EDVINAS KALĖDA

KAUNAS.

SAULIUS

Romanas

I

Rosma

LT)K 888. 2-3

Ka-182

Kalėda, Edvinas

Ka-182 Kaunas. Saulius: romanas/Edvinas Kalėda. - Vilnius: Rosma, 2002. -

[T]l. - 2002. - 320 p. - ISBN 9986-00-340-7

Edvinas Kalėda (g. 1965) - vienas skaitomiausių savo kartos lietuvių rašytojų. Populiarumą jam pelnė romanų trilogija „Nemylimi", „Svetimi", „Pasmerkti" bei dilogija „Auk¬

saviriai".

Intriguojančiame romane „Kaunas. Saulius" autorius braunasi į kaunietišką nusikalstamą pasaulį, realistiškai pie

šia vienos gaujos kasdienybę, į kurią įsilieja 17 metų bausmę atlikęs Arvydas Grigas, pravarde Žilas. Jo niūrią vienatvę sujaukia meilė ištekėjusiai moteriai, o ir kiti herojaus likimo posūkiai darosi vis sunkiau nuspėjami. Gauja, išsikovusi vietą tarp kitų Kauno nusikalstamų grupuočių, susiduria su ne

įprastu reiškiniu - verslininkas Saulius Kovaldas atsisako mokėti duoklę ir pasisamdo asmens sargybinį. Žilas slapta simpatizuoja šiam principingam žmogui.

Romanas sukurtas remiantis tikrais įvykiais. Kai kurie jo veikėjai turi savo prototipus.

UDK 888. 2-3

© Edvinas Kalėda, 2002

ISBN 9986-00-340-7

© Rosma, 2002

Galvą turėjau taip atversti, kad apžlibau nuo saulės.

Tai Gerka iš antrosios lokalinės į smūgį sukrovė visą jėgą, ir kamuolys šovė į žydrą erdvę. Sveikatos turi nelyg mulas, bet šiaip žąsinų žąsinas, kaip ir dauguma Pravieniškių kolonijos piligrimų. Nieko keisto - protingi čia neatvažiuoja. Tačiau pusę gyvenimo praleidus už spygliuotos vielos, sunku įsivaizduoti, kiek tų protingųjų liko ten, laisvėje. Juk važiuoja ir važiuoja etapas po etapo. Ir vis jaunesni.

Bet tas kamuolys! Aiškiai mačiau - odinė pūslė mėgavosi laisve. Apsisuko tarsi įkvėpdama tyro oro ir tik tada liūdnai pasidavė žemės traukai, kur laukėme mes, gauja dėl kamuolio sužvėrėjusių vyrų.

-Mušk!..

- D ė k , dėk!..

Marfuka norėjo atmušti galva, tačiau kišo pakaušį tik ant nuovokos, ir kamuolys prasmego kojų maišalynėje.

Pakilo dulkių tumulas, riksmai ir keiksmai. Nu nafik. Pabėgėjau kiek į priekį - gal nuskils koks pasas. Prieš mane Avečka - ilgšis iš „arklių" mastiuchos, atseit vidurio gynėjas. Už jo - vartai ir it velnias, baidantis šventuosius, rankas išskėtęs Čigoniukas. Irgi vilnietis. Kaunas prieš

Vilnių. Lietuviai prieš rusus. Toks mačas mano išėjimo į

laisvę proga.

3

Ir štai tas nuostabus momentas - kamuolys stebuklingu būdu šasteli prie manęs. Rieda linksmai pasišokėda¬

mas, lyg sakydamas: sveikas, Žiliau, aš savas...

Susistabdžiau. Visi mato, kad kamuolys atsidūrė pas mane, ir plumpsi artyn. Ilgšis jau šniokščia į nugarą ir stumia taip, lyg norėtų užlipti man ant kupros. Vienas apgaulingas judesys, kitas, ir Avečka lieka išsižiojęs, tačiau smūgis išėjo nekoks - labai jau nestipriai spirtelėjau sportbačio galiuku. Ot, velnias! Bet kamuolys neregimomis odinės dvasios akimis matė visus plyšius - atsitrenkęs į

v

suplūktą aikštę, prašvilpė parkritusiam Čigoniukui pro ausis tiesiai į tinklą. Yra!

Aikštę aptūpę zekeliai subliuvo lyg laukinė mongolų

orda. Vieni iš džiaugsmo, kiti iš apmaudo. Kaunas laimėjo, Vilnius gavo. Vieno įvarčio skirtumu.

Paskutinės dvi minutės jau nieko nebekeitė. Kamuolys malėsi aikštės viduryje. Gerinosi puldamas tai prie vienų, tai prie kitų, tarsi norėdamas užglostyti vilniečių pralai¬

mėjimo kartėlį ir galų gale sutaikyti abi puses. Žinoma, lygiosios geriau. Bent jau todėl, kad tai paskutinės mano rungtynės zonoje. Rytoj kaip tas kamuolys šausiu į laisvę.

Ir buvo teisūs tie, kurie tvirtino, kad „banke" įkaliau per fuksą. Kad beveik nebuvo šansų įmušti iš tokio atstumo, kai vartuose stovi Čigoniukas, kišenvagis iš Kirtimų. Jis tiesiog profesionaliai graibsto kamuolį. Vikriai, kaip pinigines iš svetimų kišenių. Tačiau kamuolio patirta laisvės akimirka ir manoji - laukianti už penkiolikos valandų -

suteikė smūgiui grakštumo ir klastingumo. Netgi laimės, o prieš ją kišenvagiai bejėgiai.

Po rungtynių prie manęs su pagyrimais lindo kas netingėjo. Gražus įvartis! Sveikinu! Gerą įkalei! Išdūrei!

4

Nutaisęs abejingą miną, kurčiai priiminėjau sveikinimus ir per visų galvas stebėjau, kaip šeštosios lokalinės bugoras neša brangų grynos odos kamuolį į saugią vietą.

Ūmai pasirodė, kad jis vienu nešvariausiu, labiausiai nuspardytu lopiniu man mirktelėjo. Kai iki laisvės suskai

čiuotos valandos, atsisveikinant kai kurie daiktai tarsi gyvi tampa. Kiti į tokius ženklus nekreipia dėmesio ir vien skundžiasi, dejuoja: „Stogas važiuoja. Smegenis spaudžia".

O mane daiktų dvasingumas jaudina.

Profesorius - gyvas daiktas. Sakau „daiktas", kadangi jis netelpa į jokių zonos kastų rėmus. Jis nei „šestiorka", nei tuo labiau „ožys" ar nuskriaustasis. Niekas jo nelaiko ir „bachuru". Tiesiog - Profesorius. Išdžiūvęs tarsi šakotas medis. Kaulėtomis, amžinai nusvirusiomis, tarsi ne savomis rankomis. Tačiau pamatytumėt, kaip jos atgyja, kai suskanta ieškoti kokios knygos, o jų net kelios dėžės palovyje prikrautos. Kuri nors viena iš labiausiai apšiurusių

visąlaik būtinai padėta ant staliuko prie jo geležinės lovos.

Nefotogeniškas. Strazdanotas it berniūkštis ir nesiskiriantis su akiniais net per miegą.

„O jei koks kipišas, kokia zavarucha?.. - tarytum juokaudavo jis. - Noriu tikrą nelaimės snukį matyti, o ne iškreiptą savo nuilsusių akių, kurios dažnai apgauna. "

Jam nemalonumai zonoje nebegrėsė, kai mes radome šį bei tą bendro. Kada tas buvo? Prieš kokius penkerius metus, jei ne daugiau... Zonoje laikas suryja gyvus prisiminimus ir ištrina savo paties pėdsakus, - tai vėlgi Profesoriaus, ne mano žodžiai. Filosofas? Nežinau, kaip jie atrodo, bet zonoje ne vienas tokiais bando apsimesti, ir nesu tikras, ar Profesorius irgi nėra iš tokių.

Su juo man sunkiausia atsisveikinti. Palikti jį čia, tarp vienų - žvėrėjančių ir kitų - atgaunančių žmogišką pavi-5

dalą vyrų. Bet pastarieji atvejai, t. y. atsivertimai, vis retesni darosi. Ir čia, ir laisvėje. Taip tvirtina Profesorius. Jo sampratos dažnai ne mane vieną sunervindavo. Jis žodžius kilnoja kaip akmenis ir mūrija į savo teisybės sieną, o zonoje gerai pakaustytas liežuvis neretai sugniuždo su aklu įniršiu pumpuojamus raumenis. Niekas net nenumano, kad jam turiu būti dėkingas, jog pamažu atsistojau greta visų kolonijos autoritetų ir mano žodis įgavo kumščių

svorį - toks derinys padeda ne tik išgyventi, bet ir gyventi tokioje sumautoje žemės vietoje kaip kolonija.

Rytoj, rytoj manęs čia jau nebebus...

- Kada, Žiliau, zavarkė? - tai Vienuolis, tas juokdario veido vyrukas, tačiau už įsivaizduojamą Kauno garbę pasiruošęs bet kam gerklę perkąsti. Stebi mane, tysantį ant numindžioto žolės lopinėlio už vartų, be pavydo, nors jam lemta dar dvejus metus lakstyti paskui futbolo kamuolį.

- Aštuntą, - sakau jam, - prieš patikrinimą.

Vienuolis šypteli. Daugelis gerai mane pažįstančių

pastebi, kad stengiuosi nebevartoti žargono. Išsivaduoti nuo destrukcijos, kaip sako Profesorius. Žodis turi griaunamąją jėgą, ir neišsivalęs savo kalbos nuo primityvaus kalinių žargono, niekada nebūsi laisvas. Nors... niekas žmogui nesuteikia tokios laisvės kaip pinigai. Bet čia jau kita Profesoriaus teorija, su kuria visi Pravieniškių „auklėtiniai" sutinka.

Vienuolis nueina, keliuosi ir aš. Kai tau netoli keturiasdešimt, apie savo fiziologinę sandarą nejučiomis su

žinai daug negerų dalykų. Stuburas, nežinia iš kur kyląs dilbį maudžiantis nervas. Dantys!.. Nuo mažens žinai, kad j ų t u r i B Ū T I 3 2 , b e t b i j a i 1 1 p e r s i s k a i č i u o t i , k i e k j ų e s i i š b a r s -

tęs po kalėjimus.

6

Na nieko, laisvėje susitvarkysiu, pagalvoju vilkdamas kojas link prausyklos, kuri įtaisyta aikštės pakrašty stovinčiame pastate.

Čigoniukas, išsirengęs iki pusės, turškiasi prausykloje, tačiau pasaulyje dar neišrastas toks muilas, kuris nuplautų apmaudą. Vienas žandas dega raudoniu. Matyt, kažkuris žaidėjas iš vilniečių mastiuchos neišlaikęs skėlė

antausį. Patapšnoju jam per slidų petį. Sakau, kad įmušiau per fuksą, kad jis, Čigoniukas, geriausias visų laikų zonos vartininkas. Juk tai tik žaidimas. Kamuolys mėgsta žaidimą, o ne aklą kovą dėl jo.

Nusitempiu prakaitu permirkusią sportinukę. Net ant krūtinės žilstelėję plaukai. Todėl aš ir Žilius.

Prausykla aidi nuo juoko, o aš rieškučiomis teškiu vandenį ant suplukusio kūno, kurio kalėjimo metai neišmargino tatuiruotėmis ir, ačiū Dievui, nepavertė į kaulų

krūvą žemėje. Galvoju: iš kur vyrai semiasi to linksmumo? Jei taip rimčiau susimąsčius - juokas pro ašaras.

Daugumos, kaip ir manęs, laisvėje niekas nelaukia. Seniai esame prakeikti ir užmiršti. Atmatos visuomenės, kuri, nepaisydama sąžiningai atpiltos krūvos metų, ir toliau mus teis ir teis - iki pat Paskutiniojo teismo, kuriame ir patys bus už tai nuteisti.

Nors netikiu jokiais teismais, nepasitikiu teisėjais, bet viliuosi, kad Paskutinysis teismas mane priblokš savo teisingais sprendimais. Viltie, kiek sykių tu mane jau

„išdūrei"?..

* * *

Profesorius tvirtina, kad tokius žodžius kaip „viltis",

„laimė", „puikus", „nuostabus" privalau pamiršti. Abstraktybės, slopinančios tikruosius pojūčius. O tu turi apie 7

savo būseną nusituokti skalpelio pjūvio tikslumu, teisingai įvertinti kiekvieną savo ir svetimos nuotaikos niuansą.

Bet šioje vietoje aš jam paprieštaravau - tai zonos taisyklė, o laisvėje taisyklių nėra. Yra įstatymai, ir jeigu jų ne¬

pažeidi, jau vien dėl to savo būseną gali pavadinti puikia.

Nujaučiu, kad manęs laukia ramus miegas. Va va, rodo savo smailius dantis Profesorius, tiktai nujauti. Nieko tu nežinai apie anapus tvoros tekantį laiką, kuris čia tyvuliuoja kaip pelkė. O užbaigia it koks fariziejus: „Laimingas bus tas, kuris paims jūsų vaikučius ir sutreškys juos numesdamas į akmenyną". Ir tuoj savaip paaiškina (šita v m

nežmoniškai stora knyga visada jam po ranka) Šventojo Rašto citatą: laiminga bus ta moteris, kuri sugebės tavo vaikučius, tai yra kvailas viltis, it bastardus, užaugintus zonoje, numesti į akmenyną. Palauk, sakau, kas tie bastar¬

dai?.. Vos spėja Profesorius paaiškinti, kai galvą į sekciją įkiša Čičinskas, tarp kauniečių bene aukščiausiai stovinti figūra, ir kaipmat suniekina visas mūsų filosofijas - pasak jo, lėtinę šizofrenijos formą.

- Kaip pridurkai ginčijatės, ar skylė yra skylė.

Tada jis, pasikvietęs mane už durų, ir pasiūlė iškart

„prasisukti" laisvėje: garantuota diela, galima nukelti nemažai faneros. Pusė kliūtų jam. O ką, argi neteisinga?

Draugiškai, kaip broliai. Sutarėme, kad aš rimtai jo pasiūlymo išklausysiu. Šį vakarą, po čefyro gėrimo, kurį, kaip įprasta, organizuoja visi išeinantieji į laisvę.

Taigi aštuntą - visuotinis „buchinimas", devintą -

strielkė su Činčia. Patikrinimas. Ir naktis, paskutinė naktis zonoje. Nemiegosiu. Reikia apsiprasti su mintimi, kad vis dėlto išaušo tas laisvės rytas, kurį, likimui skyrus, regis, amžinybę kiūtoti kalėjime, buvau ramiai palaidojęs, ir 8

vien mano žilstelėję, septyniolika metų kirpti dabar kiek ūgtelėjusių plaukų stagarai tyliai kužda: laukei, vienas Viešpats težino, kaip tu laukei rytojaus saulės užtekėjimo.

* * *

Visuotinis „buchinimas" praėjo sklandžiai.

Mano ketvirtosios lokalinės zonos kieme stovėjo emaliuotas kibiras su čefyru. Į jame užvirusį vandenį buvo sukratyta gal dvidešimt pakelių gruziniškos arbatos.

Stiklinės keliavo bene per šimto, sustojusio ratu, rankas.

Mačiau, daugelis gniaužė savyje nepasitenkinimą, kad greta manęs išdidžiai iškėlęs nosį, pabalnotą akiniais, stovėjo Profesorius.

- Pažiūrėk, - beveik nekrutindamas bekraujų suskirdusių lūpų kalbėjo jis man, - pažiūrėk, kokios idiotiškos, kone pagoniškos apeigos garbinančiųjų savo įprotį.

- Geriau pridusk!

O taip neseniai pats postringavo, kad čefyro gėrimo ritualas ne tiek suteikia budrumo, kiek svarbus tuo aspektu, kad ugdo bendruomeniškumo jausmą. Patylėtų geriau.

Geriama dėl to, kad norima gerti. Jei mes ratu leistume savo priešų kraują, gal tada pajustume barbariškos genties vienybę, o į krūvą mus suplaka vienas žodis - Kaunas.

Tas pagoniškas miestas, kuriame Dievas buvo ištrėkštas į

akmenis, o jo vaikai - bastardai, nesantuokiniai valdovų

palikuonys, gyvena pagal savo įstatymus. Tokios mintys kildavo, kai koks naujokėlis pasakodavo apie mieste susi¬

buriančias ir klestinčias gaujas, tarpusavyje vadinamas v

Šeimomis. Savos teritorijos. Savi objektai ir interesai. Savi. teismai.

- V rot jebis, geras čajus, - sako Derkintis, senas Pravieniškių zekas.

Nešvankus žodis nudegina ausį - jau du mėnesiai tvardausi iš paskutiniųjų, joksai keiksmas neišsprūsta.

Spaudžiu dešines kauniečiui ir jo kentam - dviem jauniem gerais rūbais vilkintiem pacukam. Neturės senis bėdos stumti sroką, pagalvoju nutolstant trijulei. Tik iš pirmo žvilgsnio, regis, nesvarbu, kaip naujokėlis gyveno laisvėje, o tiedu Derkinčio palydovai, matyti iš skurlių, laisvėje vargo nematė. Tad ir čia, zonoje, atsiras kas parems juos pinigais ir siuntiniais iš namų, o kartu ir Derkintį, kuris seniai pamiršo, kaip atrodo laiškas su jo pavarde.

Pamažu visi išsiskirsto. Nebuvo jokių pompastiškų

žodžių tokio didžiulio skustų makaulių susibėgimo proga.

Tartų kas nors: „Štai, chebra, kokia svarbi diena atėjo su¬

smirdusiame Žiliaus gyvenime. Išeina į laisvę bachuras, tad palinkėkime... "

Nors... nereikia. Apsieisiu ir be iškilmingų kalbų. Nė

vienas jų net nenutuokia, su kokiu pasibodėjimu aš jiems visiems spaudžiu letenas, nurudusias nuo tabako ir sudir

žusias, pasak Profesoriaus, iš meilės onanizmui. Yra zonoje toks posakis: „Verkia vaikai". Sako taip apie rank

šluostį, kabantį prie lovos. Juo nuvalo per masturbacijos jėgą išgautą spermą. Kiti savo „mykolą" sugeba įsprausti

„gaidžiams" į išeinamąją angą, bet yra tokių, kuriems pakanka rankšluosčių. Tiek to, nesinori gilintis. Ir nutylėsiu, ką apie tai mano Profesorius. Tik išsižiotų - iškart, po pirmų žodžių, nuo arčiausia stovinčiojo gautų į galvą.

* # *

Po patikrinimo nuėjau pas Činčia. Buvojau po signalo, skelbiančio nakties režimą, kai visi turi gulėti savo 10

vietose ir nesišlaistyti po lokalinę. Būrio viršininko kabinete degė šviesa, ir „ožiai" su raiščiais strikinėjo į vachtą ir iš jos, bet man nei šilta, nei šalta. Ne vien dėl to, kad paskutinė naktis kolonijoje, o būrio viršininkas, visų mūsų Jaša vadinamas, į smulkius skutelius suplėšo visus raportus apie mano netinkamą elgesį.

Ir seniai taip daro. Kiek pamenu, nuo to momento prieš ketverius metus, kai griežtąjį kolonijos pareigūną netikėtai užklupau kabinete įsitaisiusį sofutėje su „gaidžiu".

Kas galėjo pamanyti! Stambus vyras, net iš eisenos nepanašus į gėjų, ir še tau! Bet susitarėme. Net jei nebūtume to padarę, kažin ar būčiau kam apie tai prasitaręs. Moku tylėti, per ilgus kalėjimo metus išmoksti nelaidyti liežuvio.

- Užeik, Žilas, laukiu, - pasigirdo vos pabeldus į duris.

Činčios sekcija maža ir jauki. Vos septynios geležinės lovos. Kadaise čia gulinėjo „ožiai", zonos aktyvistai.

Jautėsi komfortiškai. Ramiai miegojo, nesibaimindami, kad kas „prisius prie matraco". Bet šnipštelėjau būrio vir

šininkui, ir juos iškraustė į įprastą, dviaukščių lovų prigrūstą sekciją. Todėl dabar turime visai neblogą vietelę, kur galime kalbėtis nebijodami klusčiojančių pašalinių.

Be Činčios, patalpoje nieko daugiau nebuvo. Vadinasi, rimtas, labai rimtas pokalbis laukia.

- Sėsk, sėsk, Žilas, nestovėk.

- Ai, nesvarbu, - atsirėmiau į palangę, - juk jau iki kaklo prisėdėjau.

- Jo, tas tiesa. Ir kiek iš viso būsi atvaręs? Kokį penkiolika?

į - Septyniolika.

- Aha, nemažai. Arbatos? Ne? Aišku, užmutino tie kibirai prieš pravierkę. Tada kavos? Malta, tokia kaip laisvėje. Pratinkis.

11

Kava - tai kava. Ne dėl to atėjau, ir vos Čičinskas ėmė tauzyti, kad jau rytoj sėdėsiu kokiame nors Kauno restorane, o ne susmirdusioje zonoje, neiškenčiau:

- Tai visai nesvarbu. Dėstyk, kas per reikalas.

O jis vis miglotai, vis pasikasydamas raumeningą plaukuotą krūtinę:

- Buvo skambutis iš laisvės. Su Makleriu buvau pa

žįstamas dar prieš sroką.

- Geriau be pravardžių.

- Tai ne tas, kuris užsakė. Jis tau duos tik dūlą.

- Ginklą? Kam jis man?

Čičinskas sublizgino juodomis kaip anglis akimis:

- Vieną dielcą reikia užversti. Nori patikimo žmogaus. Tokio, kuriam kinkos nedreba. Prašė pasižvalgyti, kas iš normalesnių paskutiniais mėnesiais išeina į laisvę.

Būčiau načiort juos pasiuntęs, bet bašliuoja gerai. Duoda penkiasdešimt gabalų baksų, o objektas - ne koks mafio¬

zas. Gydytojas kažkoks. Padarei, šaibas susišlavei - ir žvalgaisi sau, ką čia dar geresnio nuveikus laisvėje. Pinigai tau gi nepamaišytų... Pusę pavarytum į zoną, o kiti -

tavo. Ir butui, ir mašinai pakaktų. Kaip manai?..

- Mano vaike, - atsidusau, - nesėk į vagą neteisingumo, kad nereikėtų nuimti septyneriopo derliaus.

- Baik, baik varyti man savo Profesoriaus filosofijas.

Ką tu veiksi toje laisvėje be babkių? Ką?..

Vanduo stiklainyje užvirė, ir išpuolė minutėlė laiko pamąstyti: o iš tikro, ką aš veiksiu laisvėje be pinigų? Susirasti kokią apleistą sodybą, pamažiukais ją tvarkant ir gyventi. Juk kiek man tereikia - saujos kruopų ir duonos riekės. Nebuvo kada pamėgti patogų gyvenimą. Bet dvidešimt penki tūkstančiai!.. Su tokiais pinigėliais gali leisti dienas be rūpesčių, kol susirasi vietą po saule.

12

Pakvipo kava. Jaukus, jaudinantis aromatas. Primenantis namus. Svetimus, nes savų niekada ir neturėjau.

Kol Čičinskas, brežėdamas po spintelę, ieškojo stiklinės, užmečiau atsisveikinimo žvilgsnį į plakatus su gražuolėmis iš įvairių žurnaliukų. Kuri iš jų sutiktų atseikėti nors trupinėlį švelnumo man, nelaisvės žvėriui?.. Jei būčiau vyras prie pinigo, bent nusipirkčiau kokią pakenčiamą palydovę nakčiai. Svarbu, kad nesikeiktų ir balsas šlamėtų

kaip šilkas.

Nemėgau spėlioti ateities, tačiau ūmai vaizdas po vaizdo ėmiau ją smulkiai įsivaizduoti.

- Tai vis dar galvoji? - pasižiūrėjo į mane Činčia, kaip žiūrima į abejonės kankinamą žmogų.

- O ką čia galvoti? Net ir toks darbas yra darbas. Jei reikia pašalinti, tai kas? Ne tėvą ar brolį. Ne mano ir ne v t

tavo, Činčia.

- Taip ir žinojau, kad sutiksi, - lengviau atsipūtė šis. -

Detales sužinosi paskambinęs tam Makliai. Telefoną užrašyti, ar įsiminsi?

- Užrašyk. Nenoriu bereikalingais dalykais sunkinti galvą.

* * *

Paskutinė naktis zonoje. Maniau, kad ji bus kupina kažkokio nežemiško įkvėpimo. Žvaigždėtame danguje išvysiu likimo ženklus. Jaudinsiuosi taip, kad sunku bus žingsnį žengti. Nieko panašaus. Tiesa, naktelė šilta, nevėjuota, tačiau mūrinės tvoros neišnyko, ir man vaikštant ratais po lokalinės zonos kiemą, jos tarsi gyvos tai prisiartindavo, tai nutoldavo.

13

Atminties tarpekliuose prasmego visi iškilnūs samprotavimai apie pirmąsias dienas laisvėje. Teks imtis ne

švaraus reikalo - pasiųsti į tamsą tą gydytoją. Už ką?

Kiekvienam nusikaltimui reikia motyvo, bet šiuo atveju lemiama korta buvo - pinigai. Taip, man jie nepamaišytų.

Tačiau argi nėra būdų kitaip jų užsidirbti? Atimti nuo to, kas daugiau turi - taip. Bet kam žudyti? Negi vien tam aš

besu tinkamas? O kam daugiau? Kad gyvenčiau kokioje miško trobelėje kaip vaiduoklis?

