpančią miglą. Pro ją kalno šlaitas atrodė tarsi liepsnojantis žalia ugnimi. Šis vaizdas gerokai ramino ir migdė, nepaisant to, kad visą laiką žiūrėjau į fleitininko valdas. 
Šiek tiek dešiniau, tarp medžių, išvydau tris žmogystas. Du iš jų iš karto pažinau, nepaisant didelio atstumo. Brolių Albrechtų šautuvai, skirtingai nei vietinių medžiotojų, nebuvo sutepti suodžiais, kad neblizgėtų. Iš ryškių atspindžių ir pažinau juos. Trečiasis turėjo būti kuris nors vietinis, rodantis jiems pavojingas ribas. Jis buvo gana žemo ūgio, palyginus su vokiečiais. 
Netrukus visi trys įžengė į fleitininko valdas. 
- Hefai, ką tu vėl sugalvojai?- sumurmėjau sau, stebėdamas, kaip trijulė iš nyksta medžių tankumyne. Polas su Nikolu taip ir neišgirdo mano perspėjimo. Arba Hefaistas juos įtikino, kaip tik jis vienas tesugebėjo. Šiaip ar taip, tai buvo ne mano reikalas. Tik ne šiandien... 

Kiek pagulėjęs pakrantėje, nusprendžiau dar kartą grįžti į namą, kuriame bandžiau įsikurti. Reikėjo pasiimti savo naują lovą, nors Merei taip ir nespėjau pasakyti, kad sutinku gyventi su ja. Nepaisant to, ji viską puikiai suprato, kai išvydo mane tempiantį lovos dalis pro duris. Lovą surinkau greitai, pastatęs ją vidury kambario. Nenutuokiau, kur Merė norės baldą padėti, tad palikau viską vėlam vakarui, kada vyninė uždaroma ir mergina turi daugiau laisvo laiko. 
Name, prie užbarikaduoto rūsio dangčio aš pabandžiau išgirsti kokius nors garsus iš apačios, tačiau ir šį kartą buvo tylu. Netgi pradėjau manyti, kad visas girdėtas niurnėjimas, Hefaisto pokalbiai su zombiu man tiesiog pasisapnavo, kuo aš būčiau mielai patikėjęs. Kruopščiai užrakinau namą, tarsi tai būtų paskutinis apsilankymas jame, nors aš tada dar nežinojau, kad apsilankymas tikrai buvo paskutinis, kad aš vėliau nebeturėsiu jokios progos į jį sugrįžti. 

Vakare aš ištraukiau gaudyklę ir surinkau žuvis. Jų nebuvo daug, gal koks tuzinas stambių ir pustuzinis smulkesnių, kurios nespėjo išlįsti pro tarpus, kol traukiau gaudyklę iš vandens. Timas taip ir neatėjo man padėti, tačiau vyninėje visą grobį kruopščiai suskaičiavo ir liko „žvejyba“ patenkintas. 
- Su meškere aš būčiau daugiau pagavęs, - pasigyrė jis. 
- Nori pabandyti?- pasiūliau jam. 
Timas kiek pagalvojo, tikriausiai svarstydamas, kiek reikės vargti, kol išsipjaus šaką meškerei, tada papurtė galvą ir nubėgo aplankyti savo draugo Ernio, kuris, kaip teko girdėti, paskutinėmis dienomis jautėsi vis geriau. Merė, stebėjusi mudu, tik šyptelėjo ir pareiškė, kad toks mano dienos grobis atrodo labai nykus. 
- Žinau, - pritariau jai. - Čia buvo tik bandymas, kad galėčiau paskaičiuoti, kiek man reikės gaudyklių. 
- Ir kiek gi jų reikės?- pasmalsavo ji. 
- Dar neaišku. Šį vakarą patikrinsiu, jeigu padėsi man paruošti žuvį. 
Ji padėjo. 

Visa virtuvė iš pradžių dvokė žalia žuvimi, o vėliau ir vyninėje sėdėję vyrai ėmė murmėti, dairydamiesi į virtuvę. Vienas medžiotojas sustabdė mane, kai aš sukiojausi tarp stalų, bandydamas išnešti į kiemą uždegtą žibintą: 
- Benai, dėl Dievo meilės, išduokite paslaptį, ką ten Merė virtuvėje daro?- paklausė jis. - Mus čia baigia mūsų skrandžiai sugraužti iš vidaus! Iš kur tas nuostabus kvapas? 
- Iš keptuvės, - nusijuokiau. - Kada gi jūs paskutinį kartą valgėte keptą žuvį, vyrai? 
- Kad mane kur šėtonas, jei prisiminčiau... 
- Aš pamenu, kaip visą šį mėnesį mitau virta žvėriena, - ištarė Petersas, sėdėjęs kartu su Rendžiu prie gretimo stalelio. - O visą praėjusį mėnesį valgiau keptą žvėrieną. 
- Mano prisiminimai panašūs, tik ten buvo paukštiena, - atsiduso Rendis. - Tada einu pas panelę Hor ir atsigeriu gero vyno. Žinote, pone Hantli, turi būti kažkoks įstatymas, draudžiantis kepti šitaip puikiai kvepiančią žuvį, kai už sienos geriame mes, prisivalgę savo žvėrienos ir paukštienos kepsnių... 
- O jeigu aš pasidalinčiau? 
Rendis susižvalgė su Petersu. 
- Tai viską keičia, manyčiau, - liūdnai numykė Rendis, - jeigu tik mano pilvas nebūtų toks pilnas. Mano žmona antį ruošia puikiai ir daug... 
- Tačiau mano vakarienė buvo nekokia, - palingavo galvą Petersas. - Tikriausiai ir žmona prasta, ar ne, Rendi? 
Jis kumštelėjo savo draugą, tas nustebęs pakėlė galvą ir trūktelėjo pečiais: 
- Iš kur man žinoti? Tu su ja miegi... 

Prie gretimo stalelio sėdėję vyrai griausmingai užsikvatojo, išlaistydami savo vyną. 
Aš pakabinau už durų žibintą, grįžau į virtuvę, kur vietoje Merės aplink keptuvę sukosi Timas, ir prikroviau didelį dubenį jau iškeptos žuvies. Jį, kartu su Merės paruoštų salotų dubeniu ir padėjau apstulbusio Peterso panosėje. 
- Vyne kepta žuvis, pone Petersai. Valgoma su ryžiais, tačiau šiuo metu jų neturime. Atrodo, visoje Verdėje jų nėra nė žiupsnio. 
- Gal pakvaišote?- Petersas godžiai truktelėjo nosimi. - Aš gal ir nesotus, tačiau šitiek žuvies nesuvalgysiu! 
- Tai ne vien jums, - aš parodžiau į gretimą stalelį. - Pasidalinkite su visais. Aš tuoj atnešiu jums lėkščių... 
- O kaip mums suprasti, kuriam ir kiek mokėti už visa tai?- parodė į žuvį sutrikęs Petersas. 
- Vaišinu, Petersai!- šūktelėjau. - Šį kartą nieko nemokėkite! 

Jie, žinoma, nudžiugo. Dubuo greitai ištuštėjo, o aš dar kartą įsitikinau, kad senas tėvo receptas niekada nepraranda savo žavesio. Apie Hantlio žuvį tą vakarą sužinojo devyni medžiotojai. Tai reiškė, kad Verdėje kitą dieną žinos visi. 
- Žvejys Hantlis, - nepiktai pasišaipė Merė, vėlai vakare plaudama indus. - O ką rytoj darysi, kai visi ateis vakarieniauti čia? 
- Kepsiu žuvį, - pasakiau lakoniškai ir susimąsčiau, kiek gi iš tiesų reikės tos žuvies. Šį vakarą vyrai sudorojo viską iki paskutinio gabalėlio, net Timas vienintelį kąsnį nugvelbė tik iš keptuvės. 
- Nori pasakyti, aš kepsiu, - pataisė mane Merė. - Benai, tu nespėsi. O manęs laukia vynas, taurės ir visa kita, ką aš kiekvieną dieną darau. 
- Galbūt tu teisi... - pripažinau. - Atrodo, teks pasikalbėti su Naraino našle. Girdėjau, ji parduoda paskutinius velionio vyro sukauptus kailius. Bet pirmiau norėčiau pabandyti pats... 
Ji neprieštaravo. 

Tuo metu Timas jau miegojo, mudu tikriausiai buvo vieninteliai nemiegantys visoje Verdėje, o mano laikrodis rodė pusę vienuoliktos. Padėjau Merei susitvarkyti, tuomet mudu nusiprausėme ir užlipome į jos kambarį, kur tebestovėjo naujoji lova. Merė iš karto pagyvėjo ir ėmė raustis po švarių patalų ryšulius, ieškodama kažko, kas jai atrodė tinkama. Demblius paliepė paimti iš lovos, kurioje miegojau praeitą naktį. Kai paklausiau, prie kurios sienos patraukti lovą, ji tik numojo ranka: 
- O kam ją traukti? Man atrodo, šią naktį ji labai tinka kambario viduryje. Štai... - Merė parodė man kažkokiais indiškais raštais išmargintą paklodę. - Ką manai? 
- Argi šitokie nėra kabinami ant sienos?- suabejojau. 
- Ne!- nusijuokė ji. - Aš tik porą kartų buvau ją pasiklojusi. Ar žinai, kodėl? 
Man trūktelėjus pečiais, Merė padėjo paklodę ant lovos krašto ir tuoj pat ištraukė dar porą panašiai išmargintų audeklų. 
- Todėl, kad jos taip pat turi savo kvapą, Benai. Šios paklodės ypatingos. Ypatingai lovai. Tokiai, kaip ši... 
Merė šypsojosi klodama jas, rengdama pagalves, tačiau taip ir nepasakė savo džiaugsmo priežasties, kai neišlaikęs paklausiau. Galop ji atsitraukė ir vis dar tebesišypsodama pažvelgė į savo darbą. Kambario viduryje stovėjo tikrai viliojanti lova, papuošta margais apklotais ir aš netgi nusižiovavau, žiūrėdamas į ją. 
Merė lėtai priėjo prie manęs, vos pastebimai šlubuodama, tačiau neberaukydama nosies po kiekvieno žingsnio. Jos rankos pakilo prie mano marškinių, vikrūs pirštai atsegė viršutines sagas. Dar tebesagstydama švelniai pabučiavo lūpas ir sušnabždėjo, skruostu prigludusi prie manojo: 
- Benai, ar sutinki su manimi išbandyti šią lovą?.. 
Nepajėgiau jai nieko ištarti. Delnais suėmiau jos skruostus ir atsakiau jai tokiu pačiu bučiniu. 
Merė viską suprato. 