Užverčiau galvą aukštyn. Į mane žvelgė sidabru žai

žaruojanti pilnatis. Viešpatie, kiek aš tokių mėnulių esu suskaičiavęs? Šis, paskutinės nakties mėnulis, kaip joks kitas skleidė stiprią numirėlišką šviesą, kuri krito ant mano rankų. Įsižiūrėjau - virpančių rankų... Pirštų galiukai tirtėjo lyg atkirsti nuo viso kūno. Tik pamanyk - drebu kaip šunytis, nors nieko tokio dar neįvyko. Sulaikiau kvapą, bet drebulys nepraėjo.

Kodėl bijau sau prisipažinti, kad nesugebėsiu pašalinti to žmogaus? Visa bėda, kad nieko asmeniško prieš jį

neturiu, o tas neapsakomai blogai. Ryžtiesi žudyti visiškai nekaltą. Vien už tai, kad tau sumoka pinigus. Be to, dar gydytoją. Va jei kas nors būtų iš garsiųjų „daktariukų", tai velniop visas pilnatis! Dūlą į rankas - ir tykok, kol išlįs prieš vamzdį. Sanitarinis visuomenės valymas. Nuo prokuroro iki gatvės šlavėjos - visiems nusispjauti. O dabar...

-Žilas!..

Atsigręžiau į šūksnio pusę. Dulsvoje mėnesienoje sublizgo Profesoriaus akinukai. Atsivilko! Susisupęs į vatinuką, jis prižirgliojo artyn:

- Nesimiega, ar ne? Žiūriu pro langą - kaip vilkas spoksai į mėnulį. Ne juokas po tiek laiko eiti į laisvę.

14

- Ko tu nori?

Profesorius atsitraukė porą žingsnių atgal.

- Nieko.

- Tada čiuožk iš čia. Palik mane ramybėje.

Jis dvejojo.

- O gal cigaretę turi? O, gerai... - ištiesė ranką į mano atkištą pakelį. - Tada parūkom.

Štai koks tas Profesorius. Lengvai nenuvysi. Nebent kaip šunį - akmeniu. Patylėjo, dūmą išpūtė ir vėl:

- Apie ką galvoji?

Aš tylėjau.

- Suprantu, suprantu, - tęsė jis. - Nežinia ką atiduo

čiau, kad galėčiau išvysti tekantį Nemuną ir miesto atspindžius juodame vandeny. Niekas nepasitiks? Nei kas iš

tėvų, nei?..

- Vienas aš, neturiu tėvų.

- Gerai ir tas. Nereikės nieko laidoti. Širdžiai ramiau.

- Profesoriau... Už kiek galėtumei užversti čiuvaką, kurio nė akyse nesi matęs?

- Kaip suprasti - už kiek?

Jo nė kiek nenustebino toks pokalbio posūkis. Skaitant Šventąjį Raštą dažnai šneka pasisukdavo apie mirtį.

Galų gale kiekvieno mūsų kelionė šioje žemėje baigiasi mirtimi. Anksčiau ar vėliau - negi taip jau svarbu? Bent šitaip tą akimirką aš galvojau, o Profesorius tik pasitaisė

akinukus ir toliau smilkino cigaretę:

- Kaip suprasti - už kiek? Turi omeny, Žilas, sumą?

Ne, nekiščiau nagų prie tokios nuodėmės. Kam? Dėl pinigų? Jie kada nors pasibaigs, o tas akmuo liks. Slėgs, supranti? Nors ką aš žinau, visokių žmonių yra, bet mane...

mane visam gyvenimui prispaustų. Turtai gerai, jeigu jie nėra nuodėmingi. Tik išpuikėliams neturtas yra blogis. O

kodėl tu čia taip?.. Ką, pilnatis veikia?

15

Nieko nebeatsakiau, ir Profesorius, kiek pasitrynęs, iškaulijęs dar porą cigarečių, nucimpino į gyvenamąsias patalpas.

Ketvirtą valandą ėmė švisti. Sučiulbo pirmieji paukš

čiai. Po regėtos mėnulio pilnaties tokia šviesos kaita atrodė

apgaulinga, o giesmininkų ulbėjimas nė kiek nedžiugino.

Geriau žūti nuo kalavijo negu nuo bado. Apsisprendžiau, ir rankos, kai kažkelintą sykį graibiau iš apytuščio pakelio cigaretę, jau nebevirpėjo.

* * *

- Pavardė?

- Grigas.

- Vardas?

- Domicėlė.

Kolonijos „operas" piktai sužaibavo akimis:

- Ką čia išsidirbinėji, Žilas!

- Tai jūs cirkinatės. Net pravardę žinote, o tokių niekų klausinėjat.

- Tak položeno. Taigi - vardas?

- Arvydas.

- Va dabar tvarkelė, - atkišo per stalą pasą: - Še! Tai kaip jautiesi po tiek laiko grįždamas į laisvę?

- Normaliai.

„Operas" atsistojo, palydėjo iki durų.

- Na ką, žiūrėk, būk atsargus, nepapulk. Turi kur prisiglausti?

- Rasiu.

Paskubom atsisveikinau su operatyviniu kolonijos darbuotoju. Nieko nieko nebenorėjau nei iš pareigūnų, nei iš zonos pažįstamų matyti. Greičiau į laisvę! Man regėjosi, kad kitas pasaulis manęs laukia tik dabar, šią akimirką.

16

Kiek sudelsiu - ir vėl pasitiks teritorija, suskirstyta į darbo ir poilsio zonas, apsupta spygliuotų tvorų. O pirmas sutiktas žmogus bus „operas", kuris be jokio apmaudo tars: „Tai kur anksčiau buvai? Miegojai?"

Kol atsidarė kolonijos paskutiniosios durys, užtrukau ilgiau nei tikėjausi. Jauni kareivėliai, abu sukišę vaikiškus veidus, ilgokai spoksojo į sąrašus, kol rado manąją pavardę. Po to įdėmiai tyrinėjo pasą ir mano nekantrią fizionomiją anapus nedūžtamo stiklo. Pagaliau teikėsi nuspausti kažkokį mygtuką.

- Stumk, stumk duris!

Mechaninis zurzimas nuvėrė kūną. Ką stumti?

- Duris!.. Apkurtai, ar ką?

Užguliau geležinę rankeną. Durys sujudėjo. Kas per sunkenybė, kaip iš švino nulietos. Ar mano jėgos jau nebe tos, lyg nuvaryto gyvulio? Išėjau į gatvę, ir... niekas nepasikeitė. Tikėjausi apturėti kone vaikišką džiaugsmą, bet širdis plakė tolygiai ir stipriai, kaip plakusi. Kodėl nieko nejaučiu? Pakylėjimo ar ko panašaus?..

Kone čia pat, vos per šimtą metrų nuo manęs, šneku

čiavosi vyras ir moteris. Tolėliau matėsi, kaip iš automobilio bagažinės didžiulį krepšį kelia sportiškai apsirengęs jaunuolis. Jam kažką patarinėjo pagyvenęs vyriškis, vis šukomis braukydamas retučius pražilusius plaukus. Kai maniškiai ataugs, manoji galva, kaip ir to dieduko, taip pat atrodys lyg pelenais pabarstyta.

Bet man užėmė kvapą, kai gatvės tolyje švystelėjo vaikėzas, minantis dviratį. Kaip seniai mačiau dviratį!..

Va toji laisvė! Laisvė judėti, skristi jaučiant vėją žilstelėjusiais smilkiniais.

Miglotai suvokiau, kad šita nuostaba nepakartojama, kad per nugarą nulėkusio malonaus šiurpo niekada nebe-2. 1310

17

pajusiu. Taip atsitinka tik sykį gyvenime, ir tik tiems, kurių

metai tuščiai prabėgo už grotų. Ir tada pajutau dar keistesnį dalyką. Toji porelė ar tas augalotas treninguotis, ar juolab praskriejęs tolyje dviratininkas - aš buvau kažkur greta jų, bet ne su jais. Mus skyrė neapčiuopiama riba, kuri skiria svetimus žmones. Aš jiems buvau svetimas, jie -

man. Neįsivaizdavau, kas turėtų atsitikti, kad slogus svetimumo jausmas išnyktų. Praeities neištrinsi. Kažin, koks gyvenimas galėjo manęs laukti, jei būčiau sugebėjęs išvengti kalėjimo? Aišku, nepalyginamai geresnis. Ir nuo tokio mintijimo man paliko liūdna, velnioniškai liūdna.

Kažkas palietė mano petį. Nedrąsiai ir su vos juntama pagarba. Atsisukęs išvydau savo būrio viršininką Jašą. Nė

nedingtelėjo, kad dabar jau - buvusį... Visiems laikams, kol gyva bus atmintis, toks ir liks - keturioliktojo būrio viršininkas.

- Na tai leisk pasveikinti, Grigai, su bausmės pabaiga, - patapšnojo per petį lyg bičiuliui, o griežti veido bruožai buvo kažkur dingę. - Vakar, prieš išeidamas iš kolonijos, mačiau - blaškeisi vienas pats po kiemą. Neramu, tiesa? Kaipgi, daug kas laisvėje pasikeitė, oi, kiek daug!

- Kas pasikeitė, pilieti viršininke? Nebent tai, kad vagys paėmė valdžią.

Jis nusikvatojo:

- Gal ir tavo teisybė, nežinau. - Ir staiga surimtėjo: -

Laukiau, kol tu pasirodysi. Šiandien man nedarbo diena, bet dėl tavęs atvažiavau. Norėjau padėkoti tau, akis į akį.

- Už ką, pilieti viršininke?

- Liaukis mane vadinti piliečiu.

- O kaip tada vadinti? Draugu, ar šiapus tvoros tik ponai gyvena?

- Nesišaipyk, juk „Jaša" visai neblogai skamba, nepri¬

pratai per tiek metų?.. Bet dabar ne apie tai. Noriu pasa-18

kyti, kad gerbiu tave. Išsaugojai mano paslaptį, nepaleidai liežuvio kaip boba. Zinai, ką turiu omenyje.

Be abejo, tas tolimas praeities kadras, kai, slapčia atsirakinęs kabineto duris su visrakčiu, įsėlinau, o ten smaginosi du vyrukai ant sofos.

- Ai, nereikia dėkoti! Kam? Juk tai buvo sandėris, nuo kurio sudarymo dienos aš juo ir naudojausi.

- Na taip, bet tu niekuomet neprašei neįmanomo. Ir nešokdinai manęs kada užsimanęs. Garbingai elgeisi. Tokių kaip tu trūks zonoje. Vien jauni plaukia, o kas per manieros, pats žinai... Kad tik išgarsėtų ant visos kolonijos ir su geromis vierchų rekomendacijomis į laisvę išeitų.

Bet ką čia šneku aš! O tu sakyk, kaip galvoji gyventi laisvėje. Tik rimtai.

- Sąžiningai, nesivelsiu į jokius kipišus, - ir pamatęs, kad Jaša netikėdamas kraipo galvą, pridūriau: - Aš visai rimtai. Jokio kriminalo.

- Gerai, kad taip būtų, - lyg už mane atsiduso vakarykštis viršininkas, - bet kiek tave pažįstu, sunku tau bus Kaune išlikti viso banditų judėjimo nuošalyje. Gamyklos, fabrikai bankrutuoja, žmonės be darbo, kur tu pasidėsi?

Valdžiai tokie kaip tu nė kiek nerūpi. Na gerai, pakeliui pasikalbėsime - sėsk, anava mano mašinytė, pametėsiu iki Kauno.

- Ačiū, pilieti viršininke, bet aš pasiilgau gryno oro.

Diena graži, kojos tvirtos, prasivaikščiosiu. Tiesa, o gal mobiliaką turite? Pažadėjau išėjęs kai kam paskambinti.

Jis mikliai ištraukė iš vidinės švarko kišenės telefoną.

Surinkau Činčios užrašytą numerį ir atsiliepusiam balsui pasakiau, kad aštuntą vakaro būsiu prie geležinkelio stoties.

Bet visų pirma, žinoma, prisistačiau: Žilas, nuo Činčios.

19

* * *

Va taip - vos išėjęs iš kolonijos, jos pareigūno akivaizdoje suplanavau naują nusikaltimą. Baisus žmogus.

Gal ne žmogus. Ir netgi ne bastardas. Tiesiog nieko kito nebesugebantis, kaip tik sukti ten, kur kvepia greitais pinigais. Pasiryžau, ir pasaulis tapo šviesesnis. Grėsmė ir vidinis nerimas suteikia daugiau atspalvių nei pilka būtis.

Toks jau aš - nepataisomas. Ir nebenoriu dėl to graužtis, o pirštais badantieji geriau tegu traukiasi iš kelio.

Žingsniavau Pravieniškių geležinkelio stoties link, vis užklumpamas vaizdų, man dabar tokių netikėtų: ribuliuojanti kūdra, už jos - sodybėlės langai su baltomis kaip sniegas užuolaidėlėmis, kieme šuniukas viauksi; ir tvoros - medinės, supančios kaitroje snaudžiantį sodą - atrodė pastatytos vien dėl grožio. Nors verk, kokia idilė. Būrio žąsų, letenančių prie šulinio su svirtimi, skardus girksėji¬

mas skverbėsi man į krūtinę, kurios tuštumoje vis tyliai losnojo zonos vilkšuniai. Ir aš pats toksai - kaip šuo pastatęs ausis, viskuo besistebintis, viskuo besigėrintis.

Taip ir slinkau paplente dairydamasis. Neiškenčiau neprigulęs pamiškės žolėse. Užtraukęs cigaretę, regis, jau žinojau, iš ko susideda laisvė. Iš kelio dulkių, tolimo žąsų

gagenimo, saulėje įšilusio svaigaus žolynų kvapo ir vaiskioje žydrynėje pasiklydusio debesiūkščio. Iš keliasdešimties litų kišenėje ir begalinio noro išgerti alaus, nebijant, kad kvapas suvilios „ožius" ir šie rausis į vachtą atsivesti

„opero".

Atsisėdau žolėje. Ar taip gali būti, kad ir rytoj niekas niekur neišnyks ir nepasikeis? Aš - laisvas?

Nuvilkęs kojas iki geležinkelio perono, čia pat stovėjusiame kioskelyje nusipirkau rasotą alaus butelį. Užlin-20

dęs už kampo ir galvodamas, kad kam jau kam, o mano metų diedui nedera landžioti po vietas, atsiduodančias šlapimu, paskubomis ištuštinau butelį. Alus! Na dešimt, gal daugiau metų negėriau, ir kas?.. Saitas ir kartoko skonio.

Pasijutau kvoštelėjęs, kaktą nupylė prakaitas. Ne tiek laimės, kiek keista, kad taip lengvai apgirtau. Keista, kad jau visai ramiai pagalvojau, jog tam gydytojui galas... Jei tokius pinigus meta už jo dūšią - vadinasi, jeigu ne aš, tai kas nors kitas pasiraitojęs rankoves imsis juodo darbo.

Išlindau į peroną, nusliūkinęs palei stoties mūrą, sustojau atokiau nuo vaikštinėjančių ir stoviniuojančių keleivių. Vyrai į mane nekreipė jokio dėmesio. Matyt, mano išvaizdoje nebuvo nieko bauginančio. Bet štai, vos akimis susidūriau su švariais kaimiškais rūbais vilkinčia senute, šioji baikščiai nusigręžė. Gyvenimo patirtis, pagalvojau, neleidžia suklysti atskiriant gerą žmogų nuo blogo. Apsimetė, kad jai labai parūpo po peroną besišlaistantis be vienos ausies katinas. Benamis, iškart aišku. O ji glostė švelniai, vis kažko ieškodama savo pintinėse. Netrukus iš kito perono galo atkiūtino dar viena senučiukė, ryšinti tokią pat languotą skarelę, ir abi kaipmat įsišneko:

- Geras katinėlis.

O toji, kur glostė, pasirodo, silpnos klausos, vis pasitikrinanti:

- Kas geras? Ar tas katinas? Kažin, man rodos -

laukinis.

- Ne ne, kur tau! Atsišėręs, net kailis blizga. Vadinasi, būna tarp žmonių. Ir toks jaukus. Na, leiskit, ponytėle, ir man paglostyti.

Dabar jos abi pakaitomis glostė, ir rainis nebežinojo, prie kurios blauzdų meiliau trintis. Jų balsai kaip klavišas taukšteldavo per smegeninę: laisvas, tu laisvėje, Žilai...

21

- Maniškis tai išėjo...

- Kas, ar katinas?

- Katinėlis, katinėlis... Bet šuniuką turiu. Sakau, šiais laikais, jei žmogus kur toliau nuo kitų gyveni, neišsiversi be šuns. Vos kas, tuoj kelia ant kojų.

- O aš neturiu šuniuko.

Dabar toji kita nebeprigirdi. Tris kartus klausia:

- Ar tu neturi šuns? - Ir jau ketvirtą: - O kodėl?

- Kad kaimynai po kelis laiko. Loja per naktis, neina užmigti.

Tada ir išniro tolyje traukinys. Vienaausis, pagaliau sulaukęs gabalėlio pigios dešros, nupėdino per peroną, bet tuoj pabaidytas sučiūžavusių batų, nirtelėjo pro mane.

Pakreipęs kampuotą galvą, priešiškai dėbtelėjo ir dingo krūmuose.

# # #

Atrodė, vos traukinys pajudėjo - ir jau Kaune. Niekada neįsivaizdavau, kad šis miestas, verdantis it gyvas žmonių katilas, taip ranka pasiekiamas. Bet koks jis pasikeitęs!

Gatvėmis lekia vien užsienietiški automobiliai. Reklamų stendais apkerpėję namai ir užrašai tokie ryškūs, kad akys bijo. Godžiai dairausi į kiekvieną spalvingą blyksnį.

Juk pamenu, gerai pamenu, kokia niūri buvo šita gatvė

priešais geležinkelio stotį. Valandėlę nieko nedariau, tik spoksojau pakerėtas to vaizdo, kurį norėjosi visam gyvenimui įsiminti. Kad laisvės spalvos nuskaidrintų mano, moralinio daltoniko, sielą, kuri teskiria dvi spalvas. Juodą -

užversti kibieni fieni. Ir baltą - nekišti nagų į šūdą. Tai apie Činčios pasiūlytą darbelį. Ir mane vėl apniko abejonės. Visada, žmogau, imi dvejoti, kai susimąstai, ką gali 22

prarasti. Todėl kaip išganymo ėmiau laukti aštuntos vakaro. Gailėjausi, kad į tokią vėlumą nukėliau taip daug man reiškiantį pokalbį su tarpininku. Iki vakaro basčiausi po Laisvės alėją, kol nusibodo plempti alų, kol pakyrėjo viskuo stebėtis, o vidinis balsas vis kuždėjo, kad galiu pavėluoti į vakarinį patikrinimą kolonijoje. Tokia savijauta -

lyg per klaidą paleistas, lyg policininkai, kurie ramiai pra

žingsniuoja pro šalį, bemat apsisuks ir puls vytis, viena ranka prilaikydami kepures, kad nenukristų.

Į dailias moteris vengiau dirsčioti. Slėgė mintis, kad aš be pinigų, be stogo virš galvos, o apie ateities perspėk¬

tyvas geriau išvis patylėti. Žinoma, neslėpsiu, moterų

trauka buvo milžiniška. Vos prisiartindavau ir pajusdavau jų kvepalų aromatą, suakmenėdavau. Bet pažvelgti atvirai joms į veidus nedrįsau. Nors rūbai, kuriuos dabar vilkėjau, iki paskutinės dienos kolonijoje nenešiojami gulėjo aklinai užrištame maišiuke, kad nepasigertų kvapo, nuo manęs vis viena sklido zonos tvaikas. Tiesa, retkarčiais tenai juos išsitraukdavau. Kad pasimatuočiau arba pačiupi¬

nėčiau, vis įsitikindamas jų naujumu. Ir, matyt, to pakako, kad prisigertų troškios, dvisios smarvės. Kaip žmogžudystės vietoje atsiranda specifinis tvaikas - kažkas panašaus tvyro ir zonoje.

Nelaisvės dvokas išsekė paskui mane, netgi bėgo priekyje, nustelbdamas visus kitus kvapus. Juk kaip kitaip paaiškinti, kodėl, man palindus po lauko kavinės skėčiu, prie gretimo staliuko sėdėjusi porelė staiga susizgribo eiti?

Pasišaukė padavėją, atsiskaitė ir pasišalino. Nė karto į

juos nepažvelgiau. Norėjau tik pasiklausyti, apie ką kalbasi jaunimas. Juk būdamas jų amžiaus buvau nuteistas ilgiems metams. Bet jie pakilo, nors gėrimo stiklinėse buvo dar likę, nuėjo neatsigręždami, tarsi supykinti nosis ir akis ėmusio graužti aitrumo.

23

Atsiverčiau meniu, puslapis suraibo nuo gėrimų pa-vadinimo. Tekila, kas čia per mūra? Škotiškas viskis, gyvenime nebuvau tokio ragavęs. Septyni litai - penkiasde

šimt gramų. Na ir kainelė! Išprotėt galima. Spekuliantai!

Užsisakiau arbatos. Cia pat, prie kito staliuko, kiurksojo kažkoks dėdulė. Šlamino laikraštį ir vis tarpais pasižiūrėdavo į mane. Iš pradžių mintyse net pagyriau jį - sėdi, nesirauko, tačiau ko taip spokso? Kas nors nepatinka?

Protingas labai, ar kas jam? Aiškiai kažkuo nepatenkintas.

Bet nesijaučiau taip blogai, kad būtų kilęs noras tą žioplį

pasiųsti velniop. Ir tik tada susigriebiau, jog šliurpčioju arbatą vis įtraukdamas oro, kaip kad gerdamas zonos čefyrą. Aha... tai ir bus papiktinę dėdulės estetinį skonį.

Įprotis, niekam tikęs įprotis.

Užsirūkiau cigaretę ir pasisukau su visa kėde į Laisvės alėja vaikštinėjančius miestelėnus. Žengė su savo rūpesčiais veide, abejingai dirsteldami į vitrinas ar tuščiai žvelgdami į priekį. Viskas kaip ir prieš krūvą metelių. Bejausmiai praeiviai. Štai stverčiau aplink staliukus šmaižiojantį padavėją už atlapų, duočiau per sprandą, pasodinčiau į gėlyną - ir, neabejoju, niekas prieš nešoktų, kaip slenka abejinga vora pro šalį, taip ir toliau slinktų.

Dairiausi, tarsi ieškodamas grobio savo mintims, ir pastebėjau prie namo kampo sustojusį raudoną automobilį. Sportinis, ir nors diena linko į vakarą, tviskėjo lyg ką tik nuplautas. Iš jo išlipo vyras, gal trisdešimties metų, stambus, tvirtais pečiais, tarsi šluojančiais nuo kelio nematomas kliūtis. Tamsūs trumpai kirpti plaukai, prabangi mašina ir augalotas stotas pašnibždėjo, jog matau turbūt vieną iš tų smarkių veikėjų, kuriais garsėja Kaunas. Visa jo išvaizda bylojo, jog regiu prie lauko kavinės žengiantį

vyriškį, kuriam nė motais visas šitas judėjimas. Žengė

24

išdidžiai, tarsi nemirtingas, pakliuvęs tarp mirtingųjų.

Toptelėjo - tokio į gėlyną nesiryžčiau sodinti. Ir sveikatėlės, raumenų prilaiko, ir akys ne iš bailiųjų.

Jis priėjo prie tvorelės, skiriančios kavinės klientus nuo pėsčiųjų. Kilstelėjo ranką, ir kaipmat prisistatė padavėjas. Maniau, virpins kinkas ir lankstysis kaip prieš visagalį, tačiau po kelių žodžių padavėjas ėmė šypsotis, rodė

ranka į staliuką, bet muskulingasis vyras papurtė galvą.

Neturi laiko. Padavėjas, trumpam dingęs, pasirodė su mineralinio buteliu, paėmė iš plačiapečio pinigus, ir draugiškai paspaudę vienas kitam rankas, nuėjo kas sau. Pažįstami, neabejotinai pažįstami.

Raudonas automobilis lėtai perkirto Laisvės alėją ir išnyko gatvėje tarp namų.

- Ei, būkite malonus! - pamojau padavėjui. - Galima minutėlei?

- Taip, pone?.. - nedelsdamas šastelėjo prie manęs vikruolis. - Ko nors pageidausite?

- Ne, aš tik paklausti norėjau. Tas žmogus, kuris ką tik nusipirko mineralinio...

- Taip, o kas?

- Supranti, seniai Kaune buvau. Žiūrėjau žiūrėjau į j į -

kažkur matytas. Ir toks panašus į mano sūnėną, kad šakės! - skiedžiau per daug nesukdamas galvos. - Todėl, atleiskite, kad domiuosi, bet ar jo vardas kartais ne Vytas?

- Ne, ne. Sumaišėte.

- Tikrai? Bet toks... hmm... panašus!.. O kas jis, atleiskite? Koks nors mafiozas, taip?

- Ne, iš kur ištraukėte? - mandagus mano tonas patiko padavėjui, ir jis noriai paaiškino: - Tai mano mokyklos laikų draugas, kadaise skaitovų konkurse dalyvavom. Jis užėmė prizinę vietą, aš gale likau... Koks jis ten mafiozas, tik išvaizda - tas tai taip... Gal dar ko nors?

25

- Dėkui, gal kitą kartą.

Apsirikau? Kažin. Sunku buvo įsivaizduoti tokį stambuolį, scenoje eiles pupsenantį. Raiškus rankos mostas, įtaigus balsas. Ką jis čia man skiedžia? Kaip iš bylos nuotraukų trauktas - mafiozas.