- - -

Ar esate pajutę tingią laimę ryte, kuomet pabundate, pažadinti dar neprabudusio mylimo žmogaus judesio? Kuomet vis dar ryškūs prisiminimai apie švelnias glamones, patirtas prieš nugrimztant į sapnus? Jeigu Jums tai nesvetima, tuomet puikiai suprasite mano nuotaiką, kai pabudęs šalia pajutau karštą miegančios Merės kūną. Aš nenorėjau keltis, nenorėjau niekur skubėti, nieko daryti. Gyvenimas tokią akimirką atrodo per daug puikus. Regis, kad toks pojūtis gana trapus ir štai tuoj pradings nuo staigesnio judesio, tokio, kaip smagiai į šoną atmetama antklodė... 
O paskui Merė sumurkė per miegus ir ėmė busti. Tikrasis rytas prasidėjo. 

Ji šiandien daug šypsojosi. Tikra laimė matyti ją tokią, pamiršusią aplinkui vykstančius košmarus. Man darbas taip pat geriau sekėsi. Žuvų gaudyklė mirko vandenyje nuo pat ryto, o kita jau buvo beveik baigta. Timas pagaliau taip pat pasisėmė iš kažkur kantrybės ir pasidarė meškerę. Jis, kartu su Erniu iki pietų žvejojo netoli nakvynės namų. 

- - -

Kelis daugiau nebeplanavo jokių žygių. Jis ir jo draugai – Rendis bei Petersas dabar užsiėmė spąstų statymu. Be to, Kelis į vyninę daug dažniau ateidavo su Karolina – ta pačia gydytoja, kuri gydė Merės koją. Timas vieną vakarą man užsiminė, kad jiedu greitai tuoksis. 
Hefaistą matydavau visai retai, ir daugiausiai ne vieną, o su vokiečiais, kuriuos jis sekiojo tarsi koks sarginis šuo. Įtariau, kad senis rezga savo eilinį fleitininko medžioklės planą, tačiau man seniai buvo praėjęs ūpas kišti nosį į ne savo reikalus. Brolius Albrechtus aš jau perspėjau, visa kita buvo jų pačių reikalas. Kartais man atrodydavo, kad senį stebi visi Verdės gyventojai, nė puse lūpų neužsimindami apie savo nepasitenkinimą. 
O kartais aš prisiversdavau viską pamiršti, dalindamasis savo vakarais su mylima moterimi. Žvejyba man sekėsi puikiai, kai kurių medžiotojų žmonos net pradėjo klausinėti to paslaptingojo žuvies kepsnio recepto. Greitai jį sužinojo visi, kam jo reikėjo, tačiau vakarais Merės vyninė vis tiek buvo pilna tokių, kuriems buvo pabodęs žvėrienos kepsnys. Ypač padaugėdavo lankytojų tada, kai pravažiuodavo pirklių karavanai. Paprastai pirkliai į Verdę atvažiuodavo penkis – šešis kartus per metus. Jie atveždavo daug reikalingų dalykų: vaistų, tvarsčių, prieskonių, svaigiųjų gėrimų, ginklų, amunicijos, įrankių ir be viso šito dar supirkdavo per porą mėnesių medžiotojų sukauptus kailius. Patys medžiotojai į Džibutį važiuodavo labai retai – kai reikėdavo kokio neįprasto daikto, arba kai visam laikui palikdavo Verdę. 

Vieno karavano aš sulaukiau po gero mėnesio, tuomet turėjau progą pasikalbėti su vienu iš pirklių, žemaūgiu, gero veido storuliuku, kurį juokais vadino Apeliu. Jis važinėjo į Verdę nuolat, ir aš paprašiau jo atvežti maišą ryžių, kai jis derėjosi su Mere dėl vyno. Pirklys nudžiugo dėl atsiradusio naujo kliento ir iš karto užsirašė mano pageidavimus, tiesa, šiek tiek abejodamas dėl ryžių kainos. Jis užsiminė, kad pastaruoju metu ryžių gana sunku gauti, todėl viso maišo negarantavo. Ir atvykti pažadėjo po pusantro mėnesio. 
Kuomet jis pasirodė žadėtu laiku, vasara ėjo į pabaigą. Verdėje fleitininkas buvo šiek tiek primirštas, ir tik vienintelio Hefaisto niūrus šešėlis kartais primindavo, kokius kaimynus mes turime, tačiau senis dažnai būdavo išvykęs ir visi su jo egzistavimu galėjo nesunkiai susitaikyti. 

Aš jau buvau šiek tiek uždirbęs pinigų, kad galėčiau sau leisti keliauti į kitas vietas, tačiau dabar mane vietoje laikė Merė ir Timas. Ne todėl, kad bijotų keliauti. Merę vieną vakarą gerokai supykino ir teko ją nuvesti į Karolinos namus. Kai sugrįžo, ji tylėjo iki pat sutemų, kol Timas nuėjo miegoti. Tada pakvietė mane prieiti arčiau ir tyliai pasakė, nors aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios: 
- Benai, aš turiu tau kai ką pasakyti... 
Jos akys žvelgė į mane baimingai. Taip, tarsi kažkuo siaubingai abejotų, netikėtų mano, o ne savo poelgių teisingumu, nors aš dar lyg ir nieko nepadariau. 
- Ar tai Karolina tau ką nors pasakė?- paklausiau kiek įmanoma ramesniu balsu. 
- Taip, Benai... Aš... - ji pakreipė galvą ir prisimerkė, tarsi abejotų, sakyti man, ar ne. 
- Tu sergi? 
- Ne, Benai, aš nesergu. Visiškai sveika esu, bet... 
- Tai ir puiku, - nusišypsojau. - Esi sveika, tai ir svarbiausia. 
Ji šyptelėjo, tačiau šypsnys išėjo kažkoks netikras. Ji vis dar norėjo man pasakyti kažką „labai svarbaus“. 
Neiškentęs pabučiavau savo mylimąją ir, apkabinęs per liemenį, tyliai paklausiau jos: 
- Kada gi mes turėsime vaikų, a, Mere? Ar pavasarį? 
Pasakiau dviprasmybę, tačiau jos užteko – Merė po šių žodžių žvelgė į mane ne su baime, o su didžiule nuostaba. 

- Mere... - pritrūkau žodžių, supratęs, jog pataikiau. Priklaupiau prieš ją, akimirką žiūrėjau į jos gėlėtą suknelę ties pilvu, tada stipriai apkabinau savo mylimąją, prisiglausdamas veidu prie jos pilvo. Jos pirštai atsargiai palietį mano plaukus. 
- Kaip tu supratai, Benai? 
- Nežinau, Mere... - sumurmėjau, galvodamas tik apie jos minkštą, vis dar plokščią pilvą. Iš tiesų, aš gerai nežinojau, kodėl man šovė mintis patikrinti būtent tai. Galbūt nejučia susiejau tuos du mėnesius, kurių metu buvome tokie artimi, su Merės negalavimu. Be to, mudu taip nė karto ir neprakalbome apie vaikus. 

Vėliau Merė man pasakė, kad tas vakaras ir prisipažinimo akimirka buvo viena įtempčiausių jos gyvenime. Ji buvo mačiusi, kaip vyrai palieka savo merginas, vos tik sužinoję apie jų nėštumą. Kartais palikdavę ir po pirmos nakties lovoje. Verdėje, anot jos, būta visko. 

- - -

Vasara pasibaigė Afrikos stiliumi – virš Verdės suplūdę sunkūs debesys atnešė kelių savaičių ilgio liūtis su perkūnijomis. Visas kaimelis apmirė ir nerodė jokių gyvybės ženklų. Pastatai pajuodo nuo drėgmės, dienos metu jie atrodė tarsi keistų formų žemės kupstai, plakami stipraus lietaus rykščių. Keliai ir gatvelės virto sunkiai išbrendamomis klampynėmis, o išdžiovinti po sėkmingos žūklės drabužius sekėsi vis sunkiau, nes galų gale Visoje Verdėje nebeliko nė vienos sausos malkos, nepaisant šiokių tokių atsargų, paruoštų senajame forte. Jos išseko beveik per vieną dieną. 
Teršetas tapo daug sraunesnis, jo vandenys pakilo per dvi pėdas aukščiau, tačiau upė dar laikėsi, neišsiliedama iš senųjų krantų. Vakarais vyninėje susirinkdavo vos viena kita pora lankytojų, o dieną Merė ją tiesiog užrakindavo, palikusi prie durų varpelį. Kai paklausiau, kodėl ji dienos metu rakina duris, ji baugiai atsakė: 
- Dabar ruduo, Benai. Prakeiktųjų metas. 
Iš pradžių nustebau, tačiau greitai prisiminiau ir vos susilaikiau nepasitikslinęs. Ji kalbėjo apie fleitininką, kurį sėkmingai buvau primiršęs. 
- Tai tu rakini jas dėl manęs?- nustebau. 
Merė sustingo pakreipusi galvą, tarsi klausydamasi kažko savyje. 
- Atleisk man, Benai... 
- Mere, aš ne kartą sakiau, kad neužmušiau nė vieno iš jų! - beveik sušukau, pajutęs nusivylimą dėl Merės nepasitikėjimo manimi. 
Ji priėjo prie manęs ir apkabino. 
- Benai, tai ne dėl to, kad nepasitikėčiau. Tai... tikriausiai mano įprotis. Atleisk, bet aš negaliu kitaip. Man daug ramiau, kai durys užrakintos. Nepyk... 
Aš jai daugiau dėl to nė karto neprieštaravau. Merė užrakindavo duris, arba kartais liepdavo jas užrakinti Timui, kuris visiškai pritarė tokiam sesers atsargumui. O aš pasistengiau nekreipti į tai dėmesio. 

Vieną dieną lietus nustojo lyti, debesys atidavė paskutines jėgas. Pasirodžiusi saulė pavertė Verdę rūko miestu, kur per dešimt žingsnių bet kas galėjo pasislėpti nuo svetimo žvilgsnio. Keliai pradžiūvo tik trečią dieną po lietaus, leisdami visiems imtis savo įprastų darbų. Medžiotojai vėl patraukė medžioti, moterys pagaliau galėjo aplankyti savo daržus ir pabaigti juos tvarkyti. Aš vėl galėjau žvejoti, nesibaimindamas stiprių srovių. Teršetas atrodė ganėtinai ramus. 
O į Verdę vėl grįžo tas pats keistas jausmas, pasitikęs mane pirmą kartą. Aš vėl mačiau baimingus žmonių žvilgsnius, mačiau kaip jie krūpčioja, išgirdę paukščio ilgesnį cyptelėjimą, vežėjo švilpuko garsą, ar išdaigininkų vaikų švilpesius. Kaimelis pamažu atsidūrė nematomuose fleitininko gniaužtuose, kurių aš atkakliai stengiausi nepastebėti. 