# * %

Pirmąsias sutemas pasitikau Dainų slėnyje. Sėdėjau ant "suoliuko po vienišu medžiu, ir, regis, mes abu nieko gyvo nebenorėjome matyti. Pirma diena laisvėje, o jau noras gyventi atbukęs. Kam aš toks reikalingas? Kokiai moteriai? Pasvajok! Be pinigų ir be darbo? Pakako kelias valandas pasitrinti po miestą, kad įsitikinčiau, jog Kaune yra vienas dievas - sėkmė. Tik ją žmonės ir gerbia.

Ant stoties laiptų pasirodžiau prieš gerą pusvalandį.

Stypsojau priešais mirguliuojančią gatvę - tokią šaltą ir svetimą žiburių upę. Prieš mano akis tarsi vėrėsi šimtai, tūkstančiai gyvenimų, ir nė kiek nesikračiau tos minties, kad nieko neatsitiks, jei naktinėje panoramoje neliks vieno žiburio. Miestas gyvens kaip gyvenęs, vien aš vaikš

čiosiu ir miegosiu su akmeniu ant širdies. Tačiau kam tas rūpės?

Griebiausi cigarečių. Paskutinė. Suglamžiau saujoje pakelį ir piktai nusviedžiau šiukšlių dėžės link. Naujoviška, prie kyšančio iš po žemės vamzdžio pritvirtinta: mesk nemetęs - ragas: nei pataikysi, nei šiaip koja nuspirsi.

Kai liko vos pora dūmų, išvydau tarp taksi automobilių slenkančią didžiulę geldą. „BMW", sumojau. Žibintai blykstelėjo ir užgeso. Tačiau iš mašinos sklindanti tranki muzika netilo. Ji nesiliovė skambėjusi ir išlipus atletiškam, tačiau liesaveidžiui tipui. Vos metęs akį stoties pu-26

sėn, mostelėjo man ir, pasitaisęs smuktelėjusias sportines kelnes, klestelėjo atgal į sėdynę. Lyg nieko svarbiau nebūtų buvę už pragarišką triukšmą automobilyje. Prietran-ka, nori šitaip visų dėmesį atkreipti?

Tai mane sunervino. Ir jo išvaizda man pasitikėjimo nekėlė. Kažkoks be masės, įdubiais skruostais, ir žvilgsnis negeras. Juk bet kuris normalus, dalykiškas žmogus, planuojantis tokius dalykus kaip nužudymas, elgtųsi ne taip atsainiai, o apdairiau.

Nors ką aš galiu spręsti? Juk visiškai nepažįstu šiuolaikinio banditėlio.

Man priartėjus, muzika automobilyje nutilo.

- Nuo Činčios? - paklausė iškišęs galvą. - Tada sėsk, palėksime kur į restoraną. Juk pirma diena laisvėje? Kiek atsėdėjai?

- Daug. Ir į restoraną nereikia. Važiuojam į kokią ramesnę vietą. Ten apie viską ir pasikalbėsim.

„BMW" šoko iš vietos. Svaigus judėjimo pojūtis tarsi plėšė mane pusiau. Tačiau ne laikas buvo mėgautis skrydžiais ant asfalto. Dievaži, naujuoju pažįstamu ėmiau vis labiau nusivilti. Plepys. Klausinėjo tokių dalykų, į kuriuos tik kvailiai atsakinėja. Už ką sėdėjai? Kaip ten, zonoje, sunku? Ar dažnai mušatės?

- Klausyk, - diplomatiškai ėmiausi slopinti jo maž-

vaikišką smalsumą, - parašyk Cinčiai laišką, jis tau viską paaiškins. O aš jau per senas, kad tave džiuginčiau pasakėlėmis iš zonos. Ilgai dar važiuoti?

- Ne, tuoj kur nors įsuksiu.

V1 1

Šone pasiliko stadionas. Mes artėjome prie Trečiojo forto. Laukiau, kol sujuoduos ant pjedestalo užkeltas tankas, bet jo vietoje stovėjo kryžius. Automobilis įsmuko į siaurą gatvelę tarp penkiaaukščių ir sustojo pačiame jos gale.

27

- Mane vadina Makleriu, Maklia - visaip... Rūkysi?

Mielu noru paėmiau cigaretę. Išpūtęs dūmelį, Makleris, arba Maklia, nerūpestingai atsilošė sėdynėje:

- Tu neužsigauk, bet man svarbu žinoti, už ką sėdėjai. Jei vištas fyrinai ar kralikus...

- Pats tu kralikas, - neištvėriau. - Ginkluoti apiplėšimai. Buvo tokia gauja septyniasdešimt šeštaisiais. Visiems gerai įsūdė.

- Oba! - sumirksėjo Makleris. - Tai išeitų - kokius penkiolika atpylei, jei tik dabar į laisvę?

- Panašiai.

- O kai jūs tada varėte, na, tipo, gauja tavo - daug lavonų buvo?

- Mentas buvo sužeistas, ir viskas. Šiaip stengėmės dirbti švariai.

- O kokius...

- Klausyk, aš ne prisiminimais dalintis susitikau su tavimi. Duodi darbą - gerai. O jei ne - valiname kas sau.

Tau turėtų pakakti, kad mane pasiuntė Cmčia. Juk jis vienas pirmųjų Kaune pradėjo reketą? Užtat akį turi, fuflo nesiūlo, todėl keiskime bazarą.

Makleris susimąstė. Net pamiršo tarp pirštų rūkstan

čią cigaretę.

- Okei, man reikia, kad tu pašalintum vieną žmogų.

Kaune dairiausi, bet tinkamos kanditatūros neradau. Reikia rimto. Todėl ir kreipiausi į Cinčią. Jis pasiūlė tave. Tai kaip, sutinki?

- O babkės? Kokia suma?

- Aišku, po to, kai apsisuksi. O stavkė normali - penkiasdešimt gabalų.

- Kodėl tiek daug?

28

- Argi daug? - kreivai pasižiūrėjo į mane Makleris. -

Jei nori, aš sutinku mažiau mokėti. Zaprasta! Cha cha, tik pasakyk!

- Tiek jau to, penkiasdešimt - tai penkiasdešimt, bet noriu gauti avansėlį, kad tu nebeieškotumei kito vertiko.

- Gausi štukę baksų, pakaks?

- Gerai. Toliau: aš noriu žinoti, kur, kada jis būna.

Gauti jo nuotrauką ir kuo daugiau informacijos, kur, pas ką jis lankosi. Tada pasirinksiu vietą, kur jo palauksiu.

Makleris ryžtingai pakratė galvą:

- Tik bute. Tai turi atrodyti kaip apiplėšimas, o ne užsakyta žmogžudystė. Jis turi visokių vertingų šūdniekių, grynas babkes susišluosi, bet sąžiningai - kiek rasi, viskas įeis į bendrą sąskaitėlę.

- Tada duok man adresą, kur jis gyvena.

- Okei, gausi. Kada gali pradėti?

- Kad ir šįvakar, laiko turiu.

- Šį vakarą? Cha cha, geras! Tu man patinki. Bet man reikia laiko. Pistoletą paimti. „Beretta" tiks? Ir sužinoti visas smulkmenas, kas kur padėta jo bute.

- O kaip tu sužinosi? Jei visur kaišiosi savo nosį, turėk galvoj - teks ieškotis kitd.

- Ai, tai nesvarbu.

- O man svarbu!

Įsmeigiau akis į užsakovą, ir šis tartum susigūžė nuo žvilgsnio.

- Ko taip žiūri? Jo žmoną paklausiu, ji myža į kelnes ir nejunta, kaip nori savo buvusį vyrą pašalinti. Padavė

skyryboms, tai visi turtai po kirviu atsidūrė. Supranti, koks reikalas? Buitiniai dalykėliai. Mentai nesikiš, nebijok. Dėl vaizdo pašarins, ir viskas.

29

Pernelyg lengva, pernelyg paprasta.

- O kodėl tu pats nesiimi viso šito reikalo? Tiek babkių nesimėto...

- Babkių man pakanka, o be to, aš gyvenu su ja. Todėl kai tu eisi ant dielos, aš slysiu sau kruvino alibi darytis. Į Palangą ar Nidą. Dabar įsikirtai, kur šaknys?.. - ir sulaukęs mano netvirto linktelėjimo, išsitraukė iš rankinės pluoštelį banknotų, perskaičiavo ir įteikė: - Lygiai tūkstantis baksų. Nori - tikrink.

Pasakiau, kad tikiu, tačiau neaišku, kaip mes ateityje susisieksime. Makleris paliepė rytoj pat nusipirkti mobilųjį telefoną. Taip palaikysime ryšį, bet tai neilgai truks, nes objektą reikia kuo greičiau pašalinti.

Jis mane išlaipino prie geležinkelio stoties, ir aš nejaučiau jokio džiugesio, kad kišenėje šlama visai padori sumelė, kuri leis man nustoti save kamantinėti, kaip gyvensiu rytoj. Rytojus atrodė kur kas žiauresnis už eilinę kolonijos dieną. Nieko nebuvau nužudęs, tik gelbėdamas savo kailį atsakydavau šūviu į šūvį. O čia, galima sakyti, paleisti vieną kulką, ir tą pačią kontrolinę.

Taip galvojau gulėdamas „Neries" viešbučio kambarėlyje, ir užsimerkus jis ėmė atrodyti kaip kamera, iš kurios man niekados nelemta išeiti.

* * *

Kitą dieną, užuot išsiuntęs, kaip žadėjau, Profesoriaus laišką, išsikviečiau taksi ir nuvažiavau nurodytu ant voko adresu.

Namas, prie kurio Petrašiūnų pakraštyje sustojo automobilis, buvo toks pat pilkas ir aptriušęs kaip ir kolonijos gyvenamieji pastatai. Kadangi durys buvo be numerių, 30

daug nesvarstydamas pasibeldžiau į pirmas pasitaikiusias. Jas atidarė kažkoks barzdočius. Pro išsipešusius marškinius matėsi plaukuota krūtinė, o nuo jo paties trenkė alkoholiu.

- Atsiprašau, ieškau Petrauskienės, kurios jos durys?

- Petrauskienės... - sumurmėjo barzdočius kasydamasis pilvą. Paskui atidžiai nužvelgė mane: - Tai tos psichės, kurios sūnus kalėjime? Tiesiai, va čia.

Bakstelėjo pirštu į oda apkaltas duris ir keistai greitai užvėrė savąsias. Klingtelėjo spyna, ir pasidarė tylu, girdėjosi tik kaip zyzia musė, bilsnodama į nešvarų laiptinės lango stiklą.

Skambutis neveikė, o krumpliai minkštai smigo į durų odą. Ne, taip neišgirs. Dukart trinktelėjau kumščiu, ir durys, nykiai čirptelėjusios, prasivėrė.

- Atsiprašau, ponia Petrauskiene! - negarsiai šūktelėjau į plyšį. - Ar galima užeiti?

Išgirdau tik radijo marmėjimą. Kažkoks balsas dėstė

apie ekonomikos augimą, vardijo skaičius ir procentus, bet neišgirdau jokio kito atbalsio. Gal nieko nėra namie?

Kur pas kaimynę ar į sodus išvažiavo. Juk pats darbymetis. Gaila, jei teks, palikus laišką, dūlinti nieko nepešus.

Nė pats sau negalėjau paaiškinti, kodėl numaudė krūtinę, kodėl taip norėjau pasikalbėti su žmogumi, turinčiu ryšį

su anuo, manuoju, pasauliu.

Plačiai atvėriau duris. Tamsus priebutis. Dažytos grindys vietomis kojų taip nubrūžintos, kad net šviečia.

Padvelkė ligoninę primenantis kvapas, ir kai žengiau, iš

kito kambario atsklido tyliai:

- Eikit lauk! Gurauskio durys priešais.

Žvilgtelėjau į kambarį, iš kurio pasigirdo balsas. Išvydau lovoje gulinčią senyvo amžiaus moterį. Jai po ranka buvo kėdė, ant kurios matėsi vaistų buteliukai, tablečių

31

pakuotės ir stiklinė su vandeniu. Norėjosi gerėliau apsidairyti po kambarį, kuris iš pirmo žvilgsnio pasirodė skurdžiai apstatytas, ir baldai seni, trenkiantys trūnimis, bet ji sujudėjo. Pasirėmė alkūne ir su baime žiūrėjo į mane:

- Jums ko reikia? Jei pas Gurauskį, tai sumaišėte duris. Daug kas painioja...

Ji nuščiuvo išvydusi mano rankose laišką.

- Aš nuo jūsų sūnaus, močiut, atleiskite, kad taip be ceremonijų įžengiau, bet durys buvo neužrakintos. Galima sakyti, pačios prasivėrė. Dar vakar su jūsų Gediminu kalbėjausi. Va, paprašė, kad laišką jums įteikčiau.

- O Viešpatie, - sudūsavo moteris, - nuo mano Ge-duko! O aš guliu... Maniau, kad vėl duris supainiojo, o čia - nuo Gedelio mano, mieliausioje Ji šoko ropštis iš lovos, bet jai sekėsi sunkiai. Lėti, liguisto žmogaus judesiai. Bandžiau drausti: tegu nesivargina, aš tuoj eisiu, tik laišką norėjau palikti, linkėjimus perduoti, tačiau ji lyg negirdėdama išsiropštė iš ligonio patalo. Išsitraukė iš palovio šlepetes ir nušliureno į

virtuvę.

- Kad nežinau, net nežinau, kuo ir pavaišinti tokį sve

čią, - bruzdėjo po spinteles, darinėjo šaldytuvą. - Kaip be vaišių, jei nuo Gedimino?..

Aš neprieštaravau. Truputį pyktelėjau dėl to ant savęs, bet gerai žinojau, kad nėra Kaune kitos vietos, kur mane gali pasitikti su tokiu svetingumu kaip čia.

Pasiilgau žmogiško bendravimo. Zonoje viskas netikra ir iškreipta. Nuo rankšluosčio iki šypsenos. Šypsosi lyg sektantai. Lyg kuoktelėję. Visi stengiasi nuslėpti savo silpnybes, prie kurių yra priskiriamas nuoširdumas, atjauta ir dar visa vaivorykštė bruožų, puošiančių kalėjimo nemačiusius.

32

Kitas kambarys buvo svetainė. Per visą jos sieną ėjo lentyna, bet tiktai kur ne kur matėsi knygų nugarėlės. Ant televizoriaus - Profesoriaus nuotrauka. Jaunas, ilgaplaukis, toks juokingas kudlius, - vien iš akinukų teatpažinau.

- Nieko neturiu, na ničnieko... - aidėjo virtuvė. - Arbatos bus gerai?

- Ačiū, būtų ne pro šalį.

- Ale kad jūs kitonišką ten geriate. Baisiai jau stiprią.

Nemokėsiu...

- Nesijaudinkite, aš geriu tokią kaip ir visi. O kodėl knygų lentynos tokios tuščios? Gediminui visas knygas išvežėte?

Ji nieko neatsakė. Barškino puodukais, kol staiga, lyg ką prisiminusi, atkiūtino iš virtuvės. Tylėdama pataisė

staltiesę, mėgino stumtelti fotelį, bet šis nepasidavė.

-Nevarkite, - prišokau, - aš pats...

O ji sunkiai alsavo, bet man pasirodė, jog visiškai ne dėl to, kad būtų įsiveikusi.

- Tik jūs nieko nepasakokite Gediminui, gerai?

- Ko nepasakoti?

- Na kad knygų lentynos tuščios. Jis vis prašo: atvežk tą ar aną knygą, o aš vis meluoju, kad pamiršau.

- Tai kur jos visos dingo?

- Et, geriau nė neklausk. „Gerus" kaimynus turiu.

Girtuokliai, tikri balamūtai. Apsėdo mane, vargšę, per juos ramybės nėra ir sveikata sugriuvo. Geria, mušasi. Na, pirmą kartą paskolinau pinigų, bet kai negrąžino, nuo to sykio - anei kapeikos. Tai patys susimokė, vieną dieną tuntu įgriuvo - ir tiesiai: „Neduosi, sene, ant bonkos, ruoškis pakasynoms". Nors ir labai bijojau, nedaviau. Kai buvau ligoninėje, butą išplėšė. Nešė kas po ranka. Knygas irgi išnešė. Paskui mačiau, kaip iš Gurauskio buto toks 3. 1310

33

inteligentiškas žmogelis su ryšulėliu išsmuko. O ką aš galiu, vargšė, padaryti?

Ji pažvelgė į mane įdėmiai, tarsi prieš tai nebūtų išvis tokio mačiusi.

- O policija ką?.. - manyje pamažu ėmė kilti tūžmas. -

Pareiškimas, teismas - ir šventa ramybė!

- Policija, teismas, ką jūs šnekate, - atsidūksėjo ji, -

bene žulikai to bijo? Teismai mane labiau priveiks nei juos. Juk jie, kaip ir jūs, kaip ir mano Gedutis, ir šilto, ir šalto matę. Todėl prašau nieko nesakyti mano sūnui.

Akimis perbėgęs visą kambarį, įsistebeilijau į Profesoriaus nuotrauką ant televizoriaus, tačiau tuščių lentynų

vaizdas nenyko. Nuėjau prie lango. Norėjau ramiai susitvarkyti su savo jausmais, kurie pagavo veržtis iš savo kalėjimo.

- O gal jums ko nors užkasti? Bėda, kad sumuštiniams sviesto neturiu.

- Ne, nieko nereikia, - skubiai atsakiau. - Išgersiu arbatos ir eisiu.

Taip ir žinojau - arbata buvo saldi ir beskonė. Ji paprašė, kad papasakočiau, kaip sekasi jos sūnui. Šyptelėjau, pagalvojęs apie sėkmę... Kokia ji zonoje? Juokas pro ašaras. Pavalgyti, parūkyti, pamiegoti. Dar kartais švirkštas su kokiu kvaitalu. Mažai tokių kaip Profesorius - vos laisva minutė, jau ir blizgina akiniais prie knygos.

Bet į savo pasakojimą stengiausi sudėti visus primirštus žodžius, kuriais galima apibūdinti lengvą dykinėtojo gyvenimą. Valgai, miegi, televizorių žiūri. Maždaug taip pasakojau. Be dramatiško atspalvio.

Ji klausėsi kone abejingai. Matyt, visa tai, ir kur kas vaizdingiau, savo laiškuose buvo išdėstęs Profesorius. To-dėl vis ragino paimti duonos riekę. Šviežia, ir dešros grie

žinėlis prie jos visai tinka.

34

Savo ruožtu laukiau, kol Profesoriaus motina prabils apie savo sveikatą. Seni žmonės mėgsta apie ją kalbėti.

Skųstis ir keiksnoti neįtikusius gydytojus. Bet ji ir paklausta nesileido į tokias kalbas. Jaučiau, kad bijo, jog žodis žodin atpasakosiu sūnui. Todėl tik numykė, kad jos negalavimai nerimti. Va sustiprės kiek ir važiuos į kolektyvinį sodą. Kai ravėdama susmeigi pirštus į purią, drėgme kvepiančią žemę, visi negerumai praeina.

Tikiu. Zonoje daug apie tai galvodavau. Apie sodybą ir daržą prie jos. Atskirą Arvydo Grigo koloniją. Su laukiniais paukščiais ir iš miško ateinančiais žvėrimis.

Arbatos puodelis buvo tuščias.

- Tai ką... močiute, labai ačiū už vaišes.

Kokios čia vaišės. Sarmata, ir tiek.

- Na na, nekalbėkite taip, - atsistojau. Man tai didelis įvykis. Juk po tiek metų pamačiau, kaip gyvena žmonės. Tiesa, - brukau ranką į kišenę, kurioje sušiugždėjo banknotai, - liko dar vienas niuansas. Gediminas prašė

jums perduoti.

- Pinigai? - ji nustebusi žiūrėjo į kelias kupiūras, mano padėtas ant staliuko. - Iš kur pas jį kalėjime pinigai?

Nesu girdėjusi, kad jis ten ką uždirbtų.

Ji pakėlė akis reikalaudama paaiškinimo,

- Seniau nieko neuždirbdavo, bet dabar kitaip. Baldų cechas turi daug užsakymų. Be to, tai vienam, tai kitam viršininkui sumeistrauja kokią indaują - taip ir laša pinigėliai.

Sumelavau nerausdamas. Kas man tie keli šimtai litų, o jai - didelė paspirtis. Susiremontuos duris. Bent tai, kas liko iš Profesoriaus bibliotekos, išsaugos. Negera darosi prisiminus, su kokiu pasididžiavimu jis kalbėdavo apie laisvėje likusias knygas.

35

Išėjęs iš buto, nužvelgiau kaimynų duris. Tvirtumu taip pat negali pasigirti. Stakta ties spynos mechanizmu apskardinta. Vadinasi, spardytos ir ne kartą laužtos. Iš už

jų sklido balsai. Garsūs, azartiški ir rėksmingi. Tarytum būtų ginčijęsi kurčiai. Turbūt nejauku užmigti klausantis tokio barbariško šurmulio.

* * *

Mano viešbučio kambarys buvo su langais į kiemą.

Mašinos įvažiuodavo į jį ir vėl išvažiuodavo. Vos vienas kitas praeivis. Ypač retai - moteris. Už ano remontuojamo namo driekėsi Laisvės alėja, skambanti nuo žmonių

žingsnių. Padrikų ir ritmingų. Lyg miestas būtų išskubėjęs jon rikiuotis vakariniam patikrinimui.

Kambarys pakenčiamas. Lova, spintelė prie jos, sie-ninis šviestuvas. Šaldytuvas ir televizorius. Grindis dengė

kilimas, ir kai aš imdavau vaikščioti pirmyn atgal, žingsnių

nesigirdėjo. Antraip apačioje gyvenantys dar pagalvotų, jog jiems virš galvų marširuoja kažkoks pamišėlis. Neranda ko ar pametė. O nusėdėti vietoje neleido prieštaringos mintys. Vis galvojau apie tą gydytoją, bet kažkodėl nesisekė įsivaizduoti, kaip atrodys jo lavonas.

Todėl ir vaikščiojau.

Apskritai, kai judi, geriau sekasi galvoti, tačiau tik zonoje. Todėl parsinešiau iš pirmos parduotuvės konjako butelį. Dieviškas skonis! Greitai apgirtau, bet mintys šokinėjo tarsi pagal negirdimas komandas: „Nelįsk. Durnas. Neprasidėk. Durnas".

Galop girtumas paėmė viršų. Kambario baldai išsiliejo į virpančias dėmes. Kiek aš išgėriau? Gali būti, kad ir visą butelį. Nebegaliu jo rasti. Kažin kur nukišau. Dai-36

riausi, kol pajutau norą imti ką nors ir sulaužyti. Bent taip patikrinti, ar liko manyje nors truputis žvėriškos jėgos, be kurios neįmanoma pulti ant kito. Susižeisti ranką, pamatyti kraują ir nors taip apsiraminti. Liautis vaikščiojus iš

kampo į kampą. Tačiau buvau girtutėlis, buvau sau nebeatpažįstamas. Įsikaliau į galvą kvailą mintį: išeiti į gatvę, parsitempti kokį valkataujantį šunėką ir glostant jo kampuotą makaulę, šildant delną į jo kailį užmigti.

Bet to neprireikė. Butelis iššoko tiesiai ant tako ir pakliuvo į mano rankas. Dar teliūskavo keletas gurkšnių

rusvo skysčio. Pakankamai, kad miegas įveiktų mane ir išvaduotų nuo tuščio blaškymosi.

Prabudau tamsoje. Magiškas šviesos šešėlių žaismas ant sienų. Krėslas atrodė kaip susitūpęs žmogus. Slopus gaudesys įsiskverbė į mano sąmonę. Pakėliau ranką prie

šais akis: pilkšva oda, krumpliai iššokę tarsi furunkulai, pirštai nedreba, - tvarka.

Prireikė šiek tiek laiko, kol stojo aiškumas - nieko nenutiko. Aš viešbutyje ir girdžiu naktinio Kauno triukšmą. Antai kažkoks automobilis rieda lėta pavara ir pasiruošęs bet kurią sekundę griausmingai rautis į priekį. Pasiekti priešą arba pats išsigelbėti.

Nusiprausiau. Apsiaviau zonos batus, kuriais didžiavausi. Kanadietiški, už šimtą dvidešimt arbatos dozių

pirkti. Batų nosys bukos, sutvirtintos plienine plokštele, kad koks rąstigalis griūdamas nesužeistų nagų. Iki smakro užsitraukiau treningą. Užsidėjau sportinę kepuraitę, kurios snapelis norint visiškai paslepia žvilgsnį.

Laikas į svečius. Šįkart, gerai žinau, tenai niekas manęs nelaukia. Vėliau, po apsilankymo, taip galvos, bus priversti taip galvoti. Kaip apie beprotį, gal dar baisiau. Bet galiausiai man nusispjauti.

37

Patrypčiojau gatvėje, bet taksi nesimatė. Vidurnaktis.

Bežvaigždis dangus. Patraukiau į stoties pusę. Ten rasiu taksi. Vytauto parke gaujojosi treninguotas jaunimas. Skacai. Gerklingi, ir tiek, nors buvo jų tirštumoje ir keletas stambių šešėlių. Jie virkdė kažkokią panelę. Girdėjau, kaip ji prašė juos paleisti, ir sustojau. Jie sužiuro į mane.

Pajutau baimę, ir vėjas tarsi atnešė kartaus pralaimėjimo nuojautą, bet nesijudinau. Baimė nebuvo tokia didelė, kad spūdinčiau šalin vos matomu taku tarp ąžuolų. Tačiau pasigirdo merginos juokas, ir, regis, tiek jiems, tiek man palengvėjo.

Taksistas pasitaikė smalsus. Klausė, kur susiruošiau naktį. Pasakiau, kad į darbą Petrašiūnuose, ir tas buvo tiesa. Juk į svečius - per švelniai. Norėjau atlikti tą darbą, kurio negali padaryti policija. Ir teisėjas, ir budelis viename vaidmenyje. Bet taksistas šaipėsi: į kokį darbą? Namų

statybos kombinatą? Juk nedirba naktimis, ką čia paistai.