Tačiau tas jausmas neaplenkė ir manęs. Vieną popietę jis aplankė mane brolių Albrechtų pavidalu. 
Tada aš kaip tik pyniau penktą žuvų gaudyklę, atsisėdęs pačiame tolimiausiame vyninės kampe, kad nesimaišyčiau niekam po kojomis. Išgirdęs varpelio skambesį, Timas nubėgo atidaryti durų. Jis įleido vokiečius vidun ir paklausė, ko jie norėtų, tačiau Polas numojo ranka ir patraukė tiesiai prie manęs. Nikolas sekė jam pavymui. Vyninėje visą laiką tvyrojo prietema, tad aiškiausiai brolius apžiūrėjau tik tada, kai jiedu atsisėdo tiesiai prieš mane. Abu atrodė kažko labai išsigandę, o Polas dar buvo išsikruvinęs savo apsiaustą. 
- Benai, prisimeni, kaip pasakojai mums apie tuos... tuos, kur su fleitininku laksto?- pradėjo Polas, net nepasisveikinęs. 
- Apaštalus, - sumurmėjau tyliai. - Pamenu, Polai. Kas nutiko? Kur išsikruvinai savo rūbus? 
- Miške... Tai buvo miške, šiandien iš ryto. Mudu patraukėme medžioti, Benai. Šį kartą vieni, be niekieno pagalbos. Ir... ir mes buvome miške, supranti? Tame, kur ant kalno... 
Nors Polas ir buvo praradęs dovaną aiškiai dėstyti mintis, tačiau aš iš karto viską supratau. 
Prieš mane sėdėjo pažymėtasis.

IIX dalis

Kerštas ir ugnis

Atsidusęs padėjau nebaigtą gaudyklę į šalį ir nusivaliau rankas. Polas sumikčiojo ir nutilo, baugiai apsidairė, tarsi tikėdamasis pašaipaus žvilgsnio iš šalies, tačiau niekas į jį neatkreipė dėmesio. 
- Sutikote apaštalus? - paklausiau tyliai, nors atsakymą ir taip žinojau. Polas nervingai palinkčiojo ir norėjo kažką pasakyti, bet taip ir nepradėjo, tik sužiopčiojo kaip žuvis. 
- Ir tas kraujas ant tavo apsiausto taip pat apaštalo? 
- Aš jį nušoviau, Benai! - Polas palietė savo ginklą, bet tuoj atitraukė ranką. - Jis mane puolė su paprasčiausiu pagaliu, aš išsigandau ir iš karto jį patiesiau... Ar tavo pasakojimas apie juos buvo tiesa? Jeigu taip, ką man dabar daryti, Benai? 
- Nežinau, - atsakiau ramiai, žiūrėdamas jam į akis. - Aš viską, ką galėjau padaryti, jau padariau, Polai. Perspėjau jus, vos tik pasirodėte Verdėje. Kodėl neklausėte? 
- Dėl Dievo meilės, mes galvojome, jūs mums vietines baisias sakmes pasakojate! - įsiterpė Nikolas. - O kas tiki sakmėmis? Be to, mums Hefaistas tvirtino, kad pavojus miškuose nėra toks didelis, kaip pasakojama... 
- Hefaistas, - nekantriai pertraukiau jį, - miškuose šlaistosi jau daugiau kaip dešimt metų, aišku? Jam gal ir nėra ko bijoti, tuo tarpu jūs ir aš esame naujokėliai! Be to, pasitikėti Hefaistu yra dar didesnė kvailystė, nei laipioti po kalnus. Jumis dėtas, su juo net nekalbėčiau. 
- Vadinasi... - sumurmėjo sutrikęs Polas, - man viskas baigta? Kas dabar bus? 
- Tu išeisi paskui fleitininką, vos tik jis pasirodys Verdėje. Dabar ruduo, Polai. Jis gali ateiti bet kurią dieną ir bet kurią valandą. Jeigu nori patarimo iš manęs – važiuok kuo toliau iš Verdės. Negaišk nė akimirkos, išvažiuok šiandien pat. Keliaukite į Džibutį ir plaukite laivu kuo toliau nuo Afrikos. Galbūt tada išliksite savimi. 
Polas palinkčiojo, įtikintas mano žodžių. Tuo tarpu Nikolo veide aš vis dar mačiau abejones. Bet jis neištarė nė žodžio. 
Vokietis atsistojo, pasitaisė šautuvą, kabantį ant peties. Jis ištiesė man ranką. 

- Likite sveikas, Benai. Aš padarysiu taip, kaip patarėte. 
- Linkiu jums išlikti savimi, - padaviau jam saviškę. Ir būkite toks malonus – niekam neprasitarkite apie savo nuotykį. Išnykite tyliai. Čia ir be jūsų atsiras vienas, kurį fleitininkas pasikvies į savo zombių gretas. 
Broliai Albrechtai išėjo, o aš tuo metu tikrai troškau, kad jie kuo greičiau pasinaudotų patarimu. Daugiau aš niekuo jiems negalėjau padėti. 
- Ko jie norėjo?- paklausė staiga iš kažkur atsiradusi Merė. Ji lydėjo abu vokiečius įtariu žvilgsniu. - Kas jiems nutiko? 
Jau išsižiojau tarti „nieko“, tačiau susilaikiau. Prisiminiau savo pažadą Merei nemeluoti. 
- Polas užmušė apaštalą, - tyliai pasakiau. - Šiandien jis išvyks į Džibutį ir išplauks laivu iš Afrikos. 
Merė su nuostaba ir siaubu pažvelgė į nelaimingąjį dar kartą. Vokiečiai išėjo, paskui save uždarydami duris. 
- Manai, jam tai padės? 
- Jeigu ir padės, mes apie tai nesužinosime, Mere, - atsidusau, vėl imdamasis gaudyklės pynimo.

- - -

Nepaisant mano pastangų, abu brolius aš vėl pamačiau vakare, kabindamas prie durų uždegtą žibintą. Jiedu valė ginklus prie nakvynės namų, apie kažką tarpusavyje kalbėdamiesi. Neatrodė, kad ruoštųsi iškeliauti. Apsidairiau, tikėdamasis pamatyti aplinkui nors vieną paruoštą vežimą su mulu, tačiau aplinkui nieko panašaus nebuvo. 
- Ką judu čia darote?- paklausiau, priėjęs prie brolių. - Kodėl Polas vis dar čia? Nejaugi nesuprantate, kad fleitininkas gali pasirodyti kiekvieną akimirką?!.. 
- Atleisk, Benai. - Polas kilstelėjo šautuvą ir patikrino spyną. - Nusprendžiau pasilikti ir pasitikti tą padarą. 
- Su šiuo šautuvu? Polai, tau nieko neišeis! Jo melodija neleis tau paleisti nė vieno šūvio! Tą pačią akimirką, kai jis pradės groti, tu nebebūsi tu! Ar tiek tu pajėgi suprasti?! 
- Aš viską suprantu, Benai, - nusišypsojo Polas. - Tačiau fleitininkas turi pasirodyti iš kažkur, o jo melodija nesklinda visą laiką, ar ne? Aš jį nušausiu iš tolo. Palauksiu, kol jis išlįs iš miško, sėdėsiu savo slėptuvėje užsikišęs ausis vata. Nušausiu jį ir pats vienas iššaudysiu visus jo apaštalus. Jeigu aš esu pažymėtasis, kas bus, jeigu aš iššaudysiu juos visus? Juk netapsiu jais visais iš karto, a, Benai? 
- Iš kur tu sužinojai, kaip fleitininkas ateina į Verdę? - nustebau. - Tiek daug aš tau nepasakojau... 
- Aš papasakojau, - ramiai pasakė Hefaistas, kuris stovėjo už kelių žingsnių, atsirėmęs į trobos kampą. - Aš jam pasiūliau šią mintį, šitą planą ir papasakojau, kaip jį įgyvendinti. 
Akimirką apstulbęs ganiau akis į senąjį medžiotoją. 
- Po šimts, Polai, kaip tu galėjai vėl patikėti Hefaistu?- atsidusau. 
- O jam reikėjo patikėti paskutiniu bailiu? - atkirto Hefas. - Tokiu, kuris bijo surizikuoti vien dėl to, kad neišgirstų iš savo moters pikto žodelio! Kaip tau sekasi, Benai? Ar jau susitaikei su šlube Mere? Girdėjau, susisukai su ja šaunų lizdelį... 
- Ne tavo reikalas, Hefai!- parodžiau į senąjį medžiotoją pirštu. - Tavo nepavykę planai visiems jau seniai įgrisę iki gyvo kaulo! Polą dėl tavęs aš jau perspėjau. Jeigu jis ir toliau nepraras noro šokinėti pagal tavo dūdelę – jo reikalas. 
Apsisukau eiti šalin. 
- Mano planai visada veikia, tik kažkodėl man nuolat pasitaikydavo tokie bailiai kaip tu!- riktelėjo senis man pavymui. 

Kai įsiutęs grįžau į vyninę, Merė iš karto atkreipė dėmesį į mano nuotaiką. 
- Polas neišvyksta. Jis nusprendė nušauti fleitininką!- paaiškinau, išvydęs jos klausiamą žvilgsnį. 
- Nejaugi jis nesupranta, kad pralaimės?- susirūpino Merė. 
- Suprastų, jeigu jam už nugaros nestovėtų tas gyvatė Hefaistas! Jis ir pasiūlė Polui šią mintį. - Aš atidariau baro stalčių ir ištraukiau savo revolverį. 
Merė užmerkė akis ir susvyravo. 
- Hefaistas?.. - suvapėjo. - Vėl Hefaistas? 
- Deja. 
- Ir jie juo patikėjo? 
- Jie lyg marionetės, Mere. Hefaistas liepia, Polas vykdo... Mano žodžių jis nebeklauso. 
- Kam tau ginklas? 
- Noriu turėti jį šalia, Mere. Dėl viso pikto. 
Bet Merė nenuleido nuo manęs išgąsdintų akių, todėl paslėpiau revolverį ir apkabinau merginą. 
- Nebijok, mieloji. Aš nebandysiu nušauti Hefaisto. 

- - -

Kitas rytas, nors ir saulėtas, atrodė be galo niūrus. Ir kalta buvo visai ne gamta, o Verdės gyventojai. Žmones aiškiai išvargino nepaliaujamas fleitininko laukimas. Kai kurie sutiktieji atrodė neišsimiegoję ir tik suniurzgėdavo kažką nesuprantamo, atsakydami į pasisveikinimą. Merė buvo viena iš jų. Ji ir pabudo anksčiau už mane, ir dingo iš lovos net nepažadinusi, ko paprastai nedarydavo. Tiesa, vėliau pabandė nusišypsoti ir suvaidinti linksmą, tačiau jai prastai sekėsi. 

Polas Albrechtas visą dieną vaikščiojo su šautuvu. Jis jaudinosi labiau nei kiti – be perstojo dairėsi į tilto pusę, laukdamas pasirodančios mažosios fleitininko armijos. Netoliese jo sukiojosi Hefaistas, kartais persimesdamas su vokiečiu vienu - kitu žodeliu. Jis taip pat neišleido iš rankų šautuvo, tarsi ruošdamasis blogiausiu atveju priversti Polą iššauti į fleitininką. 
Aš užsiėmiau žuvų gaudymu, nepaisant to, kad vakarais vyninė vėl buvo pustuštė. Tiesiog man patiko merkti gaudykles į vandenį ir ištraukti jas pilnas. Taip pat stengiausi dažniau būti šalia Merės, kad mergina be reikalo nesijaudintų. 