O aš jam šaltai: sargu dirbu, nieko nepaistau.

Namas, kuriame lankiausi dieną, tamsoje atrodė kitoks. Didesnis ir tarsi krūpčiojantis nuo garsaus alaso, sklindančio pro atvirą pirmo aukšto langą. Nesustodamas įėjau į laiptinę. Iškart prie durų. Paspaudžiau skambutį.

Kaip tik tuo momentu pasigirdo bėgantis vanduo. Kažkas ėjo iš tualeto ir pasuko prie durų.

- Kas toks? Ko nori?

Stovėjau priešais mane tiriančią „akutę" ir, jausdamas įdėmų žvilgsnį, greitomis perskaičiavau smulkias pinigų

kupiūras.

- Štai, - parodžiau jas ir galva kinktelėjau į Profesoriaus buto duris: - Dieną buvau pas jūsų kaimynę Petrauskienę. Pasiskolinau šiek tiek pinigų, bet jau vėlu, nepatogu žadinti, tai gal jūs rytoj užneštumėte jai? Matote, aš

turiu šiąnakt išvažiuoti. Toks mano darbas.

38

Spyna energingai sužlegsėjo. Rakino duris paspirdamas jas koja. Kurgi ne, šypsojausi sau, atsiranda naivuolių, kurie naktį siūlo pinigų. Teisingai spėjau, kad toks jaukas apsuks landynės šeimininkui galvą.

Į mane žvelgė tas pats dieną matytas barzdyla.

- Gerai, aš perduosiu, - sušvabėjo girtomis lūpomis, bet protas dar sakė, kad nėra čia ko plačiai atlapoti durų.

Matėsi tik pusė jo apžėlusio veido. - Kiek čia turi?.. Suskaičiavai? Tada duokš.

- Laikyk.

Trenkiau tiesiai į smakrą, ir barzdyla griuvo aukštielninkas. Normalus smūgis. Perlipau parkritusį žmogėną.

Jis taip garsiai ir nežmoniškai dejavo, kad triukšmą buto gilumoje kaip ranka nuėmė.

- Kas ten, Vicka? - atsklido šūksmas, o paskui jį, išgirdę dejonę, sukilo balsai, raginantys eiti pažiūrėti, kas ten, jofana, darosi.

Bet aš anksčiau aptikau juos. Kompaniją, sėdinčią ant aplūžusių baldų tarp nykiai tuščių sienų. Stalas nustatytas plastmasiniais litro talpos buteliais. Trys vyrai ir moteris. Visų veidai, traiškanoti, pragerti, mane išvydę persikreipė. Nematytas. Svetimas. O ant stalo gėralo ne tiek ir daug likę.

Pirmas atitoko niaurus, plikai apsikirpęs tipas. Jaunas ir dygiomis akimis. Paklausė, kas aš toks, kur Vicka, draugelis aš jam ar kas... Atsakiau: Tambovo vilkas jam draugas. Vagis tas jūsų Vicka, vagis be fantazijos. Kaimynus krausto, už tai ir gavo į nosį.

Pliūptelėjo keiksmų ir riksmų srautas. Iš girtumo ant kėdės siūruojanti moteris, ir ta atidarė kakarinę, o jauniklis, taręs, kad šioje chatoje niekas nevarys bespredielo, garsiai apsiskelbė, jog tuoj užmuš mane. Šienpjovio mos-39

tu išsitraukė peilį ir grėsmingai stojosi nuo stalo. Kiti du sugėrovai - džiūsnelės, drebančiomis rankomis, tačiau iš

paskutinių jėgų piktai žvelgė į mane.

Vos atkarus tipas išlindo iš užstalės ir ėmė peiliu raikyti orą, pastvėriau taburetę ir taip vožiau jam per marmūzę, kad taburetė išsilakstė į šipulius. Jis susverdėjo, su vaikiška nuostaba pažvelgė į mane ir blinktelėjo ant grindų.

Tada pabandė tiedu silpnais kumšteliais apginti savo garbę. Puolė akis pabalinę, bet greitai nurimo už vieną kumštelėjimą gavę tris smūgius grąžos. Susiėmę už žandų, nulindo į tolimiausią kambario kerčią, o toji chroniava boba sukriokė ir užsičiaupė. Atkišusi delnus, sukiojo juos, lyg sakydama, jog ji šioje karingoje kompanijoje visai atsitiktinai atsidūrusi.

Pakėliau nuo grindų peilį, šnarpšdamas kraujais atsikėlė ir juo mosavęs jauniklis. Nedrąsiai į kambarį įslinko ir buto šeimininkas braukdamas rankove per sukruvintą panosę. Pagaliau visa kompanija sėdėjo prie stalo nutykę, žiūrėdami į mane kaip į savo baltosios karštinės dalelytę.

- Na štai, piliečiai, ir susipažinome. O dabar atidžiai klausykitės: kad man visos knygos, kurias iššlavėte iš kaimynės buto, visos iki vienos būtų grąžintos!.. Supratot?

Ar dar pakartoti?

* * *

Makleris paskambino po savaitės. Prisipažinsiu, jau nebelaukiau to skambučio. Na tai kas, kad pinigai tirpsta katastrofiškai, o aš, kaip baukštus žvėris narvą, stebiu miestą.

Išeitis yra. Nereikėjo nė galvoti.

Atsiverčiau kažkurią dieną laikraštį, o ten tarp visų

skelbimų aptikau ir tokį: „Reikalingas vienišas žmogus 40

sodybai prižiūrėti". Tai, ko man reikia! Ramiai patūnoti, kol atsigaus visi atbukę laisvės pojūčiai. Kad bent galė

čiau užkalbinti moterį neapimtas blūdo - o ką ji man atsakys? Leptelės ką, ir žiūrėk - pirštai taip ir susigniaužia, lyg virvę sugriebus.

Paskambinau skelbime nurodytu numeriu. Atsiliepė

moteris. Malonus balsas. Paaiškino, jog sodyba neseniai įsigyta ir tvarkoma. Statybinės medžiagos ir visoks kitoks geras negali voliotis be priežiūros. Todėl rami galva būtų, jei sodyboje sukinėtųsi sargas.

Aš ją sudominau sakydamas, jog mielai dirbčiau ir lauko darbus. Net daržus prižiūrėčiau. Nes „kai susmeigi pirštus į purią, drėgme kvepiančią žemę"...

Ji užsirašė mano telefoną ir pažadėjo, pasitarusi su vyru, paskambinti. Dar spėjau pridurti, kad nesu koks beviltiškas paliegėlis, o atvirkščiai - sveikata kaip arklio, tad pagalvokite, ponia, pagalvokite. Aš seniai svajoju apie dienas laukų tyloje.

Maklerio mašina, stovėjusi prie maisto prekių parduotuvės, vos jam išvydus mane, pajudėjo. Muzika nebeply-

šojo iš garsiakalbių. Ir pats atrodė toks susikaupęs ir paniuręs, lyg savo rankomis jau būtų nudaigojęs brangiai įvertintą gydytoją. Diena buvo vėjuota, bet Maklerio veidas rasojo nuo prakaito. Ir kalbėjo užsikirsdamas, mintimi pralenkdamas sakomą žodį:

- Paėmiau... aš jį turiu, bet nežinau, kada tu... kaip galvoji?

- Ką paėmei? - bandžiau ramiai susigaudyti, o jis vėl savo:

- Ką kalbėjome. Nuotrauką irgi, bet... ė... bus ramiau, jei ji liks pas mane.

- Palauk, ko čia buksuoji? Juk mes vieni, normaliai paaiškink.

41

- Dūlą prikabinau. Ji ten, po sėdyne.

Jis ėmė tankiau kvėpuoti. Sankryža, per ją traukė pėstieji, ir jam, matyt, vaidenosi, kad visi kaip vienas nugirdo patyliukais ištartą žodį. Dairėsi tarsi medžiotojas, išėjęs į

taikinio liniją, kurią tuoj tuoj kirs žvėris.

- Na ir puiku, - mane apėmė bukas džiaugsmas, -

važiuojame kur už miesto, ten ir pabazarinsime.

„BMW" ištrūko iš senamiesčio gatvelių ir pasileido dumti palei krantinę.

- Nelėk, dar mentai sustabdys, - tariau pastebėjęs kylančią spidometro rodyklę. - Ras vamzdį, žinosi tada.

Makleris dėbtelėjo į mane su panieka:

- Kas man tie mentai!

Tačiau sumažino greitį. Mačiau, kaip jo rankos nervingai sugniaužė vairą, kai mus aplenkė gūdžiai burzgianti griuvena. Opelis ar golfas. Paskui ir mikroautobusas.

Bet Makleris kentėjo. Tramdė save. Ir magnetofono nelietė. Matyt, jo galvoje aidėjo gedulinga muzika, o nuo manęs gręžė akis, kaip gręžiamasi nuo duobkasio.

Staiga susikeikė ir vikriai suktelėjo vairą. „BMW", tarsi nušokusi nuo bėgių, užsigrobė kitą kelio juostą. Pro mus milžinišku greičiu prašvilpė raudonas automobilis, tas pats, į kurį atkreipiau dėmesį Laisvės alėjos prieigose.

Vėjo gūsis, ir vėl ramu. Vien gatvės tolyje be garso nykstantis sportinis kraisleris.

- Kas čia toks ardosi? Kas nors iš banditų?

- Et, koks ten banditas, - suniurzgė Makleris. - Toks Saulius iš Žaliakalnio, chebra jį Komjaunuoliu vadina. Bet į jokius judėjimus nesivelta. Turi firmelę...

- A, tada spekuliantas. Vsio jasna.

- Ir ne spekuliantas. Nastyrnas diedas, prieš chebrą šokinėja, girdėjau, kad niekam jokių nalogų nemoka. Bet atsiras, kas juo rimčiau užsims. Atsiras.

42

Nemoka nalogų? O man atrodė, kad tai jam visi turėtų mokėti. Atmintyje taip ir išliko jo protingas žvilgsnis.

Na taip, lochus iš karto atskiriu. Profesinė intuicija, bet kas vyksta laisvėje, matyt, dar negreit susigaudysiu. Informacijos trūksta. Ištrūkau iš didelio beprotnamio ir atsidūriau mieste, kur klesti šimtai mažų beprotybių. Tokia kaip ši - du piliečiai lekia į užmiestį, kad aptartų planelį, kaip nugnybti kitą pilietį.

Priekyje kaip tyčia iškilo šarvojimo namai. Aikštelėje būriavosi žmonės, o keli jų atsargiai iš katafalko traukė

karstą. Kiti tik pagarbiai žiūrėjo. Moteris juoda skara pasikūkčiodama verkė laikydama baltą nosinaitę prie burnos.

Makleris įtemptai spoksojo į kelią, virš kurio kybojo tiltas per Nerį. Kai buvo nebeįmanoma nepastebėti rankų

nešamo karsto, jis įniko nervingai kasytis pakaušį - kad tik išlaikytų tiesų žvilgsnį.

O man irgi nervas. Velnias, pagalvojau, ir su tokiu drebučiu aš prasidedu! Bet tuoj apsiraminau. Man kas, tegu kloja pinigus, skambinu tos sodybėlės šeimininkams ir pasitraukiu iš betoninių šio miesto urvų. Tik pamanyk, dar vienos laidotuvės. Neplanuotos. Nors ten, viršuje, viskas yra suplanuota. Net gydytojo mirties data žinoma. Jis į

dangų, aš į pragarą. Vadinasi, nesusitiksime. Ir gerai. Nemėgstu bereikalingų kalbų.

Makleris pagūžomis pro stiklą dėbčiojo į Kleboniškio miško pušis, kurios traukėsi „BMW" iš kelio. Negaliu pasakyti, kad mano darbdavys atrodytų lopas paskutinis, ta

čiau nemoka šaltai planuoti nusikaltimo. Be reikalo prakaituoja. Ypač kai nieko tokio dar neatsitiko. Vos pagalvojau apie Profesorių, kuris bene kandžiausiai mokėjo išsiviepti zonoje, manyje prabudo sarkazmas. Pamokslininko tonu paporinau įstrigusias Šventojo Rašto eilutes: 43

- „Nusikaltėlių gauja yra kaip pakulų ryšulys, jie gaus galą ugnies liepsnose".

Mano užsakovas sušnairavo:

- Durnas tu, ar ką? Kokį galą... kokį šūdą tu čia mali?

- Ne šūdas tai, o įstatymas. Senasis Testamentas, Si-racidas...

- Dėjau aš ant tų tavo testamentų! Nenori, kitą susirasiu, - ūmai iškaito'jis. - Bliamba, kai išeina iš zonos, tai visi kažkokie galvas pašalę! Garuoja kaip čaininkai, jei bogu...

- Tai tu diorginiesi kaip cielka, - atšoviau. - Nebelįsk į tą mišką, juk ne grybaut atvažiavome. Su tokiais nervais čiuvakai tik raskolą mentams greiti dėti, o ne vargankę prasukti.

Jisai atsigręžė į mane. Akys degė iš pykčio. Va toks jis man patinka. Neapykanta lyg šiurkščiais pirštais nuplėšė baimės voratinklį nuo veido. Apsirikau - iš šio vyruko visko gali tikėtis. Cinčia neprasideda su bet kuo. Matyt, nuo jaunumės jį prie savęs prilaikydavo, gal net turėjo viltį išauginti neblogą smogiką. Jam aš joks autoritetas.

Nusispjauti, kad atpyliau krūvą metų. Kad daug kartų buvau patekęs į aplinkybes, kai miegodavau po čiužiniu pasikišęs nuaštrintą armatūros strypą ir tokius spoksotojus kaip jis man vieni niekai buvo prismeigti...

Variklio burzgimas nutilo, ir klausą paglostė miško ošesys. Makleris nieko netaręs išlipo. Nulindęs į lazdyną, ėmė lengvintis. Nebegalėjau su ankstesniu pasimėgavimu įkvėpti pušų kvapo prisodrinto oro. Regis, nuo pačių samanų pakilo šlapimo tvaikas. Tiek to. Ne apie tai reikia galvoti, ne apie tai.

Ginklas ir nuotrauka.Vieta, laikas ir atsitraukimo keliai. Pagaliau - pinigai.

44

Jų norėčiau iškart, PO TO. Kai tik ims rašyti laikraš

čiai. O jie rašys. Būtinai. Vis dėlto vienas vienintelis šūvis, ir tas pats kontrolinis. Tai net ne šūvis, o atsitiktinis garsas. Jei pasitaikys koks liudininkas, tai nespės dorai ir suvokti tokio vienišo driokstelėjimo priežasties. Nė nepagalvos, kad taip suskardi iš vamzdžio stumiama kulka.

Bet visų pirma prisidegiau cigaretę. Jaudinausi? Žinoma. Kai paėmiau nuotrauką į rankas ir žvilgtelėjau į ją tarsi ne savomis, o žudiko akimis, kaitra mano krūtinėje suslūgo į šaltą metalą. Vyras ir moteris. Glaudžiasi vienas prie kito, šypsosi, klusniai pozuoja fotografui, kuris nė ne

įtaria, į kieno nagus paklius toks kadras.

- Na, kaip? - Makleris žiūrėjo kažkur į mišką. - Nieko blatno, nei ambalas, nei ką... Vieni juokai tokį špinga-lietą užversti.

Jam taip tik atrodė. Norėjo tikėti, kad paprasta. Antraip ko visą kelią prakaitavo?

Suėmiau nuotrauką dviem pirštais ir atsargiai perplė

šiau ją perpus, atskirdamas simpatišką moterį, kuri lyg Siamo dvynys buvo prilipęs prie būsimos aukos.

- Ei! Ko tu plėšai? Man reiks grąžinti jai...

- Apsieis. Prie grabo galės prisipaveiksluoti kiek tik norėdama.

Makleris užsičiaupė. Gal suprato, kad kvaila vienu metu spoksoti į pasmerktąjį ir į tą gražią bestiją, kuri trokšta jo mirties.

Na va, veidas kaip veidas. Daugiau kaip trisdešimt savo „klientui" neduočiau. Rami išraiška. Viskuo patenkinto šypsena. Madingai apsikirpęs, ir kostiumas jam tinka. Kam būtų gydytojas - moka rūbą pasirinkti ir nešioti.

Mylėjo jis ją ar ne? Turbūt kažkas buvo. Retai žmonės susituokia be tokio jausmo. Vėliau atsiranda neapykanta. Mirtina. Netgi verčianti samdyti žudiką.

45

- Tai sakai, jie konfliktuoja dėl pinigų? - neįstengiau niekur kitur žiūrėti, tik į nuotraukos atplaišą. - O šiaip jis -

koks? Geras ar blogas žmogus?

- Iš kur man žinoti! - suniurzgė Makleris. - Į dūšią nelindau. Bet žmona pasakojo, kad mergas net į namus parsivesdavo. Beveik jos akyse dulkindavo. Pakalęs. Kaune turi keletą namų, dar vieną stato. Turtingas, o žmoną nori ant rago prasukti. Todėl ir reikia jam šviesą išjungti.

- Kokį nors ginklą prie savęs laiko?

- Ne. O kam? Jis nieko neįtaria.

- O kad tu varinėji su žmona?

- To niekas Kaune nežino, išskyrus tave. Aš ne toks durnas, kad apsišviesčiau, - ir, pasilenkęs už sėdynės, iš

kažkokios slaptavietės ištraukė pistoletą.

Nieko toji „Beretta". Patogi rankena... Keistas jausmas. Virpulys. Karštis. Ir vėl stingdantis šaltis. Net neužsimerkęs tarsi išvydau savo praeities fragmentą.

Ginkluota gauja. Inkasatorių apiplėšimai. Varginantys atsitraukimai pėsčiom per miškus. Ir tik naktimis, lodant vienkiemių šunis. Pelkės ir vieškeliai. Tamsoje išnyran

čios mašinos šviesos suvarydavo mus į griovį. Mane, Kondrotą ir Gerliką. Pastarasis iškart nurovė aukščiausią bausmę. Kondrotas, vyriausias iš mūsų, kaip itin pavojingas recidyvistas krūvą metų atvaręs Rusijos zonose, nusibaigė Lukiškėse.

Laisvėn išėjau tik aš. Ir štai - vėl laikau ginklą.Vėl viskas kaip buvę. Tarsi pikti burtai būtų įkvėpę daiktams gyvybės ir jie vėl eitų su manimi susitikti. Su niekuo nepalyginamas jausmas. Teisėjas ir budelis. Samdomas žudikas. Niekada nesapnavau, kad toks būčiau.

- Veikti reikia kuo greičiau, - iš toli atsklido Maklerio balsas. - Įeini į butą: labas vakaras ir viso gero. Aišku, 46

išknisi visus stalčius, paimi pinigus, ką nors auksinio...

Tik žiūrėk, be pirštų atspaudų. Paskui, jei kas, bus sunku ištraukti.

- Tu geriau apie save galvok, o aš susitvarkysiu. Kada jis grįžta iš darbo?

v

- Šeštą. Nuo šeštos iki septintos geriausias laikas.

- Kodėl?

- Septintą jis pradeda priiminėti namuose savo klientus. Be jokio įtarimo atidarys duris. Jis ginekologas. Abortų

specialistas. Pas jį plaukia visokios biksos, kurios nenori gimdyti. Išvalo jas gimdymo namuose, bet prisigalvoja visokių profilaktinių priemonių, kad vėl išpeštų babkių.

- Tai iš to ir prasigyveno? Nardydamas po...

- Aišku, kad ne, durnas tu! Tėvas buvo turtingas, be to, ir pats su nafta suko biznį.

Abortai - tai jau šis tas. Kiek jis yra nutraukęs gyvy-bių?.. Turbūt neskaičiuoja. Stai tau ir motyvas.

- Kada nori, kad pradėčiau?

- Šią savaitę.

- Jei viskas yra kaip sakai, rytoj... padėsiu jį į vietą.

Pasakiau, o pats netikiu - taip neįtikinamai nuskambėjo. Bet ginklas šildosi delne. Tiesa, apkaba tuščia. Makleris ėmė traukti iš kišenės šovinius. Siūlė išbandyti -

pliekti į kokią šaką. Gal norėjo įsitikinti, kad sveikatos nuspausti gaidukui man pakanka. Tačiau užsikišau pistoletą už diržo, paslėpiau po marškiniais.

Per kitas minutes, kai važiavome miesto link, įsidėmėjau aukos adresą. Paklausiau, kada gausiu žadėtą atlyginimą. Kai laikraščiai praneš apie atliktą darbą?

Tas jam patiko. Tačiau jo veidas išdavė sumaištį, ir aš

pagalvojau, kad Makleris tos pačios nuomonės kaip ir aš -

nesąmonė, pakutinė mūra, kad mums išdegs šitas planas.

47

Tiesiog taip būna: kai pamatai nuotraukoje žmogų, slaptingos kūno galios praneša, ar tu galėsi jį nužudyti, ar lemiamą akimirką sudvejosi. Liksi stovėti su pistoletu nukarusioje rankoje ir išpiltas prakaito. Kaip ir Makleris, kuris, tarsi piktos dvasios apsėstas, vis greičiau ir greičiau ginė mašiną.

* * *

Toji diena atėjo, ir vieną vakarą, stoviniuodamas autobusų stotelėje, iš tolo stebėjau judėjimą kieme, kurio pakraštyje dunksojo pasmerktojo gauti kulką iš „Berettos"

penkiaaukštis. Mačiau, kaip jis išlipo iš automobilio, energingu žingsniu įėjo į laiptinę. Kaip pradarė virtuvės langą, o aš tarsi suuodžiau ruošiamos vakarienės kvapus. Rytoj lygiai po šešių penkiolika. Prieš atidarant langą ir įjungiant dujinę viryklę.

Tiesą sakant, aš pervertinau savo jėgas.

Įeisiu į butą ir... Ne. Pirma paskambinsiu į duris. Pasigirs: kas? O aš: velniai rautų tą dukrą, susikurvino visiškai! Ne, netinka. Kad ir koks sukrėtimas būtų ištikęs tėvą, laiptinėje taip nekalbama. Pasakysiu paprastai: dukra, bėda jai, nežinau,/ ką daryti. Vaizduosiu susijaudinusį. Nelaimingą. O iš tikro būsiu paskutinis jo svečias. Svarbu stovėti nuleidus galvą. Tokių gailimasi, tokiems atveriamos durys. O tada - smūgis į smilkinį, kulka į pakaušį...

Visai nesunku buvo taip įsivaizduoti. Asilas. Bijojau sau prisipažinti, kad viskas kur kas sudėtingiau, nei atrodė. Laukiniai asilai dykumoje yra liūto grobis... Taip mėgdavo sakyti Profesorius, kai išgirsdavo kokią istoriją, kaip zonos naujokėlis pernelyg savimi pasitikėdamas susigadina gyvenimą kolonijoje.

48

Dievaži, kaip laukinis asilas.

Ir aš toks pat.

Kas gailisi prie laukinių žvėrių lendančių žmonių?

Bet, nors kankinamas svarstymų, kitą vakarą aš išlipau iš autobuso ir, greitu žingsniu praėjęs dar dvi stoteles, pasiekiau jau pažįstamą kiemą. Elektros pastotė, smėlio dėžės ir pievelė, kur mačiau mergaitę, tūpčiojančią apie šuns antkaklį. Vora automobilių, tarp jų ir gydytojo kuklus „Peugeot".

Visa tai praėjau nesustodamas. Nesidairydamas įsmukau į laiptinę. Tiesiog aš gerai žinau, kur ir ko einu. Žudyti? Tuo nebuvau tikras. Kopdamas laiptais tarsi pajutau už

savo nugaros alsuojantį miestą, kuris kvėpsnis po kvėpsnio kuždėjo: „Daryk, padaryk - ir tepk slides! Matėme baisesnių dalykų, o čia stavkė - zašiebis! Penkiasdešimt gabalų!.."

Sūdąs visi tie vidiniai balsai ir susidvejinimai, kurie ištinka žmones, pasiryžusius viskam, netgi žudymui. Žingsnis po žingsnio, laiptelis po laiptelio artėjau prie savos beprotybės, kurios slenkstį peržengus nebebus kelio atgal.

Norėjosi stabtelėti ir atsipeikėti. Įsiklausyti į prislopintą šneką už durų. Gal pasigirstų trūkstamas žodis, kuris iškart nuskaidrintų pasklidas mano mintis.

Nesisekė susikaupti - tapti niekuo, vien sugebančiu spustelti ginklo nuleistuką. Ir kai nuaidėjo durų skambutis, supratau, kad prasideda velniava. Mano žlugimo pradžia...

Gydytojas atidarė duris prieš tai net nepasidomėjęs, kas per vienas už jų stovi.

- Mano dukra...

Jis supratingai linktelėjo. Paslaugiai pasitraukė į ankšto priebučio pašaliuką. Man įėjus užrakino duris. Raktas spynoje. Pakvietė į svetainę. Aš nusekiau paskui jį. Kavos ar arbatos? Aišku, arbatos.

4.1310

49

Nuėjo į virtuvę.

Aš išsitraukiau pistoletą. Spragtelėjo saugiklis. Ginklas buvo paruoštas šūviui.

- Atsiprašau, - šūktelėjau, - galima minutėlei?

Lochas! Aš paskutinis lochas! Kas gi taip daro!.. Nutykinti į virtuvę ir, kol jis ničnieko nenujaučia, nusitaikyti į pakaušį...

Stojausi eiti, bet pasigirdo žingsniai.

Gydytojas. Jis atskubėjo nerūpestingai niūniuodamas panosėje ir, kai pakėlė akis, išvydo artėjantį į jį pistoletą, po to baimingai nužvelgė mano rankas ir paskiausiai užgriebė mano veidą.

Akimirką dėbsojome vienas į kitą. Gydytojas persikreipė iš nevilties, staiga viską supratęs. Išbalo. Kojos tir-telėjo per kelius. Buvo suimtas mėšlungio. Atrodė tartum nebeišgalintis nė surikti. Vargais negalais nusigavo iki fotelio ir susmukęs jame vos girdimai suaimanavo:

- Neee... Nedarykite to. Aš grąžinsiu skolą. Tikrai.

Jis lingavo rankomis susiėmęs galvą. Pirmyn atgal.

Plaštakos su išskėstais pirštais atrodė didžiulės, tarsi ne žmogaus. Pakėliau pistoletą ir vėl nuleidau.

- Kokią skolą? Jūs nė velnio nesusigaudote, kas mane atsiuntė!

Galas, toptelėjo, jei aš leidžiuosi su juo į kalbas - nieko neišeis...

- Nedarykite to! - susmukęs gydytojas staiga atkišo rankas. - Prašau!.. Aš... aš sumokėsiu. Tiek, kiek jums siūlė, tik nedarykite to... nieko nedarykit!

Patogiausias momentas buvo praleistas: žaibiškas šūvis - ir aš, palengva lipantis laiptais, tarsi pokštelėjus perdegusiai elektros lemputei.

Gydytojo akys buvo didžiulės. Pilnos netikėtai su-spindusios vilties.

50

- Aš jums užmokėsiu, - pakartojo tvirtesniu balsu. -

Juk jums užmokestis svarbiau nei aš. Juk mes ne priešai, pirmąkart matomės. Todėl - susitariame!

Užsigrūdau pistoletą už diržo. Kam šauti, toptelėjo, juk plikom rankom pasmaugti galima. Anava koks plonas kaklas. Ir jokio nepageidaujamo garso. Lyg radiatoriaus vamzdis sugargaliuos, ir viskas...

- Tai kas, tavo nuomone, mane atsiuntė?

- Panevėžys... Panevėžio banditai, kas daugiau! - jis nuleido įkyriai orą graibsčiusias rankas. - Aš jiems skolingas. Prirašė nebūtų dalykų ir sakė, jog lauš. Visais būdais išmušinės skolą.

- Mane atsiuntė ne jie. Rimtesni, kur kas rimtesni už juos.

- Ne jie? O... o kas tada?

Nuostaba neleido jam susičiaupti, paklaikusi nežinios baimė spurdėjo akyse. Daug nesvarstydamas tariau:

- Sužinosi. Penkiasdešimt gabalų, ir išsiskiriame.

- Tokie pinigai!

- Kaip nori.

Žingtelėjau artyn. Vėl išsitraukiau pistoletą. Jis sumostigavo rankomis:

- Baik, baik!.. Viskas, tariamės. Sutinku, girdi?..

Niekuo nebetikėjau: nei kad man pakaks smarvės nuspausti gaiduką, nei kad jis paklos mano pasakytą sumą.

Mintyse pralėkė daugybė scenų, kur auka ir budelis kalbasi, kalbasi ir galų gale vienas su kitu apsikeičia vietomis. Aš nebegalėjau būti budeliu. Klydau, manydamas, jog per ilgus kalėjimo metus savyje sukaupiau pakankamai juodos jėgos, kuri atsispindi eilinio žudiko akyse.

- Tada varyk šaibas.

- Man reikia laiko. Paskambinti...

51

- Tu nebeturi laiko.

Pagaliau man pavyko įremti vamzdį į jo smilkinį. Dabar ir jis buvo viename prakaite. Išspoginęs akis žiūrėjo į

nematomą tašką.

- Pas-ssskambint... sakau. Juk čia tiek neturiu, - kalbėjo stabčiodamas ir dusdamas. - Paskambinti... leiskit.

Dešimt minučių, ir...

Na... jeigu per dešimt minučių...

- Tada skambink.

- Patrauk, aš taip negaliu.

- Ką? Telefoną?

- Pistoletą.

- A... šit kas. Atsiprašau.

Vėl nugrūdau ginklą už juosmens. Gydytojas išsitraukė mobilųjį. Kalbėjo trumpai. Reikia. Tiek ir tiek. Nedelsiant. Gerai, laukia.

Pasitikintis tonas. Nepasakytum, kad tam žmogui kitame laido gale būtų buvusi staigmena. Tai man laisvės grimasos nesuvokiamos. Juk buvau pasiryžęs dėti šitą veikėją į vietą, bet ėmiau ir praskydau. Pasigailėjau? Kažin kažin. Motyvacijos trūko. Ir ranka nedrebėjo. Jei tik būtų

suvirpėjusi, vien gelbėdamasis iš silpnumo būčiau paleidęs šūvį. Kelis iš eilės. Ir tik atsipeikėjęs - kontrolinį.

Bent jau tiek pažįstu save.

Pasakiau gydytojui, kad atvežusio pinigus žmogaus neleistų nė per slenkstį. Abu tada... Tegu paima pinigus vos duris pravėręs. Sugalvosi bėgti - kulkos neaplenksi.

Atsisėdau taip, kad matyčiau gydytoją. Slinko minutės, ir jis pabandė nutraukti slogią tylą, bet aš liepiau jam pridusti. Pamažu atgavau sveiką nuovoką, kuria bemaž

instinktyviai ir vadovavausi, kai įžengiau į šį butą, apstatytą brangiais baldais.

52

Kas man tas Makleris? Draugas, brolis?.. Eina jis!..

Man pinigai svarbiau. Ir būsena. Jei būčiau it zombis įvykdęs užsakymą, toks būčiau ir likęs. Suk galvą: švariai viskas atlikta ar liko kokie galai policijai? Traukis į nervų

kamuolį, kiekvieną mentą išvydęs.

Praėjo daugiau nei dešimt minučių, ir mano sukaupta ramybė ėmė griūti. Leidau gydytojui paskambinti - taip, jo žmogus jau kelyje. Veža pinigus. Patikino, kad tokia suma vieni niekai prieš tai, jei sužinos, kas tiesia į jį nagus. Jau ir pats nebetiki, kad kažkokia ten Panevėžio gauja pasiuntė jam arkangelą. Nelogiška. Jie iš paskutiniųjų j į

spaus, kad išmuštų beveik du šimtus tūkstančių dolerių.

Vėl nusiraminau. Jei šitas visai ne mafiozo veido baltarankis čiupinėja tokius pinigus, pusšimtis tūkstančių dolerių jam - tik laikini nuostoliai.

Netrukus sučirškė mobilusis telefonas. Gydytojo žmogus apačioje. Žingsniai laiptinėje, pistoletas vėl mano rankoje. Gydytojas veblena: o kur garantija, kad tu nepadarysi dublio?.. Niuktelėjau jam į nugarą:

- Nebandyk duros stumti, nes tada rimtai - jokių garantijų! Čiumpi šaibas - ir duris ant rakto.

Taip ir padarė. Pro durų plyšį paėmė paketą, sumurmėdamas, kad turi svarbų svečią...

Patikrinau, ar iš tiesų užrakino duris. Tada ištraukiau polietileninį paketą iš jo nuknebusių rankų. Mostelėjau pistoletu - sėsk atgal į vietą! Gydytojas nenoriai pakluso.

Nukėblino į svetainę ir leisgyvis susmuko ant minkštos sofos.

Dirstelėjau į paketą - gumytėmis perjuosti dolerių pakai. Tvarka.

- Tai nori žinoti, kas mane pasiuntė?

Gydytojas karštligiškai akimis bėgiojo nuo pistoleto prie mano veido.

53

- Nori, nenori? Ko tyli? Pinigai mano rankose, aš patenkintas.

- Žinoma, kad noriu, - trūksmingai įkvėpė oro, bet lygiai alsuoti jam nesisekė. Tarytum niekaip nebūtų galėjęs atsigauti po smaugimo.

- Tavo žmona, va taip.

Jis išplėtė akis. Žiūrėjo į mane, tarsi būčiau persikūnijęs į velnią.

- Ką, sunku patikėti? - vos nesijuokiau iš jo idiotiškos grimasos. - Matai, kaip būna gyvenime.

- Kkkokia žmona? Aš neturiu jokios žmonos!

- Buvusi. Ta, su kuria dabar po teismus tampaisi. Nutarė visiems nuosprendžiams už akių užbėgti, savąjį paskelbti.

- Neturiu, - atkakliai pakartojo jis, - neturiu jokios žmonos. Nei buvusios, nei gyvos, nei mirusios! Vedęs nebuvau. Laikote mane idiotu? - Ir jau sunkiai atsiduso: -

Vadinasi, vis dėlto Panevėžys atsiuntė...

Bet aš panorau viską išsiaiškinti. Suradau tą nuotraukos atplaišą, kurią sėdėdamas Maklerio „BMW" apdairiai įsigrūdau į kišenę. Lyg nujausdamas, kad kažkaip pernelyg lengvai ir paprastai viskas klostysis.

- Kas ji tokia? - leidau jam gerai įsižiūrėti į moterišką veidelį. - Norite pasakyti, kad visai jos nepažįstate?

- Žinau, - niūriai dėbsojo į nuotraukos skiautę. - Vesta, aiški panelė.

- Bet jinai tavo?

- Kokia ji - mano! Su ja tas... Raklevičius varinėjo.

Pamenu, buvo į susitikimą su manimi atvažiavęs, tai ir tą Vestą atsitempė. Ji šoko striptizą iki pažinties su juo.

- Palauk, - nieko nebesusigaudžiau. - Tai tas Raklevičius - iš Panevėžio?

54

- Kokio dar Panevėžio! Kaunietis jis. Verslininkas, bet su banditais išvien. - Ir gydytojas vėl griebėsi už galvos: - Dabar viskas aišku! Skola! Paskolink pinigų, tai nedvejodami imsis žygių pašalinti.

* * *

Toliau įvykiai rutuliojosi be mano įsikišimo.

„Pasikėsinimas į Kauno verslininką Arą Raklevičhį"

Sita antraštė nuvijo mane nuo lauko kavinės staliuko Laisvės alėjoje. Grįžau į viešbutį. Paskubomis susikroviau savo menką mantą. Galvoje lakstė perskaitytos straipsnio nuotrupos: „Nepažįstamas asmuo... Sovė... Nubėgo per mikrorajono kiemus... Sužeistasis gydomas ligoninėje".

v

Stai tau ir gydytojas! Medžioja savo priešą vidury miesto, ir ką tu jam? O toks bailus ir ištižęs atrodė. Nors, jeigu gyvybei gresia pavojus, jo akivaizdoje žmogus įnir

šusiu žvėrimi virsta. Ypač tas, kuriam apmaudu dėl nesusigrąžintų skolų ir velnioniškai gailu skirtis su pinigais, gyvenimui suteikiančiais tikrąją laisvę.

Nesunkiai jos dvelksmą pajutau išsikeitęs pirmąjį dolerių pluoštelį.

Dar kolonijoje susigraibytas drapanas pakeičiau į naujas. Vien už striukę suplojau penkis šimtus baksų. Nuo ryto iki vakaro trankiausi po miestą taksi. Dykinėjau vaikščiodamas tai į kavinę, tai į restoraną, kur nežiūrėdamas į kainas rinkausi patiekalus. Gėrimai patys brangiausi, kokie nė zonoje nesisapnavo. Bet neabejojau - mano gerovės kreivė neilgai išsilaikys nenusileidusi žemyn.

Anksčiau ar vėliau aš parupsiu tam gydytojui, kuris ne-tūpčioja kaip Makleris, ieškodamas tinkamos kanditatūros savo „Berettai", o ima ir daro.

55

Laikas mauti iš Kauno. Nors į sodybą pagal skelbimą, kol pasibaigs visi neramumai.

Žingsniavau per vestibiulį, o taksi laukė pne pat viešbučio, bet mane sustabdė mobiliojo telefono melodija.

Kilstelėjau prie ausies.

- Žilas?

Čičinskas iš zonos. Na va, to dar betrūko...

- Klausau.

- Kas do chuinia ten vyksta? - Činčios balsas kiek drebėjo. - Skaitei laikraščius?

- Ne. O kas ten parašyta?

- Taigi zavarucha prasidėjo. Užsakovą puola.

- Maklią?

- N e jį! Maklia tik tarpininkas. Pieška. Skambino man ir sakė, kad objektui be tavo pagalbos buvo be šansų susigaudyti, iš kur strėlė pareina. Vos tave ant jo metė - jis ir pakėlė subinę. Raklės žmonės Makliuką gaudo, įsikirtai?..

Kad pasakytų, kokį lochą pakabino šiam reikalui.

- Pats lochas... tas tavo Makliukas. Būtų iš karto pasakęs, kad reikalas rimtas, o ne koks buitinis konfliktas.

Nafik, pagalvojau, durnas aš, ar ką, kad pagal kokios bobos scenarijų trypčiau. Anksčiau ar vėliau - būtų išsilojusi ir pridavusi mentams.

- Bet man sakė, kad tu pasirašei...

- Na ir kas? Paėmiau štuką - grąžinsiu.

- Maklia sakė...

- Klausyk, kas man tas tavo Maklia! Brolis, dėdė?..

Išgirdau, kaip Cinčia tyliai susikeikė.

- Aišku... Tau, Žilas, vienodai rodo. Tu laisvėje, o man sėdėt ir sėdėt. Galvojau, jei viskas namazi - šaibas pavarote, ir aš per mėnesiuką išsiraunu į laisvę. O dabar -

ragas.

56

- Tu savo dalį gausi. Kaip tarėmės. Dvidešimt penki tavo.

- Kaip gausiu? Ką čia garuoji?

- Aš šaibas paėmiau iš objekto. Todėl pusę pavarysiu tau, tik pasakyk, kam juos paduoti.

Čičinskui prireikė šiek tiek laiko, kad susigaudytų, apie ką sukasi kalba. Vienu atokvėpiu užsipuolė: durnas tu, tokie žaidimai Kaune nelenda, prisiveikei iki ausų, nes Makleris...

- Cinčia,'tu man autoritetas, o ne koks ten makleris ar špakleris, - nukirtau. - Todėl nesijaudink dėl manęs. Tiek tau, tiek man pinigų reikėjo, o visa kita tau turėtų nerūpėti.

- Na žiūrėk, būk ten atsargus, - ūmai atlyžo jis. - Paskambinsiu. Jei spėtum permesti pinigus iki teismo Kai

šiadoryse, dviese atsilaikytume prieš visą Kauną. Tad iki...

Nežinia ko suėmė lengvas juokas. Cinčia mano pusėje. Nieko daugiau ir nereikia.

Gatve traukė automobiliai. Sustojau jos pakraštyje, laukdamas, kol išnirs taksi. Žmonių vos vienas kitas, pra-spūdindavo kaip pasmerktos nuobodybei sielos. Jaučiau pakilimą. Negaliu skųstis ir nematau ko liūdėti - normaliai prasisukau. Metas sėsti į dugną, paslėpti doleriukus ir laukti, kuo pasibaigs visa šita istorija. Maklerį pašalina Raklės žmonės, abortų speco smogikai nuskausmina Raklę, ir likimo ranka maloningai ima pešti kortas iš naujos kaladės. Va toks finalas būtų man prie širdies.

Stypsojau ant šaligatvio krašto pasiruošęs kilstelti ranką. Raudonas kraisleris lėkė lenkdamas kitus automobilius, atpuolė ir sustojo priešais šviesoforą. Raudonas signalas. Manyje irgi tarsi persijungė šviesoforas. Tiriantis ne gatvės tolius, o kraislerio vairuotoją.

Sportinio automobilio durelių stiklai buvo nuleisti, ir galėjau netrukdomas stebėti to vyruko profilį, tarsi iškaltą 57

monetoje. Keista, bet šįkart neįžiūrėjau nė vieno ryškesnio bruožo, pritinkančio šiuolaikiniam mafiozui. Atmintyje išplaukė mokykla, suolai ir juose klusniai tupintys bendraklasiai, lygiai kaip ir šis prie sportinio automobilio vairo. Pirmūno sėdėsena, nieko įžūlaus. Įdomu, kas jis per fruktas? Matosi, sportuojantis tipelis, bet kodėl Makleris pabrėžė, kad jis nastyrnas diedas? Iš pažiūros ramus ir taikus, kam toks gali užkliūti?..

Užsidegė žalia šviesa, ir sportinis automobilis nurūko ištuštėjusią gatve, o paskui jį plūstelėjo susitvenkusi ma

šinų upė, kurios gale išvydau pagaliau taksi plafoną.

* # *

- Jūs tikrai negeriate?

- Išgeriu, bet retai, kaip ir visi normalūs žmonės.

Dievaži, šis pokalbis mane ėmė erzinti. Nors iš pradžių viskas ėjosi taip sklandžiai. Paskambinau sodybos šeimininkui, o jis kaip tik buvo kelyje į savo „fazendą".

Taksistas spūstelėjo, ir netoli Rumšiškių pasivijome

„Grand Cheroke". Paskui jį ir atslinkome į vienkiemį, bet savininkui, mano metų vyrui išpuoselėtais ūsiukais, pasirodė keista, kad aš sutinku be atlygio, vien už prikimštą skrandį, saugoti ir prižiūrėti jo sodybą.

Štai stovime kieme po atviru dangumi ir niekaip nesusikalbame.

- Jūs labiau panašus į mafijos boso „tielochranitelį"

nei į vargšą išsiskyrusį vyrą, - sako jis man.

- O tai, atleiskite, trūkumas ar privalumas? - stengiuosi būti mandagus. - Ir kodėl vargšą?.. Juk sakiau, kad taip viskas susiklostė. Išsiskyriau su žmona, kaip stoviu, taip išėjau. Gražiai susitarėme: kai ji parduos butą, pusępini-58

gų - man. Bet tai užims laiko. Ne taip lengva Kaune parv

duoti keturių kambarių butą. Žmonės pinigų neturi. O kas man belieka daryti? Darbo nėra, stogo virš galvos - irgi.

- O kodėl išsiskyrėte su žmona?

- Ji turi kitą. Nenoriu apie tai kalbėti.

- Suprantu, suprantu...

Regis, jis patikėjo mano melu. Išduotas vyras bėga iš

miesto, kuriame slankioja neištikimybės šmėkla. Apgautas. Nuviltas. Nėr kur prisiglausti. O juk tikrai jo tiesa -

vargšas. Tik nežino, kad po skudurais mano kelioniniame krepšyje voliojasi dolerių pundai. Bet į akis žiūri taip, lyg kiaurai permatytų po striuke už diržo užkištą „Berettą".

- Na, jeigu norite... - lyg veja paskutinę abejonę šeimininkas, bet vėl dygiai žvilgteli į mane: - O gal jūsų

policija ieško? Taip sakant, mina ant kulnų?

v

Šyptelėjau. Apgailestaudamas skėstelėjau rankomis ir pasukau taksi link.

- Palaukite, aš sutinku, - suskubo pasakyti jis ir ėmė

teisintis: - Matote... kaip čia pasakius - į skelbimą atsiliepdavo visokie bomžai, girtuokliai... Tikėjausi kokio vienišo pensininko skambučio sulaukti, o čia... Koks jūsų

ūgis? Bus du metrai?

- Vienas devyni penki.

- Na va, beveik du metrai. Kaimynai pamanys, kad iš tiesų pasisamdžiau asmens sargybinį. Bet ir gerai. Bijos nosį kaišioti. Praėjusią savaitę, rupūžės, nušvilpė nuo kiemo tašytus rąstus pirtelei. Baugu ir pinigus kišti į sodybą, juk be priežiūros nieko nebus - viską ištampys,

„privatizuos".

Klausiausi jo neskubrios šnekos, o širdis džiaugėsi matydama bekraščius laukus ir tolumoje dūluojantį miško retežį. Kai sodybos šeimininkas trumpam nutildavo, kie-59

mą užguldavo iš paupio krūmų atsklindantis paukščių

čiulbesys. Bet tuoj visos giesmės išdulkdavo iš ausų, vos pasigirsdavo ūkiškas dėstymas: griaus, plės, statys.

Tvenks upeliūkštį. Iki pat jo nusidrieks sodas. Obelys ir vyšnios. Kas keturi metrai tarp vaismedžių - serbentų

krūmai. Ant upės skardžio galbūt prigis avietės. Pažiūrėk, antai stogo pakraigėje kregždės lizdus lipdo... Iškels ir inkilų, kad tik kuo arčiau gamtos gyvybės spurdesio.

Miestas alina žmogų. Darbas, butas, tie patys veidai. Kaip voverė rate, jokio poilsio.

Man jo rūpesčius!

Trobos laukujės durys buvo užkaltos. Atlupę jas, patekome į tamsią priemenę. Kitos durys buvo užrakintos.

Taip žingsnis po žingsnio, kliūdami už įvairiausių rakandų, lentgalių ir šamotinių židinio plytų, apėjome tris daugmaž vienodo dydžio kambarius. Visi užgriozdinti statybiniu šlamštu. Meška galvą nutrūktų.

Nuraminau, kad nesu išlepęs. Pradžioje iš lentų pasidirbdinsiu kokį gultą. Apsitvarkysiu kaip galva rodys.

Mėgstu tvarką.

Susukome elektros skydelin kaiščius. Kažkur trobos gilumoje įsijungė šaldytuvas. Sulig tuo jaukiu dūzgimu, atrodė, net dulkės pagavo linksmiau sūkuriuoti. Pasakiau šeimininkui, kad lieku čia, niekur nevažiuosiu.

- Bet kad nėr ko čia saugoti, - lyg ir nustebo jis.

- Užtat kokia netvarka, - nenusileidau, - nors kiek apstumdysiu.

Jis patenkintas linktelėjo. Iš kur jam žinoti, jog man knietėjo kuo greičiau kur nors saugiai paslėpti pinigus.

Tada nueiti iki unės. Veržli srovė, tarsi skalaujanti saulės auksą, ir paukščių trelės mintims susigulėti padės labiau nei miesto triukšmas.

60

- Šuns reikia, - prisiminiau senučiukių pokalbį Pravieniškių geležinkelio stotyje, - koks vienkiemis be šuns?

Neįsivaizduoju.

Seimininko veidas pagyvėjo. Nuslinko paskutinis abejonės šešėlis. Pagyrė, kad mąstau ūkiškai. Budrus šuo - nemenka parama sargyboje. Reiks pagalvoti.

Palydėjau jį iki visureigio. Delsė, neskubėjo važiuoti.

Buvau priverstas išklausyti, koks jis veiklus ir užsiėmęs žmogus. Prekiauja Kauno urmo bazėje. Viskuo, kas neša pelną. Bet patikimiausi ryšiai su aliejaus ir žirnelių tiekėjais.

- Verslininkas aš, - pabrėžė jis, - nelengva šiais laikais būti verslininku...

Koks tu verslininkas, galvojau tolstant džipui. Spekuliantas sušiktas. Pigiai pirkti - brangiai parduoti. Trečiaklasio matematika. Ir staiga susigriebiau: o ko aš taip piktai? Iš kur toji neapykanta? Tarybinių laikų propaganda?

Juk geras žmogus, stogą virš galvos davė. Ir Kaunui būdingo valdoviškumo nedemonstruoja. Stai stoviu jo kieme -

prie kojų krepšys su penkiasdešimt gabalų, pistoletas už

diržo. Viskuo apsirūpinęs. Ginkluotas ir turtingas. Paukš

čiukai, upelio čiurlenimas. Kaip sapne. Tik ramybės kaip nėr, taip nėr - krūtinėje tyliai, lyg dvesianti gyvatė, rangosi nerimas. Betrūksta, kad virš plynų laukų nuaidėtų gūdi zonos sirena.

# # *

Vakare, prieš pat saulėlydį, per laukus atsirito variklio ūžimas. Išėjau į kiemą. Tolumoje nirtelėjo šeimininko džipas ir nusileido į daubą. Tuoj vėl pasirodys. Pusė pinigų prieš kelias valandas pakasti po trobos pamatais, ties tuo langu, kur susimeistravau šiokį tokį gultą. Gal net ry-61

toj nieko neprašęs imsiu ir nusipirksiu kokią sofą. Jeigu paskambins Čičinskas ir prireiks trenktis iki Kauno, galbūt taip ir padarysiu.

Tad kai visureigis įskriejo į kiemą, mano nuotaika buvo kuo puikiausia. Pastebėjau ant galinės sėdynės tarytum ką sukrutėjus. Mašinos langai tamsinti, nelabai ką įžiūrėsi, tačiau drąsiai spėjau:

- Tai ką, šeimininke? - šūktelėjau išlipusiam urmo bazės žirnelių karaliui. - Sunį atvežei? Gerai, gerai...

- Kokį šunį? - suglumo jis. - Tai mano žmona. Pamiršau pasakyti, kad daržus palaistytum.

Prašoviau. Iš džipo ertmės išsliuogė moteris. Vilkėjo aptemptomis kelnėmis. Po megztuku pūpsojo aukšta krūtinė, matyt, suimta standžios liemenėlės. Figūra moteriška, kaip Dievo Motinos, tik aukštakulniai bateliai tikrai netiko prie sportiško stiliaus. Jos vešlios garbanos buvo rudos. Suns kailio spalva. Todėl ir prašoviau.

Klaipydamasi per žvirgždą ji patraukė manęs link.

- Labas, - sublykčiojo akimis, bet nesišypsojo. - Tai jūs ir būsite mūsų sodybos sargas?

- Taip jau išeitų, ponia.

O vyras jai sviedė per visą kiemą:

- Kur eini, juk daržas ten.

' - Pablūdai - su bateliais į lysves? Persiausiu aulinukais.