Jau buvo pietų metas, kai staiga į vyninę įbėgo baisiausiai susijaudinęs Timas ir suriko visiems, kurie tuo metu buvo patalpoje: 
- Fortas! Fortas dega! Kelis prašo pagalbos!.. 
Aš iš pradžių nustebau – tokia naujiena atėjo tikrai ne laiku. Dar didesnę nuostabą sukėlė tai, kad visur dar buvo pakankamai drėgna po neseniai praūžusių liūčių – tą pačią mintį balsiai pakartojo vienas iš medžiotojų. Aš skubiai mečiau savo darbus ir išbėgau su vyrais paskui Timą. 
- Dega senasis Verdės fortas! - klykė Timas, lėkdamas kaip vėjas prieš mus, tačiau jis greitai pasuko iš tiesaus kelio link našlės Lamborn namo. - Kelis prašo pagalbos!.. 
Į dangų kilo juodų dūmų stulpas, kurį kiekvienas nesunkiai galėjo pamatyti iš bet kurios savanos vietos. Galbūt netgi iš už kalno. Jie buvo pats tikriausias įrodymas, kad pastato sienos gana drėgnos. 
Kai iki forto beliko visai mažai, išvydome ir ugnies liežuvius, kurie ūždami kilo virš fortą apsupusių namų stogų. Kelis stovėjo prie vartų ir jau mojo mums sustoti. 
- Per vėlu! - suriko jis, perrėkdamas ugnies gaudimą. - Fortui galas! Reikia aplieti vandeniu aplinkinius pastatus, kol nevėlu! 
Du vyrai įbėgo į artimiausią namą ir po akimirkos išsinešė tris kibirus. Dar keli nubėgo prie Naraino sandėlio. 
- Nestovėk čia!- suriko man nuotykių ieškotojas. - Jauti, kaip karštis kyla?! Tuoj šia gatve negalėsime praeiti! Eime, padėsi man prie šulinio! 
Karštis išties kilo pašėlusiu greičiu. Laimė, fortą supo tvora, kuri kol kas sulaikė dalį karščio, tačiau ji buvo tik pusiau akmeninė. Kita jos dalis – stori rąstai grasino bet kurią akimirką suliepsnoti atvira ugnimi. Netgi gretimų pastatų sienos gana sparčiai garavo. Žmonės skubiai kraustėsi iš jų, nešdami savo turtą kuo toliau nuo pavojingos vietos. 

Šulinys stovėjo prie Naraino sandėlio kampo, uždengtas stambiu mediniu dangčiu. Jo rentiniai buvo juodi, dvokė puvėsiais. Vanduo jame tikriausiai turėjo tokį patį kvapą. Kelis pabandė nukelti dangtį, tačiau jis buvo per sunkus netgi jam. Pribėgęs nutvėriau kitą jo galą ir trūktelėjome iš visų jėgų dviese. Nenoriai, tačiau juodų rąstų dangtis šiek tiek pakilo. Kelis parodė nosies mostu į šoną ir šiaip ne taip nukėlėme tą sunkenybę nuo šulinio. 
- Virvę!- suriko Kelis kažkam, kas stovėjo už sandėlio kampo. – Ir kibirus atneškite! 
Netrukus atbėgo visi tie, kurie vos prieš kelias minutes gurkšnojo vyną Merės užeigoje. Kelis skubiai pririšo prie virvės kablį ir nuleido kibirą į šulinį. Pro šalį prabėgo daugiau vyrų – jie skubėjo su kibirais prie Teršeto. 
O fortas staiga nustojo spjaudytis juodais dūmais. Dabar jis degė skaisčia liepsna, išgarinęs visą sugertą vandenį. Karštis tiek padidėjo, kad jautėme jį netgi prie Naraino sandėlio. 
- Nešk!- Kelis padavė pilną kibirą medžiotojui ir tuoj pat į šulinį nuleido antrą. - Forto tvorą taip pat apliekite!.. 
Medžiotojas nubėgo, viena ranka prilaikydamas skrybėlės kraštą. 
Kelis tuo tarpu ištraukė antrą pripildytą kibirą ir padavė man. Aš nuskubėjau paskui pirmąjį, jausdamas sulig kiekvienu žingsniu augančią kaitrą. Kol kas ją buvo įmanoma pakęsti, tačiau neilgai šitaip bus. Prie tvoros vyrai jau dangstėsi veidus, liedami vandenį ant garuojančių rąstų. Aš išpyliau savo kibiro turinį ant arčiausiai stovėjusio pastato sienos ir bėgte pasileidau atgal. Tačiau Kelio prie šulinio neberadau – ten buvo susigrūdę keli vyrai, kurie spoksojo žemyn, tarsi bandydami kažką įžiūrėti. 
- Kas nutiko? Kur vanduo? – paklausiau Rendžio, stovėjusio arčiausiai. 
- Palauk, į šulinį Kelis ką tik įkrito!- riktelėjo šis. 
Aš būčiau nusišypsojęs iš tokio milžino nuotykio, tačiau situacija tuo metu buvo tokia, kad juokas neėmė. Kelis iš tiesų pliuškenosi tamsoje, bandydamas kojomis įsiremti į slidžius sienojus ir kopti į viršų virvės pagalba. 
Visa laimė, buvo tokių, kurie nešė vandenį tiesiai iš upės, nors tas kelias buvo daug tolesnis. Vyrai laistė vandeniu pastatus ir forto tvorą negailėdami jėgų. Garai kilo į dangų kartu su ugnimi, tuo pačiu šiek tiek sumažindami kaitrą. Kažkas šūktelėjo perspėjimą ir ugniagesiai pasitraukė nuo forto kuo toliau. Po akimirkos forte kažkas subildėjo, sutratėjo, pastatas ėmė griūti, palaidodamas pirmą aukštą. Ugnis sumažėjo, tačiau tebedegė taip pat atkakliai. 
Pukšėdamas ir šniokšdamas, lyg koks garvežys, Kelis pagaliau užkopė virve ir įsitvėrė į kraštą. Iš jo lūpų pasipylė virtinė riebiausių keiksmažodžių, kokius man tik teko girdėti. Aš jį puikiai supratau. Patirti nesėkmę tokiu atsakingu momentu atrodė daugiau nei paprasta nesėkmė. Ir Kelis tuoj pat apkaltino visus velnius, kurių vardus jam pavyko prisiminti. 
- Skubėk!- Rendis tuoj pat ištraukė pripildytą kibirą ir įkišo jį man į rankas. Tačiau nubėgti su juo iki forto tvoros man nebeteko – ten , per pagarbų atstumą nuo jos, keli vyrai rėkė visiems nebesiartinti, o gelbėti artimiausią pastatą. Karštis pasiekė apogėjų ir gatvė tapo nebepraeinama. Aš skubiai apsišlaksčiau vandeniu veidą ir pabandžiau pasiekti namo sieną, kuri buvo atsukta į fortą. Vos įžengęs į gatvelę supratau, kad įkvėpti čia neteks – oras buvo skausmingai karštas. Šliūkštelėjau vandenį ant sienos ir kuo skubiau atsitraukiau. Forto tvoros ugnis dar neapėmė, aš tikėjausi, kad gretimo pastato ji nepaims tuo labiau. 
Pro mane prabėgo kažkoks šaunuolis, apsirišęs veidą varvančia skepeta. Jis smagiai išliejo savo kibiro turinį ir nulėkė atsinešti antro. 
- Tu kurčias, ar ką?!- suriko ant manęs vienas iš talkininkų. - Juk sakiau, kad nesiartintum! Nori gyvas sudegti?! 
- Betgi nubėgo... - sutrikęs parodžiau į šaunuolį, kuris lėkė iš visų jėgų link Teršeto. 
- Džekas yra ne viso proto, todėl jis ir bėgioja!- nusispjovė pašnekovas. - O gal tu taip pat nevisprotis? 
Su juo aš nesiginčijau. Vyrai pamažu traukėsi, užleisdami kelią ugniai. Dabar jie laistė tik priešingą namo sieną ir jo stogą. 
Tačiau ugnis forte jau rimo. Dabar ji degė tik pažeme, vos beiškildama už perkaitusių išorinių sienų. Ir ji degs visą naktį, kol išblės paskutinės žarijos. Neišsimiegojusiems vyrams tai turėjo būti nemenkas išbandymas. 

Visa laimė, mūsų triūsas nenuėjo perniek – artimiausias pastatas neužsiliepsnojo. Maždaug po dviejų valandų gaisras forte tiek aprimo, kad vėl galėjome prieiti ir aplieti tvorą. Jaučiausi gerokai nuvargęs, tarsi dvi paras be perstojo žuvų gaudykles pynęs. Kai sugrįžau į vyninę, troškau tik vieno – kažko išgerti ir nusnūsti bent kiek minkštesnėje vietoje, tačiau mano troškimams kol kas teko palūkėti. Tuo metu vyninėje pamačiau viešinčius dvasininką Montį ir našlę Lamborn, kuri vyninėje pasirodydavo labai retai, ir tik tam, kad nusipirktų kelis butelius vyno išsinešti į namus. 
Be abejo, jie aptarinėjo forto padegimą, o kad pastatas buvo padegtas, tuo neabejojo niekas. Merė susirūpinusi sukiojosi po virtuvę, kartais pažiūrėdama pro langelį į dangų šiaurinėje Verdės pusėje, ar nematyti naujo dūmų stulpo. 

Vėliau Montis pakvietė mane prie stalo. Jis norėjo pasikalbėti apie fortą, apie pastato padegimą. Deja, aš niekuo jam negalėjau padėti. Iš vietinių gyventojų pažinojau tik nedaugelį, įtarinėti neturėjau ko. Netgi Hefaistą būčiau palaikęs nekaltu, nors senis ir nepadėjo gesinti gaisro. Aš jį mačiau besibastantį kartu su Polu netoli Teršeto, jiedu kažką aptarinėjo, ginčijosi. Polas ruošėsi susitikti fleitininką ir senis labiau rūpinosi vokiečio sėkme, nei kažkokio forto likimu. 
Montis atrodė šiek tiek išsiblaškęs. Nors ir klausinėjo apie fortą, man viso pokalbio metu atrodė, kad jis galvoja apie kažką kitą. Galop, kai visos teorijos apie galimą padegėją ir jo motyvus išseko, Montis netikėtai prasitarė, kad iš Verdės išvažiuoja viena šeima. Tada aš prisiminiau, ką man prie upės sakė Timas – kiekvieną rudenį kas nors išvažiuoja, neištvėręs įtampos. Šitai dabar ir prasidėjo.

- - -

Fleitininkas nepasirodė nei šią, nei dar kitą dieną. Polas atrodė gerokai sublogęs, tačiau jo akyse vis dar pastebėdavau viltį, kurią jam be perstojo kurstė Hefaistas. Jis neišleido iš rankų savo šautuvo, o aplinkinių beveik negirdėdavo, nes buvo į ausis prisikišęs vatos. Jis laukė. 
Timas visą laiką kažkur bėgiojo, atnešdamas visokių naujienų. Jis išlydėjo vežimus su išsikraustančia šeima, jis sekė vargšą Polą, stebėjo Hefaistą, Montį, Kelį ir jo visur buvo pilna. Jo pasakojamos naujienos, regis dygo kaip grybai, aš net paprašiau jo liautis, nes galų gale pasijutau toks išsekęs, kad nebesugebėjau susikaupti netgi ties paprasčiausiu dalyku – gaudyklės įmerkimu į Teršeto vandenį. Vieną kažkodėl ryte palikau nakvynės namų šulinyje, po to pats stebėjausi, kaip ji ten atsirado... 

Nepaisant fleitininko lėtumo, mums sėdėti be darbo neteko. Kitą dieną staiga užsiliepsnojo kitame Verdės pakraštyje stovėjęs tuščias namas. Apie jį sužinojome iš garsaus vaikiško riksmo, kuris iš karto prikėlė nemiegojusius vyrus netgi greičiau, nei tą būtų padariusi Londono ugniagesių komanda... 
Šį kartą užgesinti suspėjome laiku, tačiau iš pastato liko tik sienos ir stogo karkasas, visas juodas ir bet kurią akimirką žadantis sugriūti. 
- Kai pagausiu tą niekšą, nepagailėsiu jam savo geriausios virvės!- tūžo Kelis, mosuodamas varvančiu kibiru. - Vyrai ir taip nuvargę, naktimis neišsimiega, o čia dar tuščius pastatus laistyk vandenėliu! 
Neturėjau jam jokių paguodos žodžių, tad pritariau nebyliai. 

Trečias pastatas – visai atokiai pastatytas sandėlis – užsiliepsnojo naktį. Žinoma, jis taip pat buvo nenaudojamas. Padegėjas savo aukas rinkosi atidžiai. 
Šį kartą Timas miegojo, o apie gaisrą paskelbė arčiausiai gyvenusi moteris. Kelis ten atbėgo tik su kelnėmis, ką tik iššokęs iš lovos. Pasižiūrėjo į ugnį, į susirinkusius vyrus ir nusispjovė: 
- Eikite namo, nestovėkite! Eikite miegoti ir kad išsimiegotumėte! 
Vyrai nustebę parodė į ugnį, tačiau Kelis numojo ranka. 
- Na ir tegu dega! Jis per toli nuo kitų pastatų, nieko blogo nenutiks! Dabar ne laikas bėgioti su kibirais iki upės. 
Tačiau gyventojai neskubėjo grįžti į lovas. Sandėlis degė ilgai, žiūrovų sulaukė taip pat daug. Atrodė, jog staiga prasidėjo vidurvasario šventė, kad tuoj visi ims šokti aplink ugnį... 
Aš grįžau po gero pusvalandžio. Merė nemiegojo, ji žiūrėjo į mane graudžiu žvilgsniu, tarsi kažko prašydama, ar tikėdamasi. Nusirengiau, atsiguliau į lovą ir apkabinau ją, ketindamas pabandyti užmigti. Miego reikėjo ir man. 

Kitą dieną mes laukėme jau ne vien tik fleitininko. Kelis bastėsi visomis gatvelėmis, stebėdamas visus ir viską. Iš šalies atrodė, kad nuotykių ieškotojas neturi ką veikti, tačiau jis laukė padegėjo pasirodymo. Pasikvietęs į pagalbą kelis draugus, jis stebėjo Verdės pastatus. 
Buvo kaip tik kelios minutės po dvyliktos, aš tuo metu sūdžiau išdorotą žuvį, o Merė netoliese valė išplautas lėkštes. Jaučiausi gerokai atsigavęs, tad į darbą gerokai įsijaučiau ir fleitininko melodijos iš karto neišgirdau. 

Ją pirma išgirdo Merė, o aš išgirdau, kaip sudužo iš jos pirštų išslydusi lėkštė. 
- Kas nutiko?... - nustebęs atsisukau. Iš karto pagalvojau, kad mano meilė bus įsipjovusi. Išvydęs išbalusį Merės veidą ir besiblaškantį jos žvilgsnį, išgirdau ir tai, ką ji girdėjo - fleitos melodiją. 

Galbūt susitikimas akis į akį su tuo padaru taip paveikė mane, kad tuo metu aš neišsigandau. Taip, melodija buvo nuostabi, kerinti, kol kas dar labai tolima, tačiau aš jos klausiausi beveik abejingai. 
- Nebijok, Mere, - aš suspaudžiau merginą savo glėbyje. - Jis čia neateis. Niekas iš tavo namų neišeis paskui jį. Niekas... 
Merė linktelėjo, tačiau išgąstis iš jos akių nedingo. 
-Polas! - staiga prisiminiau. - Jis ruošiasi nušauti tą padarą! 
Turėjau tai pamatyti. Sprendžiant iš melodijos stiprumo, fleitininkas netrukus turėjo pasiekti tiltą. O Polas ruošėsi šaudyti iš Naraino sandėlio antro aukšto – iš ten visa savana buvo kaip ant delno. 
- Ne, ne... - papurtė galvą Merė, delnais dengdama ausis. - Negaliu klausytis!... 
- Mere, jis groja ne tau... 
- Aš negaliu klausytis tos šlykštynės! Negaliu! 
Mergina prisispaudė prie sienos ir užsimerkė. Jos skruostais ritosi ašaros. Mano paguoda jai nerūpėjo. Taip ją ir palikau, besistengiančią negirdėti visko, kas vyksta aplinkui jos namus. 

Žmonių gatvelėse nebuvo. Verdė atrodė išmirusi, lygiai kaip pirmą mano atvykimo dieną. Hefaistas tikriausiai palaikė Polui kompaniją. 
Nuėjau tuščia gatvele link Naraino sandėlio. Norėjau viską matyti. Galbūt tikėjausi suprasti, kas nutiko tam medžiotojui iš Hefaisto pasakojimo, kuris nubėgo paskui fleitininką su šautuvu. Arba merui Lambornui, kuris greičiausiai nukovė fleitininką kardu. Dar daug klausimų buvo neatsakyta... 

Štai ir jie, artinosi prie tilto, niekur neskubėdami ir dėl nieko nesirūpindami. Apaštalai draugiškai lingavo, greičiausiai užhipnotizuoti melodijos. Iš čia negalėjau matyti jų veidų, tačiau dar gerai prisiminiau, kaip jie atrodė, įžengę į Verdę. 
Staiga išgirdau riksmą nuo Naraino sandėlio pusės. Balsas buvo Hefaisto, ir senis tikriausiai rėkė ant vargšo Polo. Kai prisiartinau prie sandėlio kampo, staiga nugriaudėjo šūvis. 
- Ir tai vadinasi snaiperio pasirodymu!- suriko Hefaistas iš antro aukšto. - Šventas kalibre, šitaip net mano motina, amžiną jai atilsį, nešaudė... 
Polas jam kažką atsakė vokiškai ir tuoj pat nugriaudėjo dar vienas šūvis. Fleitininkas kuo ramiausiai užlipo ant tilto. 
- Aš girdžiu kažkokią melodiją... - išgirdau Polo balsą. 
- Tu nori klausytis sušiktos dūdelės, ar ilgai ir laimingai gyventi, buožgalvi prakeiktas?! - subaubė Hefaistas. 
Kažkas viršuje subildėjo, sutratėjo, Polas vokiškai nusikeikė. Nusprendžiau ten nelipti, juolab ir Hefaisto visai netroškau susitikti. 
Fleitininkas jau perėjo tiltą ir pasuko tiesiai į mane. Dabar aiškiai mačiau jo rankas, laikančias fleitą, bereikšmes zombių akis, netgi atpažinau Makbraidą, kuris suspėjo tiek suplonėti, kad jam visus kaulus galėjai suskaičiuoti per beveik permatomą odą. Aišku, jis manęs nematė, o jeigu ir matė, aš jam visai nieko nereiškiau. Nors kas žino – galbūt mane pažino tie, kurie buvo jo viduje... 
Virš mano galvos, pro sandėlio langą, žybtelėjo dar vienas šūvis. Polas tikriausiai nepaprastai jaudinosi, tačiau šį kartą jam pasisekė – fleitininko melodija staiga nutrūko, padaras staigiai loštelėjo atgal ir visu ilgiu krito ant žemės. Jo fleita nuriedėjo šalin. 

Staiga įsivyravus mirtinai tylai, aš išsigandau. Prisiminiau, ką padarė apaštalas senei Hor, kuomet fleitininkas pats nustojo groti ir atsisuko pažiūrėti į ją. 
Iš karto įvyko keli dalykai.
Visų pirma, antrame sandėlio aukšte kilo triukšmas. Vėl ėmė rėkti Hefaistas, ir jo balse buvo tiek įtūžio, kad Polo vietoje aš antrą šūvį būčiau pataupęs apsisaugojimui nuo senio. 
- Ko tu spoksai, nušauk juos visus, prakeiktas vokietpalaiki! Ko sustingai?! Jeigu nepajudėsi, jie visi išsibėgios! 
Jis papylė Polui krūvą įžeidimų, kuriuos aš nutylėsiu, tačiau per visą ilgą Hefaisto tiradą daugiau nenugriaudėjo nei vienas šūvis. O po akimirkos Hefaistas nutilo. Paskutiniai jo žodžiai buvo pilni nuostabos: 
- Šventas kalibre, jis gi prakeiktas zombis! Dieve aukštielninkas... 