Dvelktelėjo kvepalais, ir moteris įtrepsėjo į trobos vidų. Po minutės pašaukė vyrą. Ji nustebo radusi šiokią tokią tvarką. Lentgaliai, dėžės su vinimis, plytos - visas voliojęsis šlamštas radęs savo vietą, o vienas kambarys ir visai iškuoptas. Vargana lova ir senutėlis šaldytuvas.

Viengungio atributai. Net langus, ir tuos pasiutusio darbštumo pagautas nušveičiau iki spindesio.

62

- Neblogai, neblogai, - vaikštinėjo šeimininkas. -

Matau, kad nesėdi rankų sudėjęs. Jei toliau taip, tai ir apie atlyginimą pagalvosiu.

Bet pravėręs šaldytuvą, pamatė tuščias lentynas.

Žvilgtelėjo į mane ir kaltai sumurmėjo:

- Yelnias, kaip užmiršau!.. Juk pravažiavau kokį de

šimt parduotuvių, ir nė į galvą, kad šaldytuvas tuščias. Aš

tuoj, raz dva iki parduotuvės. Netoli, penketas kilometrų.

Luktelėjau, kol džipas nulingavo keliuku. Tada pri

ėjau prie kito lango. Už jo daržas. Sodri žaluma, o tarpu-vagiai pilki, išpėdžioti moteriškų kojų. Gęstančios saulės spinduliuose lyg seniai nevalytas sidabrinis indas spings-

čiojo laistytuvas. Jį laikančios moters rankos atrodė nejudrios, it gipsinės. Regis, išgirdau, kaip teška, geriasi į

žemę vanduo, ir jaudinanti šilta srovė nuvirveno mano krūtine.

Vakaro gaisos nurausvintas dangus. Tyluma. Iš pašaliukų atslenkančios sutemos pažadina žvėrišką juslę. Nors stipriai sukandu dantis, tačiau drebulys nenyksta. Ne, pirštai nevirpa. Tiesiog drebu. Kaip gyvulio oda trūkčioja vydama aklius, taip ir manąja ritasi šalto šiurpo bangelė.

Mes vienudu atokiausioje vietoje, kokią tik galima įsivaizduoti. Žmogaus pavidalo būtybė, daugelį metų neturėjusi moters, bet nenustojusi apie ją galvoti. Tokią kaip ši -

liemuo lyg ištekintas ir sėdynė ne plokščia, o ryškiais tarsi pusiau padalyto obuoliuko skruostais.

Laistytuvas išpuola iš rankų. Ji pasilenkia, bet aš greitesnis. Pistoletas prie smilkinio. Va taip, nė balso! Laisva ranka galiu paliesti jos krūtis, bet išlaukiu, kol sudėlios tarsi priešmirtinę maldą:

- Kooo tau reikia?

- Ko, ko! Davai, renkis, ir staigiai!

63

Panišką baimę pakeičia suvokimas, kad tik būdama nuolanki pasilieka šansą gyventi. Sako: ne čia... Va, paupio krūmai. Ten visai nieko. Romantiška. Jaunystėje yra taip dariusi, ir jai patikę. Patiks ir man. Nusiveda mane į

patį jų tirštumą. Sakoms susivėrus virš mudviejų, kužda man: atsiduos, ji mielai atsiduos, tik kad patraukčiau tą pistoletą. Jai reikia atsipalaiduoti. O jos ranka jau taršo marškinius. Pokšteli diržas. Delnas jau ten. Šiltas šiltas ir toks mažutis, koks tiktai gali būti tokių gražiakrūčių moterų. Sušvinta jos kojų nuoguma. Ji klusniai... ne, netgi noriai gulasi, bet saujoje laiko mano varpą, nepaleidžia, kol geismingai neįveda į savo švelnų kūną...

- Alio!.. Ar užmigai?

Ji stovi už vienstiklio lango ir baltu kumšteliu beldžia į rėmą. Apvalus be jokios raukšlelės veidas taip arti, kad atsilošiu atgal. Ji juokiasi. Tą akimirką, matyt, kaip paskutinis kvailys atrodžiau. Vėl porąkart bilsteli mažučiu kumštuku. Jos akys melsvos. Net šviečia. O kai juokiasi, atrodo jaunesnė, nei įmanoma įsivaizduoti.

- Padėtumėt, - išgirstu ją sakant, - o dabar spoksot kaip apuokas.

- Padėti? Ką padėti?

Ji rodo ranka į laistytuvą. Bėgu akimis nuo jo, bet tuoj už daržo keroja krūmai, o už jų tykiai alma upės vanduo.

- Nepoloženo, - sakau langui, o nėjai. - Man kol kas nepoloženo.

Ji atsuka nugarą. Lygią ir tiesią, bet neabejoju, kad ją dalija dailus griovelis, kuris ties klubais pagilėja... Prakaitui nubėgti - juokaudavo, o gal rimtai man sakydavo Cinčia, rodydamas į nuogalės nugarą viename iš savo

„Playboy" plakatų.

64

Ji nutolsta kaip feodale iškėlusi galvą. Įsižeidė? Nėr kada svarstyti. „Beretta" atsigauna ir nušliuožia į tarpukojį, ten, kur mano vaizduotėje ką tik brukosi minkštas moteriškas delnas. Atitokstu tik tada, kai pastveriu ties šlaunimi slystantį pistoletą. Laikau jį rankose, o metalo šaltis lyg koks šlapimas nuteka iki kulnų.

Nafik tas fantazijas!

Išdūlinu į kiemą rausdamas iš gėdos, lyg ji būtų lengvai permaniusi visas mano mintis. Ketinu kibti į pagalbą, tegu jinai eina į keturias puses. Na nebent prieš tai pasakyčiau, kad ji tikrai graži. Ir pridurčiau, kad aš čia draugiškai - šiaip komplimentas, tačiau, vėl išvydęs ją su laistytuvu rankose, viską pamirštu. Ji pakelia gražią galvelę ir šypsosi. Man vėl krūtinėje suvirba šiluma. Pasijuntu stovįs pakirstomis kojomis. Negana to, kaip žąsinų žąsinas sumurmu:

- Man patinka daržo darbai.

O ji pasitaiso purias garbanas ir pėdina palei lysvę, palenkusi laistytuvą. Dabar tikrai girdžiu, kaip šniokščia vanduo.

- Nesuprasi jūsų, - tarsi nepraverdama lūpų sako ji. -

Tai nepoloženo, tai patinka. O su žmona kodėl išsiskyrėte? Kieno idėja?

- Kas išsiskyrė? Ar aš?

- Negi aš?

Vos nesusimoviau.

- Ai, ilga istorija. Žodžiu, ji susirado kitą...

- Gerų vyrų žmonos nepalieka.

- Arba palieka dėl geresnių. Turtingų, pavyzdžiui.

- O žili plaukai... per žmoną?..

- Aha... Turbūt.

5. 1310

65

Vakaro tyla taip pagilėja, kad nuo miško per plačius laukus atsklinda gailus galvijų mūkimas, ir aš, tarsi vienas jų, steibeiliju bile kur, kad tik akimis neatsiremčiau į jos kūningumą. Išsiduosiu. Dievaži, mano veide atsispindi, kas man darosi, kai kaskart, jai pasilenkiant, suboluoja nuogų strėnų ruoželis. O jos šypsena mane pjauna kaip ver

šiuką, prieš tris dienas išvydusį šį pasaulį, kuriame, regis, viešpatauja geismo ir nusikaltimo tvaikas.

Iš tolumos pasigirsta mašinos riaumojimas. Grįžta sodybos šeimininkas, ir aš skubu paklausti:

- O kuo jūs vardu?

Ji pastato laistytuvą. Atsitiesia, lyg mankštindama nutirpusias strėnas. Baltas ruoželis į akis nebepapuola nė

karto.

- Ligita.

Ir toliau sau slenka palei lysvę. Nepastebėjo, kiek man prireikė jėgų ir susikaupimo, kol ryžausi paklausti jai tokio nereikšmingo dalyko.

Ligita, Ligita... Kodėl ne Ramunė? Toks vardas jai tiktų. Nes kai prisimerki, atrodo, kad jos tamsią galvelę apsupęs žiedų vainikas. Tai nuo veido. Ne pagal metus skaistaus ir jaunatviško.

- Maniškis parvažiuoja, - tarsi sau taria ji. - O kaip jus vadinti?

- Arvydas.

- Arvydas, - pakartoja. - Gerai, įsiminsiu. Jei nesunku, atnešk man vandens. Ten, daržo gale, matai - kibiras.

Suvaikščiojau iki šulinio. Kone tekinomis lėkiau, vii-damasis sulaukti bent menkiausio palankumo ženklo. Šypsenos ar įdėmesnio melsvų akių žvilgsnio. Džipas rūko lauko keliuku, jau buvo arti, kai aš, tramdydamas alsulį, pastačiau sklidiną vandens kibirą daržo lysvėje, o ji: 66

- Nešk ant kiemo. Prie dubens, pamatysi ten, prie suoliuko. Noriu kojas nusimazgoti.

Kojas? Aš numazgočiau. Taip taip, tokiai moteriai mielai numazgočiau kojas, kad tik galėčiau pabūti arti jos.

Paliesti ir nuglostyti kojų pirštelius.

Visureigis maurodamas įlėkė į sodybą.

Nežinia ko sukilo apmaudas. Toks stiprus, kad nesirinkdamas žodžių sviedžiau:

- Jūsiškis parlėkė. Žirniukų karalius...

Ligita prapliupo juoktis:

- Kaip tu pasakei? Žirniukų?.. Cha cha cha! Tik jam girdint taip nevadinkite.

Jos akys linksmai spindėjo, ir tas spindesys buvo skirtas tik man. Vėl pajutau nelyg šilumos smūgį. Pagaliau išdrįsau:

- Jūs labai gražiai atrodote. Nieko nepagalvokite, tai tik komplimentas.

Džipas jau stovėjo kieme. Kaip aš pavydėjau tam lieknam vyriškiui, tempiančiam maišus su produktais į

trobą! Bus naktis, bus žvaigždės, ir toji moteris bus jo.

- Nupirkau šio bei to, - kalbėjo gražiosios daržininkės vyras kraustydamas gerą, nupirktą kaimo parduotuvėje. Rūkytos dešros ringė, lašinių šmotas, sausos sriubos pakeliai viskas keliavo į šaldytuvo lentynas. Prišokau jam padėti, o jis keistai sužiuro į mane: Kam tą duoną bruki į šaldytuvą?

Negirdimai susikeikiau. Visai jau... Toks sutrikęs, kad savęs neatpažįstu.

- O paskui sutarsime, kiek savaitei palikti pinigų, -

tęsė šeimininkas, - ir pats laiko turėdamas suvaikščiosi iki parduotuvės. Per laukus netoli. Pora kilų, ne daugiau.

Kiek čia truksi? Ir prasivaikščiosi - vienas malonumas.

Vieversiukai čyruoja, oras - pasaka.

67

V'

Paklausiau, kaip man į jį kreiptis. Seimininku vadinti ar vardu?..

- Ponas Gedrimas. Pavardė, bet skamba kaip vardas, tiesa? Pripratau. Verslo žmonių taip priimta - ponas ir ponas...

Kaune taip nuo seno. Nuo šlėktų laikų - pani, pani, prose.

- O šiuose namuose yra peilis? - paklausiau. - Kažkaip nepastebėjau, kai tvarkiausi.

- Yra. Rasi ten, už durų staktos, užkištą. Tik atšipęs, pagaląsti reikia.

- Pagaląsti aš moku.

Zonoje vien su dilde taip išgaląsdavau metalinį strypą, kad, pamenu, vieno kipišo metu tokį aršų gruziną pa-dūriau kaip aviną. Šnait, ir sukniubo it maišas. Tiesa, liko gyvas, neturėjau nė minties metalinį strypą suvaryt į krutinę. Vis taikėme viens kitam vidurius paleisti. Bet ir to pakako, kad apsišlapintų iš baimės. Tiesa ir ta, kad kolonijoje turėjome laiko iki kaklo ir galėjome bovytis su tais geležiukais.

Galų gale ponas Gedrimas ištraukė maišiuko dugne gulėjusį alaus butelį. Pamosavo juo lyg kokia brangenybe, prieš kurią turėčiau klauptis.

- Pagalvojau, kad nusipelnei. Šiaip perspėju - susidėsi su vietiniais, kurie vaikšto nuo samagono akis užsipylę, teks atsisveikinti. Bet alaus, su saiku, kodėl gi ne? Galima vakare ištriūbyti buteliuką, kai visi darbai baigti.

- Dėkui, bet man nesinori alaus. Vien nuo gryno oro aš kaip girtas.

Ir nuo tavo Ligitos, norėjosi pridurti. Pasakyti jam tai žiunnt Į akis. Kad jose išvysčiau visą jcgą, su kuria jis šoktų ginti savo moterį nuo tokių gyvenimo atmatų kaip 68

aš. Bet jis patenkintas nužvelgė prigrūstą šaldytuvą ir koja užvėrė dureles. Padavė atsisveikindamas ranką ir man ją paspaudus išskubėjo į kiemą. Aš išsekiau įkandin. Bežiopsodamas į dešros ringę praleidau nuostabiausią vakaro momentą - Ligita jau murkšlino numazgotas kojas į batelius. Man pasirodžius, ji atsistojo. Nepažvelgė į mane, tik atsisveikino atsainiai tardama: iki pasimatymo!

O prie prabangaus džipo lūkuriuojantis ponas Gedrimas vis murmėjo, ar tiktai ko nepamiršęs. Stalius su savo padėjėju būsią rytoj. Sulinį tvarkys kitą dieną, bet nėr kada nuboginti rąstus į lentpjūvę, kad, perleidus per gaterį, turėtų naujų balkių pirtelei. Daužydamas į delną raktų ry

šulį, klausė manęs:

- Gal tau dar ką atvežti?

- Nežinau, - patraukiau pečiais, - nebent žirnelių, mačiau - nėr šaldytuve.

- A, taip, žirnelių. Gerai, įsimesiu kokią dėžę rytoj.

Ligita lipdama į automobilį šyptelėjo ir vėl su ankstesniu linksmumu pažvelgė į mane. Nutuokė, kad man visai tie žirneliai nerūpi. Kitą akimirką jos veidą paslėpė

juodas durelių stiklas. Ji negalėjo numanyti, koks nepaaiškinamas priešiškumas kyla man žiūrint įjos vyrą. Pedantišką gražuolį su išpuoselėtais ūsiukais. O galvoje be perstojo skambėjo frazė, įsiminusi šnarinant Šventąjį Raštą:

„Su ištekėjusia moterimi nesėsk prie stalo nei mėgaukis su ja prie vyno, kad tavo širdis į ją nepalinktų ir tu nenulinktum kraujyje į kapą".

Norėčiau, net sunku apsakyti, kaip norėčiau sėdėti su šia moterimi prie vieno stalo. Jos moteriškumas taip glosto mano surambėjusią širdį, kad pagalvoju: tiek manyje ir to kraujo... Nors į kapus dar ankstoka, kad ir kokiu dievišku grožiu būtų apdovanota toji moteris.

69

Bet peilį aštriai išgaląsiu. Koks vienkiemis be peilio?

Taip galvojau tamsoje jau kulniuodamas per lauką.

Klupdamas grumstuose ir kliūdamas už akmenų, kurie ir tykojo mano, į parduotuvę skubančio, žingsnių. Negaliu be degtinės. Kai tokios mintys ateina į galvą, nesinori vienam būti. O butelis - vis draugas. Draugiškai tvoja per galvą - ir miegi be jokio sapno. Rytą pagalvoji - na ir prisisvaičiojau! Nusiviepi, ir nebejauti, kad kažkas spazmiškai gniaužia krūtinę ir vėl atleidžia. Dar pagalvoji: nafik man tie šventi raštai. Tokiais atvejais Profesorius įžvalgiai prieštaraudavo: ar žmogus, ar velnias būtum -

turi žinoti, pagal kokius įstatymus gyvena šventieji.

Aš nei tas, nei anas. Aš - Žilius, atvaręs baisybę metų

kalėjime. Kartais imu ir pagalvoju: nieko verta toji biblinė

tiesa, sakanti, jog niekas negrįžta iš kapo. Stai aš - pavyzdys. Lyg lunatikas, kivuliuojantis per laukus, ten, kur jau matosi pirmieji neryškūs gyvenvietės žiburiai, o šone pasilieka karvių banda. Jos stovi tokios romios, kad, regis, laužus po pilvais kūrenk - nepajudės. Geros, nebemūkia.

Staiga sustoju kaip įbestas. Stai toji dieviškumo apraiška! Gilus vakaro skliautas su vakarine žvaigžde. Romūs gyvuliai - lyg stabmeldiški Dievo žaislai, paberti pa-miškėje. Šventą tylą drumsčiantis žiogo čirpimas ir aš, žiūrint iš vakarės žvaigždės aukštybių, ne ką didesnis už

vabalą. Alsuojantis. Jaučiantis artėjant metą, kai mano kvėpavimas nueis nežinia kur - į d&ngų ar į žemę. O dvasia išsisklaidys ore. Ir jei šitą akimirką imtų ir taip atsitiktų, tikiu tik vienu - kad tos moters veidas, kurį akių tamsoje įžiūriu nelyg mėnuliuką be ryškesnių bruožų, pasiliktų su mano kvėpavimu. Rojuje ar pragare.

Grįžtant atgal išgaravo visos dieviškos mintys. Kiūtinau tik žiūrėdamas, kur statyti koją. Buvo baugu, kad 70

pagriūsiu, degtinės butelis išlėks iš rankų ir paukštels į

akmenį. Taip ir paržirgliojau iki vienkiemio. Atsisėdau prie šulinio. Alsavau garsiai, ir širdis plakė nepaliaujamai.

Iš milžiniško butelio dėjau vieną gerą mauką. Po antro ir trečio gurkšnio laistytuvas padaržėje dar matėsi, bet netrukus indo aptakumus užklostė tamsa.

• $ # *

Dienos sodyboje prasidėdavo plaktukų kaukšėjimu ir pjūklų brūzginimu. Dailidė su savo pameistriu, strazdanotu vaikigaliu, darbavosi spėriai. Plėšė senas grindlentes ir keitė naujomis. Vertė staktas, statė naujas duris. Sienas apkalė dailylentėmis. Paskui ėmėsi pirtelės. Jei trūkdavo kokios vinies ar grąžto, skambindavau ponui Gedrimui, ir kitą rytą jis atveždavo, ko paprašytas.

Ligita buvo pasirodžiusi tik kartą, ir tą patį nuo jos nė

per žingsnį neatstojo vyras. Nebuvo net kaip, vien jai girdint, pavadinti josios sutuoktinį Žirniuku. Gal vėl būtų

prajukusi? O dabar tik išpešė iš manęs pažadą, kad vakarais negailėdamas vandens palaistysiu daržą, ir išvažiavo net neatsisveikinusi. Na žinoma, tarp marširuojančių darbininkų aš esu panašus įjuos. Tik viena širdį pamalonino -

vos sulipę į džipą, jie dėl kažko susiėmė. Apsikeitė piktais žodžiais ir žvilgsniais ir abu surūgę išvažiavo.

v

Po pietų paskambino Čičinskas.

Kalbėjo lipšniai ir kartu tirdamas mano nuotaiką.

Klausė, kiek bobų laisvėje užpjoviau, stebėjosi, kad nė

vienos, bet gyrė, kad nesiraunu ant pirmos pasitaikiusios.

Paskui prasižiojo apie pinigus, tačiau aš pasiskubinau nuraminti:

v

- Kaip tarėmės, Cinčia. Tu davei navodkę, ji suveikė.

Gal ir kitą kartą pakelsime viens kitą ant šaibų. Todėl te-71

sėsiu savo pažadą. Pasakyk, kur galiu rasti tavo žmogų, o toliau jau sukis pats.

- Supratau! Tad užsirašyk jo telefoną, ir jūs susitarsite. Tai mano jaunesnysis bratkis. Ramus, niekur nesikiša.

Užsirašiau, o Čičinsko balsas suskambėjo grėsmingiau:

- Kita naujiena. Tas gaigalas, kurį tu nuskausminai, per vilenskus apie tave zonoje klausinėjo. Pavardė, vardas... Zinai, jei ne jie, tai „operai" išlojo. Zaprasta. Atkaklus, ar ne? Į Arą kimba, tau nesiruošia dovanoti.

- Geras kandonas, - murmtelėjau. - Noriai susimokėjo ir net negrasino, o dabar pradėjo mietalintis.

- Tas gydytojukas nieko savomis rankomis nedaro.

Pritraukia piligrimus iš Vilniaus brigados, užbašliuoja, tie ir smogia. Aras jau gavo, pasisaugok ir tu. Išeisiu, tada viską sutvarkysiu. Juk lieku tau skolingas. Taip ir maniau, Žilas, kad tu savas, visada bus galima į tave atsiremti.

Balsas iš Pravieniškių mane grąžino realybėn. Esu medžiojamas. O juk reikėjo, susišlavus babkes, šluoti nafik ir tą gydytoją. Išvis neaišku, kas jis toks. Žinoma, blogiausia, kad turi pinigų ir atkaklumo. Juk paprasta kokiems mano kraujo broliams pasiūlyti: pagaunate tą čiuvaką, kuris nunešė pinigus, išmušate juos, o pusė jums.

O kaip jie gali mane čia aptikti? Kaip? Nebent koks laikraštis išspausdintų mano nuotrauką su prierašu apačioje:

„Geriausias Kauno rajono daržininkas, gyvenantis Berto-liškių kaime". Tada atsektų. Pagal vešlias burokėlių lysves, o laistytuvo snapelis rodo tiesiai į langą, ties kuriuo stovi mano kieta lentinė lova. Lyg karstas. Granatos ir antvožo trūksta - ir čirškė žiogai...

Vos sulaukiau, kol tie bildukai meistrai išsinešdins.

Kala, mala, o mano mintys laksto kas sau. Viena aišku -

kas ieško, tas randa. Geriau Cinčia jau šiandien sukinėtųsi 72

po Kauną. Tarp Vilniaus banditų daug pažįstamų, staigiai nusodintų tą abortininką, iki ausų mirkstantį naftos biznyje.

Iškviestas taksi rado mane autobusų stotelėje prie plento. Su zonos autoriteto broliu jau buvau susiskambinęs. Laukia. Mano pinigai krepšyje. Ant viršaus pūpso svogūnai ir dėl kaimiško kvapo įmestas lašinių bryzelis.

Tas ir patraukė taksistą už liežuvio:

- Tai iš kaimo važiuoji, pas tėvukus buvai?

- A h a .

- Na ir kaip kaime? Sunku turbūt? Kuo verčiasi tėvukai? j

- Bites laiko.

- O, bitės gerai! Jo jo, medus brangus, juk neša kaip pašėlusios! Kabink ir kabink...

Nutilo ir vėl:

- Bet karvę bent vieną laiko? Kaip kaime be karvės.

- Laikė visą bandą, bet bitės išpjovė.

Žvilgteli lyg nusigandęs, lyg netikėdamas. Bet kitą akimirką topteli - nesąmonė! Ir juokiasi:

- Bus tau - išpjovė! Sutnikas koks!

O aš toliau porinu: rimtai rimtai... Ypatinga veislė.

Kaukazietiškos. Didumo sulig trilitrainiu. Kol pakyla, bė-

gėjasi kaip žąsys, o skrendant net trobos langai virpa.

- Klausyk, - aprimus taksisto krezėjimui, klausiu, -

gal žinai, kas per vienas tas Raklevičius, kur laikraščiai rašė, kad šovė į jį?..

- Negirdėjai apie tokį? Tai tu, vyruk, rimtai kaime gyveni. Ohoho Raklevičius! Mafiozas toks, kad antro paieškoti reiktų. Rakle jį dar vadina...

- O Komjaunuolis?

- Koks dar komjaunuolis? Nežinau tokio.

- Tada ką jūs išvis žinote, jei apie tokį veikėją negirdėjote?

73

Provokacija pavyko. Taksistas mielai leidosi įkalbas, kad tik įrodytų, jog yra atvirkščiai. Vardijo nusikalstamo pasaulio autoritetus, kurie raiko miestą kaip pyragą. Kiekviena gauja turi savo zoną. Tvarkingai. Ir visi moka. Privatizacija, spiritas, cigarečių kontrabanda - viskas jų kuo gražiausiai kontroliuojama. O Rakievičių norėjo nupilti dėl to, kad visai suįžūlėjo. Žodžio nesilaiko, su niekuo nesiskaito, ir štai - vos vos... Jei asmens sargybiniai nebūtų atsišaudę, amen.

- Na gerai, - jau prasidėjus miestui man pabodo mėgautis taksisto plepumu. - O apie tokį banditą Gedrimą, pravarde Žirnis, girdėjai?

- Žirnis? - nenorėjo pasiduoti taksistas: - Lyg ir girdėjau kažką, bet stovi ant liežuvio. Primink, iš kokio jis rajono. Iš senamiesčio?.. Gal iš Vociko Šeimos?

Nors labai tvardžiausi, tačiau pratrukau juoktis. Visa

žinis atsirado! Taksistas šypsodamasis kraipė galvą ir vis kartojo:

- Sutnikas, oi šutnikas...

Čičinsko brolio išvaizda mane kiek nuvylė. Vaizduotėje piešiau augaloto, stipraus žmogaus įspūdį darančio vaikino portretą, o buto duris atidarė nedidelio ūgio, skriauznų pečių vyriokas. Tačiau akys buvo vyresniojo brolio - žvitrios ir įžūlios. Mordelė persukta iš įtarumo ir nenoro bičiuliautis su tipu, kurį laikė žemesniu už save.

Kaunietiškas pasipūtimas. Bet nekreipiau dėmesio.