Dar jiems tebetriukšmaujant, iš artimiausių pastatų išlindo keli vyrai ir moterys. Jie nustebę žiūrėjo į gulintį ir nejudantį fleitininką, į lėtai svyruojančius zombius, kurie pamažu ėmė busti iš savo transo. 
Apsiblaususiose akyse atsirado primityvi nuostaba, aplinkinio pasaulio suvokimas. Ir jie pamatė žmones. 
Vienas iš pirmos eilės bjauriai suplerpė. Tuoj pat jam pritarė kitas, pritūpdamas ir pasiremdamas į žemę ilgais pirštais. Staiga jis pasileido bėgti tiesiai į žioplius, kurie visai to nesitikėjo. Maža to, jie greičiausiai pamatė laisvą apaštalą pirmą kartą. Ir beveik visi vyrai nešiojosi šaunamuosius ginklus. 
Du iš jau nebedarnios rikiuotės pastebėjo mane... 
Turėjau revolverį ir aš, tačiau juo reikėjo taikytis į save, o ne į šituos bepročius. Kai tiedu pradėjo lėkti į mane, plerpdami savo nesuprantamus karo šūkius, aš įbėgau į sandėlį. 
Hefaistas, sudorodamas apaštalus, naudojosi metaliniais smaigais, tačiau jų čia neturėjau, o Naraino sandėlyje nieko panašaus nebuvo. Tačiau čia buvo virvių ir keli kastuvai. Taip pat geras tuzinas kibirų, kuriuos Kelis įsakė čia laikyti, jeigu kiltų dar vienas gaisras. Paėmiau vieną kastuvą ir užsimečiau ant peties ritinį virvių. Man už nugaros trinktelėjus durims, užsimojau kastuvu, ketindamas parblokšti apaštalą smūgiu į krūtinę. Smogiau ne iš visų jėgų, galbūt tik todėl Nikolas (o tai buvo jis) išliko sveikas. Vokietis parkrito ant žemės ir iškėlė rankas, norėdamas atremti kitą smūgį. 
- Nikolai, po šimts, ką tu čia darai?! - surikau. - Juk galėjau tave užmušti! 
- Palauk, Benai!.. - vokietis buvo išsigandęs ir akimirką net nebandė pakilti nuo žemės. Tuo ir pasinaudojo pribėgęs zombis – užuot puolęs mane, jis nagais ir dantimis įsikibo Nikolui į gerklę. Vokietis suklykė, čiupo kibų padarą už galvos ir tarsi lėlę atplėšė nuo savo kaklo. Jam tai buvo nesunku, nes padaras nebuvo itin stiprus. Tačiau padaryti žaizdą sugebėjo. Vokietis kraujavo, grumdamasis su atkakliu apaštalu, kuris žviegė ir cypavo, spoksodamas Nikolui tiesiai į veidą. Nežinia, kuo tai būtų pasibaigę, jeigu ne kastuvas mano rankose. Šį kartą pataikiau ten, kur reikia – apaštalas kriokdamas atsiplėšė nuo žmogaus ir tėškėsi į sandėlio sieną. 
- Nesėdėk, Nikolai! Griebk virvę! 
Nikolas galop atsipeikėjo, tačiau jis griebėsi ne virvės, o savo pistoleto. 
- Nedrįsk!- surikau beveik tiesiai jam į veidą ir įgrūdau virvę į jo rankas. - Tik šiuo daiktu, aišku?! Nori tapti tokiu, kaip tavo brolis?! 
- Kur Polas? - atitoko vokietis. 
- Viršuje, kartu su Hefaistu... 
Apaštalas spardėsi tarp kibirų, niekaip negalėdamas iš jų išsikrapštyti. Aš užmečiau ant jo virvę ir jau norėjau šūktelėti Nikolą, kad padėtų, tačiau tas jau bėgo pro duris, pamiršęs viską pasaulyje. 
Akimirką susidarė įspūdis, kad visi aplink mane neteko sveiko proto. Sugriežiau dantimis ir nukreipiau visą dėmesį į besiblaškantį apaštalą. Padaras kriokė nesavu balsu, netgi puolė kandžioti kibirą, tikriausiai palaikęs jį gana pavojingu. Dėl šios smulkmenos man buvo lengviau apaštalą apvynioti ir surišti, kas jam tikrai nepatiko. 
- Polai? Polai! - suriko Nikolas už durų. - Kur tu dingai, Polai?!.. Hefaistai, kur Polas? 
- Tavo Polui ne visi namie! - atrėžė sausas Hefo balsas. - Jis bando išlipti per langą. 
- Ką tu padarei Polui, niekše?! 
- Nieko aš jam nepadariau, jis pats sau pasidarė!... 
Hefas vėl bandė išsukti uodegą. Aš užsimečiau ant peties kastuvą ir išėjau iš sandėlio, pasiruošęs susitikti dar vieną apaštalą. Kairėje, prie pastatų, kur neseniai būriavosi žiopliai, nugriaudėjo neatsargus šūvis. Vienas apaštalas krito ant žemės, spjaudydamasis kraujais. 
- Nešaudyti! - surikau šovusiajam, kuris ką tik pasmerkė save. Vyras bukai dėbtelėjo į ginklą savo rankoje, į gulintį zombį ir vėl pažvelgė į mane. Jo žvilgsnis buvo pilnas nuostabos. 
- Na ir mulas tu, Džekai!- nusispjovė Hefaistas, eidamas pro jį. 

Džekas? Tas pats šaunuolis, nepabūgęs forto ugnies?... 
Aš jam nieko nebegalėjau padėti. Tą akimirką aplinkui vyko chaosas, reikėjo saugoti savo kailį. Už kampo kaip tik suskambėjo dūžtantis stiklas. Kažkas sunkus dunkstelėjo ant žemės. 
- Polai!- suriko Nikolas. - Polai, tu sveikas?... 
Nujausdamas nelaimę, pribėgau prie Nikolo ir pamačiau Polą, kuris gulėjo ant žemės, tarp stiklo šukių. Sandėlio antro aukšto langas buvo išmuštas. 
- Stok! - sulaikiau Nikolą. - Nesiartink prie jo! 

- Tu man nenurodinėk, angliška kiaule! - užsimojo kumščiu vokietis ir po akimirkos nusisuko, kad padėtų savo broliui. - Polai, ar viskas gerai? Nieko nesusilaužei? 
Man už nugaros sušvokštė apaštalas ir tuoj pat gavau nestiprų smūgį. Atsisukęs išvydau jį, užsimojantį sausa šaka, kuri, rodės, tuoj pat sutrupės nuo kiek stipresnio stuktelėjimo. Zombiui tai nerūpėjo. 
Šį kartą gerai prisitaikiau, tvodamas kastuvu į jo krūtinę. Trumpam prisvaiginęs, greitai jį surišau, kol dar nepradėjo daryti staigių judesių. 
Du apaštalai bėgiojo aplink vieną pastatą, kurio viduje klykė moterys. Šiuo metu jie atrodė nepavojingi. Dar trys klykavo netoli svečių namų. O daugiau nepastebėjau, greičiausiai jie buvo nulėkę giliau į Verdę. 
Nikolas kažką kalbėjo broliui vokiškai, iš jo žodžių pažinau tik kreipimąsi į Dievą. Kai atsisukau, jis pažvelgė į mane su ašaromis akyse. 
- Benai, kodėl jis toks? Kas jam nutiko?.. 
Nikolas atlošė Polo galvą ir aš nejučia krūptelėjau, dar kartą tapęs liudininku proceso, kai visai neseniai buvęs normalus žmogus virsta į zombį. Polo akys buvo apsiblaususios, jis nebesuvokė pasaulio. Bent jau kaip žmogus. Jeigu jis ir pastebėjo savo brolį, greičiausiai pažino jį kaip mėsą, kurią galima sumedžioti ir suvalgyti. 
- Traukis nuo jo, Nikolai, - perspėjau vokietį. - Traukis, jeigu nori gyventi... 
- Kas, po velniais, jam nutiko?!- pakartojo Nikolas, lyg nebūtų girdėjęs mano sakomų žodžių. Jis atsistojo ir vienu mostu pritrenkė mane prie sandėlio sienos. - Ką tu jam padarei?! 
- Kad tave kur velniai, Nikolai, aš liepiau jums nešdintis iš Verdės, kol dar turėjote laiko! - nusipurčiau vokiečio gniaužtus. - O ką judu padarėte?! Jūs paklausėte Hefaisto, kuris galbūt pusę Verdės per savo gyvenimą paaukojo! Nori žinoti, kas nutiko tavo broliui? Jis nušovė fleitininką! Matai, jis guli ten, prie kelio... 
Užsikirtau, nes tik dabar pastebėjau keistą dalyką. Fleitininko apsiaustas tebegulėjo ten, kur padaras krito, tačiau jis buvo tuščias. 
- Tai tik apsiaustas, Benai!- paniekinamai nusispjovė Nikolas. - Nieko Polas nenušovė!.. 

Aš stovėjau apstulbęs, nebežinodamas, apie ką begalvoti. Pirma mintis, šovusi į galvą, buvo ta, kad fleitininkas nušliaužė kur nors į šalį, palikęs savo drabužius. Tačiau aš jos atsisakiau – tai negalėjo būti tiesa. Juk ir anksčiau žinojau, kad po gyvo fleitininko apsiaustu nieko nėra. 
Visiškai nieko... 
Polas staiga suurzgė ir ištiesė rankas, pasiremdamas alkūnėmis į žemę. Jis pabandė atsistoti, tačiau kojos jo visai neklausė. Tikriausiai jis susilaužė jas, krisdamas iš antro aukšto. Po keleto nesėkmingų bandymų, kurių metu Nikolas tik vaikščiojo ratais aplink savo buvusį brolį ir kažką dejavo, zombis ėmė šliaužti į priekį. O nuo svečių namų staiga nuskardėjo piktas klyksmas – apaštalai mus pastebėjo ir pasileido bėgti visomis keturiomis, tarsi kokios makakos. 
- Saugokis, Nikolai!- surikau ir sviedžiau jam vieną virvių ritinį. - Nebandyk jų užmušti, antraip išeisi ir tu! Padėk man! 
Vokietis pažvelgė į zombius, tada nusibraukė ašaras ir linktelėjo, tarsi susitaikydamas su likimu. Jis suspaudė rankoje virves, užsimojo jomis ir smogė pribėgusiam zombiui į galvą. Apaštalas trumpai kiauktelėjo ir sudribo ant žemės. 
- Aš tave tuoj sutvarkysiu, tu... - Nikolas užbaigė kažkokiais vokiškais žodžiais, užnerdamas virvę apaštalui ant kaklo. 
Kiti du pribėgo prie Polo, tačiau jo nepuolė, tik apuostė ir pasitraukė, leisdami jam šliaužti toliau. Jiedu puolė mane. 
Pirmą nubloškiau kastuvu, tačiau surišti jį pritrūkau laiko. Antras iššiepė supuvusius dantis ir visu greičiu rėžėsi į mane, neleisdamas užsimoti naujam smūgiui. Paleidau kastuvą iš rankų ir vos nepargriuvau ant žemės. Apaštalas tikrai būtų tuo pasinaudojęs ir pabandęs perkasti man gerklę. Jis spjaudydamasis paniekinamai suplerpė man, tada čiupo mano numestą kastuvą. 
Iš karto supratau, kad juo padaras nepasinaudos. Pakėlė įnagį jis sunkiai, užsimoti juo taip pat pritrūko jėgų, nepaisant to, jis pabandė man durti kastuvu, lyg kokia ietimi. Atšokau nuo jo. 
Pakilo pritrenktas jo bičiulis. Dabar jau du apaštalai nedraugiškai dėbčiojo į mane. Antrasis, neturėdamas rankose jokio įnagio, tiesiog šoko ant manęs, išskėtęs nagus. Vos suspėjau ištiesti rankas ir nublokšti jį į šalį, kol dar neįsikibo. Pastebėjau, kad Nikolas jau baigia rišti savo auką. Jis atsisuko į mane ir ryžtingai patraukė prie apaštalo, sugniaužęs kumščius. O Polas... 

Staiga supratau, kur šliaužė Polas. Jis bandė pasiekti fleitininko apsiaustą! Ir iki jo jam buvo likę gal trys ar keturi žingsniai. 
Nusviestas į šalį apaštalas tuoj pat pakilo ir vėl pabandė mane pulti, tačiau šį kartą pavyko jį įpainioti į virvę, o tuomet jo bičiulį sutiko ne itin draugiškai nusiteikęs Nikolas. Kol aš rišau klykaujančią auką, jis pagautą apaštalą įmetė į sandėlį ir užrėmė duris. 