Jo butas buvo šviesus ir erdvus. Šiuolaikiški baldai, lentynos ir kampai prigrūsti muzikinės aparatūros. Pro langus matėsi senamiesčio stogai. Balandžių pulkelis ant kraigo. Plunksnų gniūžtės. Lyg taikiniai mano „Berettai".

Bet Činčios brolis nekvietė užeiti toliau. Sunėręs rankas ant krūtinės, visai jam nepritinkančiu dalykiniu tonu pa-7 4

klausė:

- Saibas atnešei?

Ištraukiau dolerių pakus. Nusviedžiau juos ant batų

dėžės.

- Greitai čia tu su bratkiu prasisukote, - pakilnojo pinigų pakuotes Činčios brolis. - Ir teisingai - jei galva dirba, niechui snausti. Va dabar tai jau sutvarkysime reikalus. Dvi trečiąsias bratkis atsėdėjo, gali anksčiau sroko paleisti. Va, padengs ieškinius, susitvarkys su nuobaudomis ir pats tau ranką paspaus laisvėje. Jis tavimi patenkintas, bet yra tokių, kam tu miegoti neleidi.

Tai pasakęs, pažvelgė į mane nutaisęs akmeninę miną. Taip žiūrima į pasmerktus. Reikšmingas žvilgsnis timptelėjo man nervą:

- Kas toks?

- Makleris, kas daugiau. Ieško tavęs, manęs klausinėjo. O jo paties Raklės žmonės ieško. Užburta istorija.

Sako, per tave visos neuviazkės.

- Tai mano problemos.

- Žinau, bet Kaunas yra Kaunas. Išdūrei Maklią. Suras, kur tu dingsi.

Tas pacukas beveik šaipėsi iš manęs. Jokio dėkingumo, kad traukiu jo brolio subinę nuo zonos gultų. Makleris jam labiau rūpi.

- Kas man tas tavo Maklia! - atrėžiau eidamas link durų, bet pacukas, kurio trumpai kirpta galva atrodė kieta kaip biliardo rutulys, sviedė atgal:

- Niekas. Bet jis sugeba paimti už gerklės tokius kaip tu - įsijautusius. Todėl būk atsargus, saugokis jo.

- Eina jis šikt! Bus klausimai, bus ir atsakymai.

Jau temo, kai vėl atsidūriau autobusų stotelėje, iš kurios mane ir paėmė taksi. Ramus vakaras ir pirmieji lais-75

vėje užgyventi priešai. Žinoma, avansą Makleriui galiu grąžinti, tačiau nesinori skirtis su pistoletu. Juk kam nors kitam įbruks jį į rankas, ir gausiu kulką. Neabejojau, kad taip gali atsitikti. Sujaukęs Maklerio planus, į sceną išvedžiau gydytoją ir jo samdomus smogikus. Abu pikti ant manęs, abiem atrodau pavojingas, nors šį vakarą neturiu kitos minties - tik greičiau parkulniuoti į sodybą ir stvertis laistytuvo.

Jau savaitę nelijo, ir sparčiai žengiant smėlėtu keliuku iš po kojų kilo dulkės. Laukus dengė prietemos šydas. Jie nebeatrodė nei žali, nei bekraščiai. Tamsa kaip vilnis artinosi prie vienkiemio, ir vos įžengęs į kiemą pastebėjau, kad prie šulinio nebėra laistytuvo. Žvilgtelėjau prie rąstų

krūvos - tuščia. Palei trobos sienojus irgi nematyti. Tada ir išgirdau:

- Laistytuvo ieškai?

Atsigręžiau ton pusėn, iš kur atsklido šūksnis. Subolavo pilkšvas moters veidas ir dingo. Ligita susilenkusi smulkiu žingsneliu pėdino palei lysvę. Laistytuvas jos rankose atrodė sunkus, o ir ji pati pavargusi. Nė nepakėlė

akių, kai puoliau prie jos, siūlydamasis padėti.

- Apsieisiu, - traukėsi šalin. - Trankaisi nežinia kur, turbūt taip nė karto ir nelaistei daržo. Kaip nujausdama atvažiavau patikrinti - tuščia. Kas ką nori gali imti, grobti nuo kiemo ir nešti kur nori.

- Turėjau reikalų Kaune, taip išėjo... Be to, dieną vagys miega, kas gali atsivilkti į sodybą šviesoj?

Ji nieko neatsakė. Jos skruostai buvo labiau nei paprastai pablyškę. Apskritai kalbėjo irzliu tonu - tarsi bū

čiau užklupęs su kitu ir taip sugadinęs romantišką vakarą.

Kad ir kaip žvalgiausi, džipo niekur nesimatė. Keista. Tikrai keista. Nejaugi daržo rūpestis ją čia atvijo? Ir 76

išvis - kam jai tas daržas? Burokėliai, nupiepę morkų ir gležni braškių daigai. Vyras normaliai pinigo užkala, tai ko draskytis?

Atsisėdau ant kaladės prie skaldos krūvos. Sužvejojau iš pakelio cigaretę. Prisidegant ją pirštai virpėjo. Kaip visada, kai jauti besiartinant ką nors neišvengiamo. Ponia ir tarnas. Džipo, žvalgykis nesižvalgęs, nematyti. Gal kur po kaimą sukinėjasi? O gal?..

Abejonės nesisklaidė taip lengvai kaip tabako dūmai.

Širdis plakė neįprastai stipriai, ir aš pajutau, kad nuo to plakimo priklauso ne vien mano gyvybė. Kai kas daugiau, ko dar nesupratau. Ką, regis, amžiams buvo numarinusi zonos sirena.

Mačiau, kaip ji surinko išravėtas piktžoles į vielinį

krepšį ir juo nešina parlingavo į kiemą.

Aikštingai kilstelėjo galvą. Plaukai pasklido sruogomis. Viena pasiliko ant skruosto. Kiek primerkė akis, ir žvilgsnis nuo to tapo tik įdėmesnis.

- Gerai tau, - prabilo ji. - Grynas oras, ramybė ir tyla. Tai ne miestas - ūžia, gaudžia ir dar ant kiekvieno kampo šaudosi.

- Na jau, taip ir šaudosi.

- Šaudosi. Vakar prie kažkokios kavinės vieną nušovė.

- Ką tokį? - suklusau.

- Iš kur man žinoti. Atrodo, ne vietinį. Iš Vilniaus ar kokio kito miesto.

- Tada nėra ko jiems važinėtis po Kauną. Negi nežino, kad banditų sostinė?

Ji pastatė krepšį. Garsiai svirpė žiogai. Nuo upės pasigirsdavo paukščių trelės. Pramušdavo vandens gurgėjimą ir nuslopdavo. Tikrai, kaime gerai, pagalvojau, toli nuo miesto, kuriame aidi šūviai.

77

- Pripilti vandens? - parodžiau į dubenį po suolu.

- Dėkui. Eisiu į upę nusimaudyti. Gaila, kad pirtis nebaigta. Iš karštosios tiesiai į upę - kas gali būti maloniau po sunkios dienos?

Ji pasuko link trobos ir beregint dingo juodoje durų

angoje.

Bet kur prapuolė ponas Gedrimas? Juk taip mėgdavo vaikštinėti apie kiekvieną rąstą ir išraustą duobę. Rankos kišenėse. Ir ūsai tarsi iš šaunumo užriesti. Tikras ūkininkas. Tik karvės patvoryje betrūksta.

Lange užsidegė šviesa. O mano akys užmatė dailidės paliktą pjūklą. Pagriebiau įrankį, kad neatrodytų, jog be reikalo slankioju iš lauko į trobą. Stengiausi žengti taip, kad žingsniai neskambėtų pasalūniškai, nors vidujai buvau įsitempęs - atrodė, tuoj tuoj išvysiu ką nors draudžiama.

Ji kuitėsi apie kelioninį krepšį. Pastačiau pjūklą matomoje vietoje. Spiečius muselių sūkuriavo aplink lemputę palubėje. Ji atsispindėjo sklidino kaip akis kibiro vandenyje. Pasisėmęs puodelį, gėriau neskubėdamas, tarsi mal

šindamas mirtiną troškulį, o ji vis naršėsi po krepšį.

- Niekaip negaliu rasti maudymuko, - niurnėjo nepav

keldama akių. - Nieko nesuprantu. Negi pamiršau? Šampūnas yra, fenas irgi...

- Gal mašinoje?

- Kokioje? - atsitiesė, koja pastūmė vidury aslos kūpsantį krepšį. - Aš gi autobusu atvažiavau.

- O vyras - ką? Neturėjo laiko atvežti?

- Išvykęs jis. Su reikalais į Moldaviją. Pas savo tiekėjus.

- Pala... Tai kaip tada bus? - sutramdžiau nuostabą. -

Kaipgi jūs grįšite? Paskutinis autobusas...

- Grįžti? Kur grįžti? Juk aš namuose. Man čia mieliau nei Žaliakalnio betoninėje dėžutėje.

78

Ji šyptelėjo. Kone prieš akis blykstelėjo lygūs gražūs dantys. Pastvėrusi rankšluostį ir polietileninį maišiuką, išskubėjo į lauką.

Jaudulys kone įtempė visas gyslas. Neįstengiau pajudėti. Suvokiau, jog staiga kažko išsigandau. Tačiau ko?

Nakties, kuri žada nuotykį arba nusivylimą? Ar paties savęs, kai ima valdyti ne protas ar jausmai, o tik aklas instinktas? Bet ir ji - kvaila, ar ką, kad viena beldžiasi nakčiai į vienkiemį, kuriame apsistojęs svetimas, nepažįstamas vyriškis? Nebijo, ar jos kelyje vien šventeivos pasitaikydavo?

Nors ką aš žinau apie ją? Gal mėgėja, išvykus vyrui, ieškotis kitų? Ką aš žinau, kaip elgiasi ištvirkėlės?

Ne, nenoriu galvoti apie savo šeimininko moterį kaip apie paleistuvę. Tai mano fantazija kalta. Vos kas, ir įsivažiuoju. Jai tikriausiai nė į galvą tokia mintis, kad galė

čiau imti ir užpulti ją. Drėksti šalin drabužius. Brautis nagais ir dantimis prie jos kūno. Matyt, ji apie mane geriau galvoja nei aš pats apie save. Negaliu nuvilti jos. Širdis neleidžia. Man pakaks vien žinojimo, kad ji kažkur šalia, šio namo tamsoje. Privalau nepamesti galvos. Vien tam, kad ateis kada nors naktis, kuri vėl mus paliks dviese.

O jeigu ne?..

Išėjau į lauką. Ketinau ramiai parūkyti ir galutinai nurimti. Nieko iš to neišėjo. Vos prisidegiau cigaretę, numečiau ją. Bato kulnu sutryniau į žvirgždą. Paskutinįkart apsidairiau, ar tikrai niekur nesimato prabangaus visureigio. Niekur.

Iš pradžių ėjau takeliu, tarsi matydamas jos basų kojų

pėdas, paskui pasukau į šalį nuo maudyklės. Krūmienojai ir menkaverčiai medeliai buvo iškirsti. Šioje vietoje upė

pakliūdavo į nedidelį slėnį. Rami, gylis - vos iki krūtinės.

Pora grybšnių - ir pasieki kitą krantą. Keliskart mirkiau 79

čia savo kūną, kurį dabar tarsi stūmiau artyn paslaptingo čiurlenimo.

Sodrus pievos kvapas buvo susimaišęs su upės vėsa.

Dylančioje vakaro šviesoje tekantis vanduo buvo tirštas nuo šešėlių. Kur ne kur lyg žuvis nuplaukdavo atspindys. Nugara perbėgo šiurpuliukas. Už to krūmo atsiveria vaizdas į maudyklę. Kartą stebėjau iš čia plūkaujančią ančių porelę. Dar vienas begarsis tirtančių kojų žingsnis, ir aš išvysiu ją. Kažkoks paukštis čirkštelėjo virš galvos ir kaip juodas akmenukas banguojančiu skrydžiu prapuolė

iš akiu.

Mano nedoras žvilgsnis nuslydo versmės paviršiumi ir atsargiai išplaukė į krantą, kuriame stovėjo moteris. Pa

čiu laiku. Rankšluostis gulėjo jai po kojomis tarsi žvėries kailis. Ji išsinėrė iš megztuko. Pasitaisė liemenėlę. Tarsi padvejojusi atsisegė ją, ir sutemoje sušvito sunkios krūtys. Įžiūrėjau jų spurgelius. Tamsius lyg persirpusios avietės. Po to išsilaisvino iš aptemptų kelnių. Nusibraukė kelnaites, ir pasimatė juodas kalnelis. Ir gėda, ir džiaugsmas akino mane. Dingtelėjo: koks aš apgailėtinas!.. Spoksau deginamas berniokiško geismo.Tačiau akimoju radau pasiteisinimą - ne ne, aš nė kiek negeidžiu tos moters, tik gėriuosi jos dailiu kūnu. Net nuostabu, kaip yra suge-v

bėjusi išsaugoti figūros standumą. Žinoma, klubai platūs, šlaunys storokos, bet liemuo lygus, ir visa tai taip moteriška, taip...

Įsivaizdavau esąs žvėris, per stingstančias naktį žoles pataikęs ateiti prie upės. Žvėris, kuriam žmonių akys išduodavo slapčiausius jų kėslus, priversdavo būdrauti, bet dar dažniau apgaudavo. Suleidęs nagus į žvirgždą, stebėjau žmogišką pavidalą atspindžiais žėruojančioje tėkmėje.

Jis atsisuko į žvėries slaptavietę, tačiau veidas buvo glot-80

mis, lygus, tuščiomis akiduobėmis, tarsi romios lotyniškos statulos. Dvelktelėjo vėjas, ir prietemos apibrėžtos kūno formos ėmė tirpti. Pluoštelis rūko nusidriekė per upę, kitas nuslūgo krante. Toliaregės žvėries akys matė moterišką vėlę, sutavaravusią ore, kurį jis taip godžiai traukė

šnervėmis. Priešais save jis išvydo avietinį spurgelį, kitu krustelėjimu gaurus palietė minkštos krūtys, o aksominiai klubai atsirėmė į jo dantytus nasrus...

Sumirksėjau varydamas iš galvos ir iš akių tą miglą, ir moters vaizdas ant upės kranto atsivėrė visu grožiu.

Ji įkišo pėdą į vandenį ir tyliai aiktelėjo. Patrypinėjo, kol įsidrąsino. Žengė nuo kranto, ir grakščias blauzdas apsupo gurgiantis vanduo. Brido vis gilyn, įtraukusi pilvą ir atstačiusi krūtinę. Sulaikiusi kvapą nuo gniaužiančios vėsos. Dugnas buvo slidokas, ir ji brido iškėtusi rankas. Lyg gailestingai atidengdama mano akims visą krūtinės putnumą. Upei apglėbus juosmenį, ūmai pasinėrė iki kaklo. Vos girdimai supūkštė. Kurį laiką veidas tamsiame paviršiuje atrodė kaip lelijos žiedas, bet štai - nirtelėjo visa. Išnyko.

Ramus upės virsnojimas. Sekundė, kita, ir vėl subolavo veidas. Ji pliuškenosi ištiesusi rankas. Lyg bandė plaukti ar atsiduoti tamsaus vandens srovėms. Apsigręžė į mane nugara. Taip ir įsivaizdavau - nuo menčių iki strėnų tamsuoja gilus griovelis, ir kai ji nusiyrė pasroviui, tarytum mačiau, kaip slysta juo vandens verpetai.

Virš upės nusirito neramios šviesos banga. Paskutinis vakaro atšvaitas. Stojo ilgos nakties nuojauta. Jei užmigsiu, tai tik po begalinių vartymųsi ir dūsavimų.

Gana spoksoti kaip blūdo apsėstam. Laikas nešdintis, kol manęs nepastebėjo. Kol neišsigando mano žvilgsnio.

Tikriausiai jis panašus į pamišėlio. Tos krūtys!.. Griovelis... Esu tikras menkysta. Nors kas čia nuostabaus, kai 6. 1310

81

pusę gyvenimo moteris apžiūrinėjai tik plakatuose ir nu

šiurintuose žurnaluose. Tiesa, dar per televiziją. Bet glamonės ekrane mane nervindavo. Visada pagalvodavau, kad aš švelnesnis už bet kurį aktorių, jei tik tokia moteris lauktų mano dėmesio. Pagalvodavau ir susierzindavau.

Nejučiomis suskaičiuodavau, kiek liko iki laisvės. Ir pra

šau - štai toji tikra laisvė. Jei tik ši moteris būtų mano!

Pasitraukęs nuo upės, supratau, kad tas nuogos Ligitos vaizdas neišnyks iš atminties. Buvau įsiaistrinęs, arti pa-mišimo. Žinojau, kad ir vėliau sutiktas moteris kartais net nežiūrėdamas į veidus lyginsiu su tuo skulptūrišku kūnu.

O įžengus į trobą, į akis krito netvarka, kurios kitomis dienomis nepastebėjau. Virtuvėje neturėtų būti šitos medžio drožlių plokštės. Darbininkiško kombinezono -

taip pat. Kastuvo - tuo labiau. O pjūklą kaip idiotas pats atitempiau. Ligita tokį mane ir aptiko - nešiojantį ūkio rakandus į priemenę ir kaišiojantį juos po tamsiausius kampus.

- Oi, kaip gerai išsimaudžiau, - palaimingai atsikvėpė ji įžengdama į elektros nutviekstą virtuvę.

Aš burbtelėjau, kad šaltas vanduo. Be to, tamsoje maudytis nekoks jausmas.

Ji nieko neatsakė. Nusiėmė nuo galvos rankšluostį ir įsijungė feną. Kol džiovinosi plaukus, stovėjau lauke dū-

mydamas cigaretę. Be reikalo nužiūrinėjau ją prie upės.

Tie judesiai, kai drabužiai viens po kito lėkė šalin, taip ir stovi akyse. Nieko sau negaliu padaryti. Visiškai.

Girgžtelėjo durys.

- Klausyk, Arvydai, o kaip tu išsiverdi arbatos? Elektrinė plytelė juk neveikia.

Vardu pavadino. Čia tai bent. Nors... kaip turėtų

kreiptis? Ponas? Arba: „Ei, tu"?

82

- Ten, ant palangės... Tuoj parodysiu.

Smukau į tarpdurį. Ji irgi sujudėjo. Prie virtuvės slenksčio susidūrėme. Kartu žengėme, ir jos krūtinė stipriai prisispaudė prie manosios. Ji nusijuokė. Pavadino mane meškinu - mat toks nevikrus ir nerangus pasirodžiau.

O kai paėmiau seną kalinių išradimą - prietaisą vandeniui užvirinti, ji stebėjosi glūdodama man už nugaros. Bet vėlgi! Kai, įtaisęs į lizdą laidą, kurio gale stirksojo degtukais atskirti du skutimosi peiliukai, atsitiesiau, per išsiblaškymą darsyk netyčia užkliudžiau jos putlią krūtinę.

- Atsiprašau, - kaltai sumurmėjau, o ji patraukė apvaliais pečiais:

- Už ką?

Tik viena žinojau - jei nejausčiau šitai dailiai moteriai tokio didžiulio prielankumo, užtektų įžūlumo kalbinti ją sulaužyti ištikimybę vyrui. O jei iškalba nueitų perniek, tai vis vien bandyčiau su švelnia jėga prisibrauti prie trokštamo kūno. Neabejoju, kad taip ir būtų. Nusispjauti, kas manęs lauktų rytoj - iššvilpins iš sodybos ar dovanos.

Tačiau užvis stipresnis buvo nenoras sukelti šiai moteriai kad ir menkiausią skausmą. Norėjau, kad Ligita šypsotųsi, bet neįmanoma buvo suvokti, nuo ko atsiranda šypsena jos veide.

Vanduo užvirė. Užplikiau arbatžoles. Sau išsitraukiau alaus butelį. Ji pastebėjo, jog tą patį, kurį parvežė jos vyras. Aš pridūriau - Žirniukų karalius. Bet ji nesijuokė. Pasakė, kad alus smarkiai trenkia alkoholiu. Kol galvojau, ką gali reikšti tokia pastaba, ji paprašė, kad ir jai įpilčiau stiklinę. Tokia nepaaiškinama Ligitos nuotaika mane glumino. Aš nežinojau, kaip elgtis ir ką kalbėti. O ji drąsiai man šyptelėjo, kai pareiškiau, jog galiu užleisti jai savo guolį, o pats bet kur priglausiu galvą.

83

- Tikiuosi, ramiai miegosite, - tariau. - Naktis šilta, galima praverti langą. Bet pirma reikia išjungti šviesą.

Ligita pasižiūrėjo į mane taip, tarsi būčiau ją pagro-bęs. Nuolankiai ir su pagarba tam, kurio pusėje jėga. Šviesa pasidarė geltonesnė. Sutirštėjo lyg klijai. Nusukau akis, sumurmėjau „labanakt" ir išslinkau į kitą kambarį. Grindys lygutėlės, kvepia šviežiu medžiu. Po galva pasikišiu vatinuką. Kita šimtasiūle bent kojas užsiklosiu.

Girdėjau, kaip ji vaikščiojo. Nuo šaldytuvo iki krosnies. Paskui spragtelėjo elektros jungiklis. Virstelėjo durys. Liko pravertos? Taip. Kad uždarytum, reikia stipriau trinktelti. Įtempiau klausą, laukdamas, kol jaudulingai su

šlamės nusimetami drabužiai ir toks šlamesys padės vaizduotei sėlinti į krantą, kuriame ji stovi visa savo gražybe.

Tykinti it vagiui, kuris iš paikumo mano, kad įmanoma pavogti svetimą laimę. Neįmanoma. Tačiau prisiliesti akimis galima.

- Arvydai!

Tylus šūksnis. Atsiliepti? Ne, aš jau miegu. Tegu dar kartą...

- Girdi, Arvydai?.. Man nepatogu. Šita lova kliba, bemat gali subyrėti.

Galvoje nelyg auksinės muselės ėmė sūkuriuoti. Įkyrios, kandžios. Suskaudo smilkiniai. Na taip, juk aš lochų

lochas. Tik paspausčiau - ir pasiduotų. Kita užsibarikadavusi duris tūnotų kaip pelė po šluota. Nors ką aš čia sapa-lioju! Išvis nekeltų nakčiai kojos ten, kur slankioja niauraus veido tipas su neaiškia praeitimi.

- Kas atsitiko?

Aš stovėjau tarpduryje. Buvo tamsu, įžiūrėjau vien jos veidą ir blyškias rankas virš apkloto.

- Kai verčiuosi ant šono, kažkas braška apačioje. Ir tas tavo kareiviškas gultas juda.

84

Naivuolė. Sakytų tiesiai, dėl ko ji čia.

- Nedek šviesos, - sušnibždėjo, pastebėjusi, kad gra-baliojuosi apie staktą. - Uodai. Priskris, paskui atsikelsiu sugelta.

O aš jau buvau sugeltas minties, kad ji nei Ligita, nei mano šeimininko žmona. Tiesiog moteris, atėjusi iš upės.

Niekieno.

Stovėjau nepratardamas nė žodžio, vien žiūrėdamas į

ją. Upės gurgėjimas pripildė kambarį tarsi indą, ir tarsi upė sruvo pro langą žvaigždžių spindesys.

Ji kilstelėjo savo gražią galvą. Primerkė blakstienas.

Šypsosi? Vietoj akių liko spindintis ruoželis. Taip, ji negali sulaikyti šypsenos. Ištiesia ranką:

- Eikš, ko toks nedrąsus? Eikš...

Sako tai meiliai. Ir ūmai visas susikaustymas dingsta.

Tik keliai virpa, nieko negaliu padaryti.

- Bijau, - tarsi atsiliepiu įjos, patyrusios moters, kuždesį. - Tu labai graži. Nesutikau dar tokios. Bijau įsimylėti.

- Įsimylėti? - jos akys vėl didelės ir nebespindi kaip pirma. - Cha! Įsisvajojo!.. Vos tave išvydau, iškart sume

čiau - mergišius. Sekioji paskui kaltas ir nekaltas mergeles, tik prieš mane vaizduoji doruolį. Pažįstu aš tokius.

Kalbėjo su pašaipa ir bundančiu atsainumu, kuriuo moterys užvaldo joms patinkančius vyrus. O aš jau ketinau sakyti, kad mane be paliovos traukia prie jos, kad trokštu paimti ir paglostyti jos ranką, akimirkai pajusti jos plaukų kvapą, o apie lūpas nedrįstu ir pasvajoti. Kad trokštu žiūrėti įjos akis, į savo žvilgsnį sudėjęs visą širdį.

Ketinau, bet taip ir nepravėriau burnos. Prieš save mačiau sugulovę, o ne moterį iš upės.

Priklaupiau prie lentinio guolio. Ji delnu palietė mano šiurkščius plaukus, paglostė ranką.

85

- Susitarkime, - pirštu vedžiojo man ant smakro nesuprantamus ženklus, - tik glamonės, nieko daugiau. Man pavojingos dienos. Būsi geras?

- Lyg iki šiol buvau kitoks.

- Nebuvai... bet tu turi plėšrūno veidą. Amžinai rūstus. Ir akys tokios skvarbios. Nesu panašių mačiusi. Bet tavo rankos!.. Kokios jos... tvirtos. Man patinka tokie -

aukšti ir raumeningi.

- Tokių daug.

- Eik jau, eik! Sulaukę tavo amžiaus visi pasidaro arba nugeibėliai, arba pilvoti lyg pūzrai. Kelmai, o ne vyrai.

O tau kiek metų? Netoli penkiasdešimt? Jau pražilęs. Va čia balta balta... Bet nieko, dabar yra visokių dažiklių.

Patamsina plaukus, panaikina pelenų spalvą.