Tačiau Polui buvo vėlu sutrukdyti. Jis nušliaužė iki apsiausto ir ėmė kuistis jo klostėse, kažką garsiai murmėdamas. 
- Ką jis daro?- kilstelėjo ranką Nikolas, tarsi jau nebetekęs vilties rasti išgelbėjimą. 
- Panašu, kad bando apsivilkti apsiaustą... - aš patraukiau prie naujai iškepto apaštalo, tačiau pusiaukelėje sustojau. 
Polas pakilo ant kojų. Lengvai ir grakščiai, tarsi niekada nebūtų kritęs iš antro aukšto. Gobtuvas užkrito ant jo veido, pradangindamas jį visiškoje tamsoje, tačiau iš rankovių vis dar kyšojo jo rankos. Tarsi užhipnotizuotas stebėjau jo veiksmus, kuomet jis movėsi juodas pirštines, lengvai žengė į šoną pasiimti savo numestos fleitos. Tai buvo naujo fleitininko gimimas ir man staiga viskas paaiškėjo. Aš  jau žinojau, kur buvo Lamborno kapas ir kur pradingo su šautuvu paskui fleitininką nubėgęs medžiotojas. Jie abu, be abejo, nužudė fleitininką ir abu apsivilko tą patį apsiaustą. Nesvarbu, kad Polas turėjo sulaužytas kojas, o Lambornas buvo kurčias abejomis ausimis – fleitininkui tereikėjo atpirkimo ožio! 

Kai Polas pakėlė fleitą ir sukišo ją iki pusės į apsiaustą, aš visai nenustebau, kai aplinkui vėl pasklido ta pati puikioji muzika. 
- Polai? - Nikolas prabėgo pro mane ir sučiupo fleitininką už pečių. - Ką tu darai, Polai?! 
Purtomas fleitininkas nutraukė melodiją, jo rankos nusviro. 
- Polai, ar tu girdi mane?! Pasakyk ką nors, broli! Aš noriu į tave pažiūrėti... 
Tarsi supratęs vokiečio norą, fleitininkas staiga žaibiškai pakėlė rankas ir čiupo Nikolą už sprando. Nespėjus šiam nieko padaryti, jis pasilenkė ir Nikolo veidas paniro į jo gobtuvą. 
- Polai, ką... - Nikolas staiga nutilo, jo rankų raumenys įsitempė. Staiga jis taip suklykė, tarsi viduje būtų išvydęs visai ne Polą. Jis tąsėsi, bandydamas atplėšti nuo juodo apsiausto, stengdamasis ištraukti galvą iš gobtuvo. Fleitininkas jį pats paleido, nebandydamas vėl nutverti ir parodyti daugiau. Jis vėl pakėlė savo fleitą. 
Nikolas gulėjo ant žolės, mojuodamas prieš save rankomis, tarsi baidydamas nuo savęs tą, ką išvydo. O iš pakampių prie fleitininko jau traukė zombiai, privilioti jo melodijos. Tarp jų išvydau vargšą Džeką, kuris ėjo į priekį tarsi tampomas už virvelių. Jo akys buvo užverstos į dangų, lyg paskutinei maldai. 
- Traukimės, Nikolai! - aš pabandžiau pakelti vokietį, šis vos nepataikė man ranka į veidą. Jis buvo labai išsigandęs. Čiupau jį už pakarpos ir nuvilkau per žolę tolyn nuo buvusio Polo. 

Prie sandėlio muistėsi surištas apaštalas, kitas bandė ištrūkti, kažkuo vangiai daužydamas iš vidaus į duris. Aš atrišau pirmąjį, kuris jau nebesistengė pulti manęs, tik nuropojo prie savo pono, praradęs bet kokį susidomėjimą aplinkiniu pasauliu. Antras buvo lygiai toks pats. Trečiasis, paliktas tarp kibirų, taip pat nebešiepė dantų, kuomet paleidau jį grįžti. O kas man beliko? Negalėjau jo palikti Verdėje. 
Fleitininkas kantriai laukė, kol jie visi išsirikiavo į darnią rikiuotę. Jis vis grojo ir grojo, netgi tada, kai visi apaštalai jau draugiškai lingavo už jo nugaros. Jis neskubėjo grįžti. 
Galbūt tikėjosi, kad atbėgs tryliktas apaštalas, kurį Hefaistas laikė savo rūsyje. 
- Dink iš čia, - pasakiau tyliai, daugiau sau, nei fleitininkui. - Šį rudenį tau užteks, Polai. Ateik, kai pasibaigs lietūs. 

Fleitininkas atgal pasuko po kelių minučių. Jo keisto būrelio niekas nebestabdė iki pat miško. Pagaliau ir jo melodija nutilo, leisdama mums lengviau atsidusti. 
Nikolas sėdėjo ant žemės, purtydamas galvą. 
- Man reikia išgerti, Benai... - sumurmėjo jis. - Daug išgerti. 
Vokietis pakilo nuo žemės ir nuėjo link Hor vyninės. Jam tikrai reikėjo išgerti. 

- - -

Merė visą dieną po fleitininko pasirodymo buvo neįprastai nervinga. Apie Džeką ir Polą jai nieko nesakiau, ji nieko ir neklausinėjo. Merginai užteko žinoti, kad padaras išėjo. 
Nikolas savo pažadą išpildė – pasigėrė ir užmigo vyninėje prie stalelio, nebesugebėjęs net pakilti nuo kėdės. Jį išnešė keli vyrai, kai atėjo metas uždaryti vyninę nakčiai. 
O kitą dieną mane pažadino Kelis. Jis įėjo į kambarį nepasibeldęs, prižadindamas kartu ir Merę, kuri pažvelgė į nuotykių ieškotoją užmiegotomis akimis ir tuoj pat paliepė jam dingti iš miegamojo. Į jos žodžius Kelis nesureagavo. 
- Eime, - mostelėjo jis man. - Turime rimtų bėdų. 
Jo tonas išvaikė bet kokį mieguistumą. Apsirengiau ir nusileidau prie baro. Kelis įėjo į virtuvę ir tyliai parodė langą. 
Pažvelgęs pro jį, išvydau du juodų dūmų stulpus, kurie kilo į dangų iš dviejų Verdės kampų. 
- Vėl?! - nepatikėjau savo akimis. - Ar matėte jį, Keli? Padegėją? 
- Ne, - nuotykių ieškotojas sunėrė ant krūtinės rankas. - Ir gesinti per vėlu. Pastatai beveik sudegę, ugnis jau apėmė gretimus pastatus. Ir ne vien tai svarbu, Benai. Šiandien iš Verdės išvyksta aštuonios šeimos. Jie keliauja į Džibutį. Jiems neberūpi Verdės likimas, štai kas svarbu. 
- Kodėl man tai sakai, Keli? 
- Mončiui jau pasakiau. Su Rendžiu taip pat atsisveikinau, o Petersas keliauja su manimi. Aš pats su Karolina išvykstu, todėl atėjau pasiūlyti tau ir Merei vykti kartu. 
- Velniai tave rautų, Keli, tu juk buvai čia lyg vadas... 
- Buvau, - ramiai sutiko Kelis. Jis patraukė prie durų. - Pagalvok apie pasiūlymą, Benai. Verdei galas, pats matai. 
Nuotykių ieškotojas išėjo, palikęs mane stebėti kylančius dūmus. Tuo metu rytas atrodė nepataisomai sugadintas. Apie tai sužinojusi Merė tik gūžtelėjo pečiais ir atsisėdo prie baro, kur paprastai ją visi matydavo. O vėliau pradėjo verkti. 

Netrukus išėjau pasižiūrėti, kas iš tiesų vyksta gaisro vietose. Degė, žinoma, negyvenami pastatai, tačiau prie vieno iš jų jau liepsnojo gyvenamo namo stogas. Netoliese buvę pastato gyventojai kaip tik baigė krauti vežimus. Aš nepriėjau prie jų. Žinojau, kad Timas man viską papasakos. Vaikis kaip tik padėjo jiems. 
Staiga pamačiau Nikolą. Vokietis skubėjo gatve, suspaudęs rankose šautuvą. Jo akys buvo paraudusios, tarsi visą naktį miego nemačiusios ir Nikolas atrodė gana grėsmingai. Jis priėjo Hefaisto namuką ir iš visų jėgų trenkė buože į duris. Dar porą kartų trinktelėjo koja. 
- Ei, Hefaistai!- suriko jis. - Išeik, senas niekše! Aš tau turiu dovaną, kurios nusipelnei!.. Hefaistai! 
Jis vėl spyrė į duris. Atrodė siaubingai įsiutęs. Buvo ganėtinai aišku, kokią dovaną jis nori dovanoti. 
Maniau, senis neišdrįs pasirodyti, tačiau apsirikau. Po kelių minučių, kurių metu vokietis įnirtingai keikėsi ir bandė išspirti duris, jis jas atrakino ir atidarė. Nikolas atsitraukė, nutaikęs ginklą tačiau delsė. Hefaistas išėjo iš savo namuko į gatvelę. Jis buvo visiškai ramus. 
- Ko tu nori? 
- Noriu, kad tu padvėstum, šliuže! - sukriokė Nikolas. - Tu apgavai Polą! Tu žadėjai, kad jis neišeis kartu su juo! Bet jis pats pavirto juo! Mačiau jo veidą, supranti? MAČIAU JO VEIDĄ!!! 
- Ir labai patiko? - nusišaipė Hefas. 
Supratau, kad įsiutęs Nikolas tuoj pat šaus. Jis tvirčiau sugniaužė šautuvą, kilstelėjo jį. Nugriaudėjo šūvis, privertęs krūptelėti. 

Taip, tokiu garsu šaudyti Nikolo ilgavamzdis negalėjo. Šitaip pykšėti galėjo nebent mano revolveris, tačiau jis tebebuvo saugiai prisegtas prie mano diržo. 
O kitas rūko Hefaisto rankoje. Aš net nepastebėjau, kaip senis ištraukė savo ginklą, kad iššautų Nikolui į krūtinę. Po šūvio vokietis griuvo atbulas ir išsitiesė ant žemės, parblokštas smūgio. Jo šautuvas tuščiai barkštelėjo šalia. Senis paniekinamai nusispjovė ir pasilenkė prie Nikolo. 
- Tau reikėjo mažiau plepėti, vaike!- pasakė jis. - Galėjai nušauti mane pro duris, kol rakinau spyną! Dabar matai, koks tu didelis ir kvailas mulas? 
- Kas čia nutiko?! - gatvelėje pasirodė sunerimęs Kelis. Milžinas pažvelgė į gulintį vokietį ir siektelėjo savo ginklo. - Kas čia buvo, Hefai?... 
O tada Hefaistas padarė tai, kas jau nebetilpo į jokios savigynos ir sveiko proto rėmus – jis ištiesė savo revolverį į nuotykių ieškotoją ir šovė dar kartą. Kelis krito, gavęs mirtiną smūgį į kaktą. Jo veide taip ir pasiliko nuostabos išraiška. 
Aš sustingau, negalėdamas patikėti savo akimis. Šiaip ne taip prisiverčiau ištraukti savo revolverį ir, greičiau apimtas pasišlykštėjimo, o ne neapykantos, paspaudžiau tai, ką seniai reikėjo paspausti. Hefaistas manęs nematė, kulkų papliūpos į nugarą nesitikėjo, o aš dar labiau nesitikėjau, kad mano ginklas gali iššauti taip garsiai... 

Žinoma, iššoviau ne vienas. Kai Hefaistas nužudė Nikolą, triukšmas į gatvę išviliojo Merę, kuri taip pat atsinešė vieną iš šių baisių žaislų. Ji taip pat matė, kaip žuvo Kelis. Mergina stovėjo gatvelės viduryje, ištiesusi ginklą į senį, išbalusi kaip drobė... 
- Jis negyvas, Mere, - tyliai pasakiau. 
Ji linktelėjo ir numetė pyškalą ant žemės. Prisiartinome prie gulinčio Hefaisto. 
Suklydau – Hefas dar buvo gyvas. Jo nugaroje plėtėsi kraujo dėmė, senis vis dar bandė pasukti galvą ir pažvelgti į mane. Dulkėta jo akis pažvelgė man į veidą. 
- Ak, Benas... - keistai sukikeno Hefaistas, prispaudęs pusę veido prie žemės. Daugiau pasukti galvos jis nepajėgė. Ta viena akimi ir stebėjo mane. Atrodė klaikiai. 
- Benai, tu visada buvai bailys, ar žinojai tai? Ar bent nutuoki, kad iš užnugario puola tik šakalai?.. 
- Kodėl užmušei Kelį? - nekreipiau į jo užgauliojimus dėmesio. 
- Jis man niekada nepatiko, - atsikrenkštė Hefas. Žemė prie jo lūpų apsitaškė krauju. - Jis man neturėjo jokios reikšmės, Benai. Tu man taip pat neturi jokios reikšmės, ar supranti? 
Hefaistas vėl sukikeno, springdamas dulkėmis ir pjuvenomis. 
- Reikšmę turėjo tik ji viena, Benai! Tik vienintelė Keitė. Ir vakar aš ją išlaisvinau. Dabar ji danguje... Dabar ji labai laiminga, nes už ją norėjau kentėti aš... O dabar kentėsi tu, prakeiktas baily! 
- Apie ką tu... - išsižiojau, apimtas įtarimo. 
- Keitė? - nutraukė mane Hefaistas. - Ji buvo mano... ji buvo... 
Akis užsimerkė ir vėl atsimerkė, tačiau Hefo žvilgsnis geso. 
- Tu ją užmušei, seni?- papurčiau medžiotojo galvą. - Ar tu užmušei apaštalę? 
Gęstantis žvilgsnis trumpam atgijo, kad pažvelgtų paskutinį kartą su didžiule nuostaba. 
- Taip... - iškvėpė savo gyvybę Hefas. 

Žinoma, aš nieko nejutau, tačiau supratau, kad tapau pažymėtuoju. Merė aiktelėjo - ji viską girdėjo. 
- Kuris iš mūsų, Benai?- paklausė ji. - Juk iššovėme kartu! 
- Dieve mano... - užsimerkiau. - Nežinau, Mere. 
- Ką dabar darysime, Benai? Aš nenoriu išeiti, nenoriu, kad tu išeitum... 
- Palauk... 
Mano dėmesį staiga patraukė kitas garsas. Tai buvo Nikolas, kuris dar turėjo šiek tiek gyvybės, panašiai kaip ir Hefaistas. Vokietis spjaudėsi kraujais, graibydamasis už krūtinės. 
- A, čia tu... - pasakė jis, žiūrėdamas į mane keistu žvilgsniu. - Šventas tėve, man reikia jūsų atleidimo... Aš padariau daug baisių dalykų... 
- Tu suklydai, Nikolai. Aš ne Montis... - pabandžiau jam paaiškinti, bet kruvinos rankos staiga nutvėrė mano koją. 
- Nėra laiko, šventas tėve! Aš turiu tai pasakyti... Turiu... Mudu su Polu ją nužudėme! Tai mudviejų darbas, ne to vargšo smuklininko, kurį pakorė vietoje mūsų! Mes apgavome visus... Tai mes išprievartavome tą vargšę moterį! 

Nežinau, kodėl, bet aš klausiausi Nikolo žodžių, apstulbintas pareiškimo. O mirštantysis kalbėjo vis greičiau: 
- Ji buvo šventoji, žinau, tačiau Polas buvo taip apakintas jos grožio, kad neištvėrė... Jis visada buvo silpnas, teatleidžia jam Dievas... O vėliau tas silpnumas apėmė ir mane, todėl ir aš kaltas... ir aš ją prievartavau, o vėliau pasiūliau nužudyti, kad niekas nesužinotų... Smuklininkas... Mes pakišome smuklininką, kuris buvo girtas ir nieko neprisiminė. Mačiau, kaip jį pakorė, tačiau nė karto nepasimeldžiau už jo sielą!.. 
Vokietis atsikosėjo krauju, tačiau tai buvo tik sekundės pertrauka. 
- Jos veidas... persekioja mane net dabar. Žinau, kad ji ves mane į pragarą, aš to nebijau... aš to vertas, tėve. Tai ji man liepė uždegti ugnį kad padėčiau Verdei... padėčiau visiems pabėgti iš čia. Tai aš padegiau tuo namus ir aš kaltas... Pasakykite, kad atleidžiate man, šventas tėve! 
Jo ranka tebespaudė mano koją. Jo išpažintos nuodėmės mane užgriuvo pernelyg staigiai, kad galėčiau jam iš viso ką nors ištarti. Sutrikęs pažvelgiau į Merę. Mergina žiūrėjo į Nikolą su neslepiamu pasibaisėjimu. 
- Šventas tėve... - meldė vokietis, nepaleisdamas kojos. Merė pakėlė akis į mane, tačiau nieko nepasakė. Ji laukė. 
- Ar atleidžiate man, šventas tėve?.. - atsikosėjo Nikolas, pamažu merkdamas akis. - Prašau... 
Apsidairiau, tarsi tikėdamasis pamatyti Montį, kurio šiuo metu labiausiai reikėjo. Tačiau jo, žinoma, nebuvo. Sprendimą reikėjo priimti pačiam. Ir aš nusprendžiau. 
- Prašau... 
Pasilenkiau ir paliečiau mirštančiojo veidą. Nikolo akys atsimerkė. 
- Atleidžiu, Nikolai, - pasakiau, nepasydamas Merės šūktelėjimo. - Gali numirti ramybėje. 
- Ačiū, šventas tėve... 
Akys užsimerkė, galva nusviro. Gniaužtai, laikę mano koją, atsileido. Aš žengiau į šoną, perlipdamas per kūną. Patraukiau į Merės vyninę. Mergina puolė man iš paskos. 
- Kodėl tu jam atleidai, Benai? Jis juk... žmogžudys! 
- Nežinau, - atsakiau sąžiningai. 
Iš tiesų, tada nežinojau. 

- - -

Mėnuo praėjo, kol mes sulaukėme tinkamo laivo, sutikusio nuplukdyti mus į Europos žemyną. Dar mėnuo nepastebimai praslinko keliaujant iš miesto į miestą, kasdien vis arčiau link vandenyno pakrančių. Tačiau jų mes nepasiekėme ir greičiausiai niekada nebepasieksime. Likimas daro labai keistus vingius, jis kartais priverčia pasilikti ten, kur net nesiruoši įkelti kojos. 

Šiuo metu mes trise esame Romoje. Gal reikėtų sakyti, keturiese – Merei vis labiau apvalėja pilvas. Aš nupirkau seną užeigą ir mes čia atidarėme naują – šį kartą Hantlio vyninę. Merė ją mielai prižiūri, stengiuosi jai padėti, kaip įmanydamas. Timas susirado naujų draugų, jis dabar man pasakoja Romos gatvių naujienas. Kartą papasakojo girdėjęs, kad ankstesnį šios užeigos savininką pakorė už jaunos vienuolės išprievartavimą. Esą prieš mirdamas kilpoje jis dievagojosi esąs nekaltas... 

Nenoriu tikėti, kad tai ta pati vieta, kur broliai Albrechtai įvykdė savo žmogžudystę, tačiau žmonių pasakojimai tvirtina kaip tik taip. Kaip jau minėjau – likimas yra keistas dalykas. 

Ir, žinoma, yra fleitininko prakeikimas, kuris sulig kiekviena diena vis labiau jaudina mane ir Merę. Nes iki pavasario liko vos kelios dienos. Ir aš nežinau, kas bus tada... Ar jis ateis, perbridęs jūrą, kartu su savo apaštalais? O gal juos pakeliui sudraskys plėšrios žuvys? Galbūt (ko labiausiai tikiuosi) jis visai nepasirodys ir paliks mus ramybėje, pamiršęs savo tryliktą apaštalą... Verdės jis nebeturi – palikome gyvenvietę už nugarų, jau gerokai apimtą liepsnų, kurių niekas nebegesino. Ten pat, gatvėje liko gulėti trys lavonai, kurių nespėjome patraukti nuo artėjančios ugnies. Iš jų trijų daugiausiai galvoju apie Nikolą, nes tuomet taip ir nesupratau, kodėl pasakiau jam tuos žodžius. Ir ar iš viso turėjau teisę juos pasakyti? Kartais atrodo, kad būčiau save kaltinęs labiau, jei nebūčiau jų pasakęs. 

Paskutinėmis dienomis mergina atrodo linksma ir nerūpestinga, tačiau aš žinau, ką ji iš tiesų jaučia. Vakar Merė išsigando gatvės muzikanto dūdelės garso. Timas taip pat nebesusitinka su draugais ir vis dažniau pradeda be reikalo rakinti duris. Kartais pasijuntu, tarsi vėl sėdėčiau senojoje Hor vyninėje. Pro mūsų naujosios vyninės langą netgi matau nedidelį, akmeninį tiltą, o juo žengiantys juodai apsivilkę žmonės man ima kelti nemalonius jausmus. Meldžiuosi, kad pavasaris praeitų dar neprasidėjęs. 

Šią istoriją surašiau per paskutines dvi savaites. Noriu, kad ji išliktų, nesvarbu, kas beištiktų mane ar Merę. Timas bus paskutinis šio rankraščio saugotojas, paskutinis liudininkas. Mums belieka pasitikti savo likimą, koks jis bebūtų. 

Benas Hantlis 
1893 
Roma, Italija

- - - - - - - - - - - - - - - - -

"Fleitininkas"
fantastinis apsakymas

2012
Aurimas Gailiūnas
www.iliuzija.net