Putlus ir šiltas moteriškas delnas nuslydo pakaušiu.

Prigludo prie sprando. Spustelėjo. Buvau nepaslankus it gyvulys. Pasidaviau po antro mėginimo. Palinkau virš nebeįžiūrimo veido. Jos lūpos, lipnios ir drėgnos, palietė

manųjų kraštelį. Pabučiavo keistai - į patį jų kamputį.

- Na ko tu?.. - šnibždėjo ji. - Eikš čia, po antklode.

Atšlijau. Jos veidas buvo įgavęs kažkokio paslaptingumo. Bet dabar tai buvo ne ta moteris, kuria žavėjausi.

Ne ta. Sita mintis mane slėgė. Raumenys sustingę, rankos neklauso - negaliu pajudinti. Bet nė kiek dėl to neširstu, nors beprasmės pastangos mane visada siutindavo. Buvau dėkingas tamsai, kad ji sušvelnino sutrikimo atspindžius mano veide.

Jos delnas vėl glustelėjo prie skruosto. Vėl šnibždesys:

- Pabučiuok mane, na...

Nemėgau bučiuotis. Niekada. Gal todėl, kad niekada nieko nemylėjau. Tačiau dabar, girdėdamas jos alsavimą, jausdamas aitrų karštų lūpų kvapą, visa savo juoda esybe 86

pajutau, kad egzistuoja kažkas didingesnio, apie ką anks

čiau nė nenutuokiau. Visos aistros apmirė. Patraukiau savo grubias rankas nuo antklodės. Atsistojau.

Ji vos pastebimai šypsojosi. Laukė, kol nusimesiu drabužius. Prigulsiu šalia ir pamažu, glamonė po glamonės, leisiuosi tirti jos kūno. Tačiau tariau jai labanakt...

Ligitos akyse šoktelėjo nuostaba. Ko nors nenugirdo? Juo-v

kauju? Šaipausi?

- Labanakt, Ligita, - vėl pakartojau tuo pačiu tyliu nesavu balsu.

Apsisukau eiti, ir ji suskubo pasakyti, jog nieko tokio, kad pavojingos dienos, jei aš turiu prezervatyvą. Yra ir kitų būdų pasisaugoti. Pagaliau...

- Man apskritai, - pertraukiau ją, - viskas atrodo pernelyg pavojinga. Viskas... „Su ištekėjusia moterimi nesėsk prie stalo nei mėgaukis su ja prie vyno, kad tavo širdis į ją nepalinktų ir tu nenulinktum kraujyje į kapą."

- Oho, tu poetas?

- Ne, šiaip prisiminiau iš vienos knygos. Labai storos knygos. Labanakt.

Ji skambiai nusijuokė. Pasakė, kad tokio artisto dar nemačiusi. Paprašė prigulti šalia. Papurčiau galvą, ir prasidėjo... Impotentas! Menkysta! Nemokantis apsieiti su moterimi. Ir panašiai. Mano pasitraukimas - tai jos pažeminimas.

Aš taip nemaniau. Man atrodė, kad smegeninė nušoks nuo sprando. Taip viskas painu. Juk troškau, geidžiau ją užvaldyti. Nuo pirmos akimirkos, kai tik išvydau. Ir staiga toji moteris tapo tarsi bekūnė būtybė. Kažkas trukdė

elgtis vadovaujantis instinktais. Trukdė būti šaltakraujiškam. Gal net draudė.

87

Laikrodis jau rodė po vidurnakčio. Žvaigždės mirksėjo tamsai. Tyla. Tamsos ir tylos magija. Tolimas upės almėjimas. Upės, kuri savo glėbyje laikė mano moterį.

Išsitiesiau ant sujaugotų vatinukų. Po galva pasikišau krepšį. Pasivaideno, kad tysau apykiečiame traukinio gulte. Traukinio, stovinčio po žvaigždėtu dangum. Slepian

čio nuo manęs kitą savo stotelę. Kūne tarsi kas dūzgė. Tai kraujas. Sujudęs kraujas. Norintis išplėšti mane iš mirusiųjų ir atiduoti gyviesiems.

Pasigirdo tykūs žingsniai. Ligita. Ji apčiuopomis pasiekė duris. Uždarė jas. Ir vėl tapo taip tylu, kad girdėjau vien savo kvėpavimą, tai sklindantį pažeme, tai kylantį į

mėnesienos užlietą palubę.

# # #

v

Švito. Paupio krūmai, tamsoje glūdėję it siena, atgijo nuo menkiausio vėjo pūstelėjimo. O juose - paukščiai. Pa

šėlusios jų trelės. Nė vieną rytą taip nečiulbėjo.

Stengdamasis nežvanginti grandinės, pasisėmiau iš

šulinio kibirą vandens. Išsirengiau iki pusės. Pistoletą pasidėjau ant suoliuko kibirui pastatyti. Ėmiau turkštis. Zonoje rytais nebuvo kito būdo praustis - tik lietis vandeniu iš čiaupo. Pripratau. Be to, eiti į upę nebuvo ūpo. Norėjosi kuo arčiau, kuo ilgiau pabūti netoli miegančios moters, kuri iš po nakties tarsi turėjo būti įgavusi naujų bruožų.

Mano likimo bruožų. Tačiau ir šaltas vanduo nenuplovė

to jaudulio, kuris neapleido net sudėjus bluostą. Nerimas smilkino mane tarsi perdžiūvusią žolę, ir aš kiaurąnakt vis budinėjau, retkartėmis net dantimis sugrieždamas - toks silpnumas suimdavo. Kankino pagunda atsistoti ir nu-88

slinkti į kambarį, kuriame buvo ji. Mieganti. Neįtarianti, kad kas nors gali stebėti ją paslapčiomis. Jos tikrą, aistros neiškreiptą veidą.

- Labas rytas!

Džerkštelėjo kibiras. Sliūksnis vandens nusiliejo pro dubenį. Kliuvo kojoms.

Ligita stovėjo ant laiptų. Markstėsi. Delną laikė prie kaktos, nors saulės šviesa toli gražu neplieskė smarkiai.

- Kodėl tu čia, prie šulinio? Upėje geriau, - kalbėjo pamažu artėdama. - Kelintą pasirodo darbininkai? Devintą? A, tada spėsiu...

Žiūrėjau į ją neįstengdamas atitraukti akių. Ji tebevil-kėjo plonais naktiniais marškiniais. Pro juos tarsi išskaptuotos švietė krūtys. Tačiau maudulio po krūtine nejau-

čiau. Žiūrėjau nė kiek negeisdamas. Grožėjausi. Niekada nemaniau, kad taip gali būti. Iš tikrųjų ji dabar, šią ryto valandą, neįtikėtinai kitokia atrodė. Jos veneriška figūra atgijo, tarsi į ją be paliovos būtų srovenęs antgamtiškų jėgų

srautas. Žengė grakščiai, lyg nesiekdama kojomis žemės. Nesidrovėjo nuogų šlaunų nė neraustelėjo susidūrus mudviejų

žvilgsniams. Dienos šviesa jos nebaukštino. Elgėsi natūraliai, pasitikėdama savimi. Regis, tai ne jos blyškios, kiek pravertos lūpos šiąnakt bandė mane sugundyti. Sustojo per žingsnį nuo šulinio. Galėjau prisiekti - nuo Ligitos vis tebedvelkė upės vėsa.

- Kaip miegojai, Arvydai?

- Ačiū, puikiai...

- Puikiai? - jos dantys akinamai sublizgo. - Kur jau ne! Suvedžioti vargšę moterį ir trenkti durimis. Nesitikėx jau to iš tavęs...

- Pyksti?

- Na, tau ir kliuvo. Visaip išvadinau...

89

Ji nusisuko, kad nematyčiau, kaip žiovauja. Nusirąžė

įsirėmusi į strėnas. Iš po rusvų garbanų linksmai žvilgtelėjo į mane.

- Aš pati kvaila. Nežinau, kas man vakar darėsi. Atvažiavau, kaip paskutinė lindau prie tavęs... Kai suplanuoji, tai nieko ir neįvyksta. Visada taip. Tik nemanyk, kad aš tokia jau lengvabūdė. Gyvenime nesu turėjusi rimto meilužio. Šiaip, atsitiktiniai ryšiai, kurių ir prisiminti nenoriu. O... o čia kas?

Žvilgtelėjau ten, kur ji laikė įbedusi žvilgsnį. Į suoliuką prie šulinio, ant kurio juodavo pistoletas.

- Jis tikras?

Iš tiesų, rytmečio migloje jis atrodė netvarus, kaip ir visi daiktai. Juoduojanti šalta geležis. Mintyse susikeikęs, pakišau ginklą po marškiniais.

- Tai vardinis pistoletas, - nesumojau, kaip išsisukti. -

Dovana.

- Dovana? Tai tu karininkas?

- Koks aš karininkas... - prisiverčiau nusišypsoti. -

Dirbau asmens sargybiniu. Tai va, draugai ir padovanojo.

Jos akys įsikibo į mano krūtinę. Baugiai apžiūrinėjo ją tarsi ieškodamos sužeidimo žymių. Paskui žvilgtelėjo į

veidą. Akių vaiskumą suspindo lyg ašmenys. Tarsi prisilietė prie mano tamsiosios pusės.

- Tai kas tu toks? Niekaip nepermanau - kas tu toks?

- Žmogus, - dabar šypsojausi be jokių pastangų, -

paprasčiausiai - žmogus. O ką, nepanašus?

- Tu į nieką nepanašus.

Ligita įveikė mus skyrusį žingsnio atstumą. Pasistiebė ant pirštų galiukų, kad pasiektų mano lūpas. Norėjau ją apkabinti, bet stovėjau be jėgų, kaip kad stovima ant ribos, skiriančios du pasaulius, kurių vienas visiškai nesuvokiamas. Visiškai.

90

* * *

Per keletą savaičių vienkiemyje statyba stipriai pasistūmėjo į priekį. Pirtis buvo gatava, tik ponui Gedrimui, matyt, verslas ėjosi ne taip, kaip norėjo, todėl strigo vidaus apdailos darbai. Meistrai vis rečiau pasirodydavo kieme. Trūko jų kantiybė sulaukti vėluojančio užmokes

čio. Nei už laiptus, nei už stogo dengimą šeimininkas su jais nebuvo atsiskaitęs.

Ėmiau rimtai svarstyti, ar nevertėtų pasikasti po trobos pamatais ir, iš slėptuvės ištraukus kokį tūkstantį dolerių, paskolinti. Tačiau sodybos šeimininkas žvelgė į mane iš aukšto. Niekada kalba neperlipdavo oficialumo slenks

čio. Ponas ir tarnas. Vien tik nurodymai. Padaryk tą, padaryk aną. O kas čia voliojas? Padėk į vietą. Visos durys turi būti rakinamos. Ir dieną, ir naktį.

Pasipūtęs ir perdėm savimi pasitikintis. Tokius arogantiškus tipus gaudo likimas, kad parodytų išvirkščią gyvenimo pusę. Vieną dieną prasitarė, kad muitinėje įstrigo kažkoks krovinys. Kitąkart dūsavo, jog mokesčių inspekcija, aptikusi finansinius pažeidimus, užkrovė baudą. Vienos nelaimės. Teks imti iš banko paskolą, užstatant šitą sodybą.

- Tada geriau parduoti, - neištvėriau aš. - Žinau pirkėją.

Jis akimirkai susidomėjo:

- Zinai? Nagi nagi, ir kas jis toks?

- A š .

Ponas Gedrimas nusikvatojo:

- Tu?.. Ir kiek duotum?

- Na, kokį dešimt štukų žalių.

- Tu? Dešimt tūkstančių dolerių?

91

Ilgai spoksojo įmanė, tarsi bandydamas atspėti, iš kur pas mane tokie pinigai. Sodybos sargas, o tokias nesąmones šneka.

- Žmona parduoda butą, - daug nemąstydamas tauškiau, - todėl netrukus turėsiu pinigų.

- O tai gal paskolintum? Per notarą viską sutvarkytume. Iki Naujųjų atiduočiau. Žinai, vasara, niekas konservuotų produktų neperka. Kas iš daržo, kas iš kaimo prasimano daržovių...

Gal būčiau ir sutikęs. Gal. Jei ne Ligita, pagaliau po anos atmintinos nakties pasirodžiusi sodyboje. Nors jos veidą dengė storas grimo sluoksnis, jai nepavyko nuslėpti gyjančių mėlynių. Iš pradžių apėmė piktdžiuga. Prisiveikė!.. Ne toks jau angelėlis, kaip tąryt prie šulinio pasidingojo. Matyt, vyras nutvėrė su kitu ar, kilus pagrįstiems įtarimams, aptalžė. Tokia jau neištikimų moterų dalia. Ir galvojant apie tai, nešovė nė viena paguodžianti mintis.

Stebėjau ją vaikštinėjančią po daržą. Liūdna, sukaustytų

judesių, tarsi būtų atėjusi aplankyti savo pačios kapo.

Nutaikęs progą, kai mudviejų šeimininkas nulindo į

trobą, prisiartinau. Ji nusigręžė.

- Dėl daržo nesirūpinkite, - tariau, - laistau dukart per dieną - rytais ir vakarais. Tik ravėti nepatinka, bet kur dingsi. Laiko į valias, šiaip ne taip prisiverčiu.

Ligita tylėjo. Kažkas surakinęs laikė jos lūpas. Ir žvilgsnį kreipė į šalį. Ketinau užlįsti jai už akių. Nežinau, iš kur aš sėmiausi to bjaurumo, to noro mėgautis jos kan-v

čia. Žiūrėti piktai, jaučiant nepaaiškinamą malonumą. Bet Ligita išvengė mano žvilgsnio. Apsisuko ir nudrožė prie upės. Kone bėgte nubėgo. Išdidi. Su charakteriu! Tokios man patinka. Nors padorios moters žavumas sudaro aureolę, po kuria su velnišku uolumu stengiasi atsidurti neištikimų žmonų medžiotojai.

92

Nusekiau jai įkandin.

Juk galų gale aš ją mylėjau. Savotiškai. Neteko sutikti moters, kuri būtų stengusis mane sugundyti. Kuri taip beatodairiškai būtų perlipusi per mano praeitį ir pažvelgusi tiesiai į sielos gelmes. Pažvelgusi ir neišsigandusi. Argi to per maža, kad mano mintys nesisuktų apie aštriai išgaląstą peilį, pakištą po durų stakta? Visada po ranka. Stipria ranka. Galinčia apginti bejėgę moterį nuo despoto vyro.

Apie tai galvodamas ir nuėjau prie upės.

Vėjas švelniai šiureno krūmus. Ligita sėdėjo ant akmens, įspraudusi veidą tarp bronzinių kelių. Verkė. Tyliai, nekūkčiodama. Žiūrėjo į upę, ribančiąnuo bangelių ir sūkurių, suko šalin nuo manęs sudrėkusius skruostus.

Mane apėmė liguistas džiaugsmas. Aš jai reikalingas.

Niekas kitas, išskyrus mane, negali jos apginti. Mažytės pergalės džiaugsmas.

- Ko atsivilkai? - net nesujudėjo ji. Stingsojo it statula, iškalta iš tokio pat grublėto akmens, įsigulėjusio paupio išplautame žvirgžde. - Nešdinkis!

- Jis tave mušė?

- Ne, glostė, - dygiai šyptelėjo. Nosinės kampeliu persibraukė paakius. - Turi cigaretę? Duokš... Ir pažiūrėk, ar tas neatsivelka.

Dirstelėjau į kiemo pusę - tuščia. Pridegiau cigaretę.

Ji godžiai užtraukė dūmą.

- Nerūkei anksčiau, Ligita.

O ji sausai:

- Anksčiau viskas buvo kitaip. Maniškis nori skirtis. Į

darbą prisiėmė vieną tokią jauną... Širdis jautė, kad apsuks galvą. Taip ir buvo. į jokią Moldaviją nevažiavo, pas ją gyveno. Sužinojau, nuėjau ir abu radau. Raštelis ant stalo: iš parduotuvės parnešk to, ano... Jau pusmetis kaip 93

vyras ir žmona gyveno. Toji mergšė visus pinigus išvilioja. Remontai, nauji baldai. O aš, kvailė, suku galvą, kaip už telefoną sumokėti, ką paruošti vakarienei, kuri galop virsta pusryčiais. Per naktis ir per naktis. Bandžiau pasikalbėti, bet nieko iš to neišėjo.

Ji nutilo. Aš svarsčiau, kam ji man visai tai išklojo.

Užuojautos laukia? Ar šiaip negali tverti iš nuoskaudos?

O gal artimesnio nieko neturi? Nieko nieko. Vienos nakties moteris. Moteris iš upės. Tačiau norėjosi būti atžagariam ir bejausmiam. Išprovokuoti. Nepraskysti. Gal net pasimėgauti jos silpnumu, kad sustiprėtų nuosavybės instinktas, su kuriuo žvėrys gviešiasi medžioklės plotuose užmatyto grobio.

- Pati kalta, - kirtau negailestingai. - Jeigu vieno vyro neužtenka, pati kalta.

Kraujas siūbtelėjo jai į veidą:

- Kvailelis! Tu nevertas jo nė per nago juodymą.

Tai priėmiau kaip įžeidimą.

- Žinoma. Nesugebu prekiauti konservuotais žirniukais. Netgi ūsiukų nemoku užsiauginti.

- Ir su moterimis esi ištižęs, - pridūrė ji. - Vaizduoji kažin ką.

Tuo metu nuo kiemo pasigirdo šūksnis. Ligita pakilo.

Nė nepajutau, kaip sugriebiau ją už alkūnės.

- Galiu su juo pakalbėti. Paprastai jam paaiškinti, kad nedrįstų tavęs nė pirštu paliesti.

- Nedrįstų? Tu nenormalus, ar ką? - staiga užklupusi baimė trukdė jai išsijudinti iš vietos. - Tavo įsikišimo čia bereikia! Atsirado... Nė negalvok, girdi? Jis mane užmuštų.

Paskutinius žodžius ji ištarė su siaubu akyse. Gal taip ir būtų. Ką aš žinau...

9 4

- Ligita...

- Paleisk mane. Girdi? Nenoriu, kad pamatytų mus kartu. Kitą kartą... rytoj, gerai? Atvažiuosiu rytoj, gerai?

Paleidau jos ranką. Ligita nuskubėjo neatsigręždama.

Laukiau, kol ponas Gedrimas pasiges manęs. Kaip šeimininkas šuns. Tokia mintis mane siutino. Ar netenka man šiandien išgyventi tiek, kiek per visą kalėjimo laiką?

Moteris, kuri man krito į širdį, prikulta nemylimo vyro, o aš nieko negaliu padalyti. Nieko pakeisti. Bejėgis. Kaip tas akmuo, upės žvirgždan susmegęs.

* * *

Ligita, Ligita... Jau buvau tave parsiviliojęs į savo svajones, ir še - atlaikyk!

Degtinė buvo tik vėsoka. Valandą laikiau kibire šulinio vandens. Ilgiau laukti neužteko kantrybės. Norėjau pasigerti, bet mintys taip sukosi galvoje, kad ėmiau nekęsti ir to sterilaus stemplę deginančio skysčio, ir paties savęs.

Taip sukyla agresija. Stai ir dabar: kaista viduriai, veidas išmuštas karščio, rankos nedreba ir nenulieja nė lašo.

Negalėjau savęs pateisinti - kodėl geriu kaip paskutinis v

Šančių valkata. Kodėl galvodamas apie Ligitą bemat pritvinksta ašarų, o prisiminus jos vyrą akys nejučiomis bėga į

priemenę, pasilypėja durų stakta ir sustingsta ties kyšan

čia geležte. It ledas spindi ašmenų kraštelis. Net žalsvos -

taip išgaląstos.

Greta briaunotos stiklinės, tai tuščios, tai apypilnės, guli švarus popieriaus lapas. Jau trečia diena jį pasidėjęs -

ruošiuosi parašyti Profesoriui. Reikia, būtinai reikia. Bet vis Ligita neišeina iš galvos. Tačiau šįkart noriu pabėgti nuo jos veido, kuris lyg dvasia plevena tirštėjančiose so-95

dybos sutemose. Daug sykių mano vaizduotėje ji nueina prie upės ir grįžta. Taip visą naktį. Nors žinau, kad nepamatysiu, vis einu pasižiūrėti pro langą. Jos buvimą jaučiu kaip švelnų vėją-jis yra, niekur nuo jo nepasidėsi, tačiau ir neišvysi. Sumirgėją lapai ar linktelėjusi šakelė - tik pėdsakas. Oro tarpelis užsiveria, ir vėl viskas kaip buvę.

Tai va, Profesoriau... Pasakysiu tau - šūdas ta laisvė. Nors jau prasisukau ant pinigų, normalią sumelę nu-kėliau, vieną lochą prigavęs, ir dabar plotniai sėdau į

dugną, kol jie baigs razborus tarpusavyje, bet kur tas džiaugsmas, kur?.. Na, išėjau iš zonos. Tik pamanyk, po tiek metų, o niekas nepasikeitę. Toks buvo pirmas įspūdis.

Visiška netvarka. Eik kur nori, daryk ką nori. Niekam tas nerūpi. Bet štai išvydau dviratininką. Mynė pedalus tvarkingai. Stipinai švysčiojo saulėje. Man užgniaužė kvapą.

Galėjo koks apaštalas nusileisti ir parodyti vieną iš garsesnių biblinių fokusų - nebūčiau buvęs labiau sukrėstas kaip to mirgėjimo grožio. Judėjimas - tai laisvė. Buvau pamiršęs, kad egzistuoja pasaulis, nesuskirstytas į lokalines zonas. Eini, tolyje pralekia dviratis, ir staiga viskas atgyja. Jauti saulę ir vėją. Dangumi kartu su tavimi keliauja debesys. Dūzgia dviračio grandinė.

Dabar sėdžiu jaukioje vietelėje, kur žmogų, kaip ir žvėrį, retenybė sutikti. Gasinu charos butelį. Lietuviška degtinikė. Su zonos „fliusu nėr ko lyginti. Ir niekam neli privalau teisintis, kodėl taip darau. Apskritai mes išsigalvojome, kad laisvėje daug nepatogumų kels įstatymai. Juk mes supuvę žmonės. Nieko nebijome. Nei Dievo, nei velnio, jstatymų - irgi. Tai tik žemiškos taisyklės, bet mes pamiršome, kad kiekviename mūsų glūdi dieviškas įstatymas. Esame tik mes, ir privalai vien patsai sau teisintis.

Vieniems tai labai lengvai pavyksta, kitiems - niekada.

96

Tiesa, Cinčia jau turėjo iššokti į laisvę. Neskambina.

O juk be mano pagalbos jis būtų prasisukęs ant rago. Bet vilkas vilkui nedėkoja. Žinau, jo kaunietiškas tabalas piktas ant manęs. Dar labiau supyktų, jei žinotų, jog jų nuomonė manęs nejaudina. Būčiau visiškai abejingas laisvės siautėjimui, jei ne... Bet, ai, tu nesuprasi. Niekuomet apie tai nesikalbėdavome. Juoksies. Sakysi, Žilas visai nugaravo. Panašiai ir yra. Todėl ir geriu. Na, Profesoriau, į tavo sveikatą! Jei Cinčia išsirovė iš zonos, pasistengsiu, kad ir tu tuo pačiu kanalu išeitumei į laisvę.

Na va. Vienu prisėdimu ėmiau ir parašiau. Galima dar mostelti stiklą.

Nutirpusiais pirštais sulanksčiau laišką. Dingtelėjo -

cenzūra!.. Juk pasirinktinai skaito laiškus cenzorius. Net antspaudą uždeda: „Cenzorius". Nors nieko tokio neprira-

šiau, dėl ko Profesorius apturėtų nemalonumų. Nebent Či

činskas. Nors kas ten supaisys, kokios pagalbos sulaukė iš

manęs ir kokiais būdais papirkinėjo zonos prokurorus.

Nusispjauti. Gaus negaus, man į viską nusispjauti. Svarbu - parašiau. Girtuoklio paistalai apie netobulą pasaulį.

Profesoriui tai patiks.

* * *

Dar kurį laiką pro langą įžiūrėjau lauką, kurio gale juodavo miškas. Kažkur toli už jo, jei paukštis skristų tiesiai, po sparnais išvystų niūrią dėmę naktyje - kolonijos pastatus, apsuptus keliomis spygliuotomis tvoromis.

Gulėjau klausydamasis, kaip auga tyla. Lyg milžino rankos būtų stumdžiusios sunkius luistus. Nuo upės atsklido aukšti tonai. Volungė. Dar atskiriu lakštingalą. Visi kiti man tik rėksniai.

7. 1310

97

Pagrabinėjau apie save. Neklauso rankos, dėlioju kaip buožes, kol aptinku butelį. Tuščias, net skamba. Metas miegoti.

Nė karto nesapnavau išėjęs į laisvę. Netekau savo slaptojo jėgų šaltinio. Spalvoti sapnai prieš pilką zonos kasdienybę. Įspūdingos gražuolės iš Čičinsko plakatų manęs pasiilgdavo ir kasnakt aplankydavo. Bent epizodiškai šmėkštelėdavo mano vizijose, ir to pakakdavo, kad į gyslas tarsi šviežio kraujo įlietų. Dopingo kasdienybei.

Dabar, jau laisvėje, bene dėl tos aplinkybės naktimis begales kartų prabusdavau. Įsiklausydavau į gąsdinančią tylą. Susivokęs, kad neverta būdrauti laukiant signalo, vėl užsnūsdavau. Vėl prabusdavau. Vėl tas pat. Kas žino, gal ir dėl to savo neramią būtį skiedžiu degtine.

Bet tąnakt praplėšęs akis, staiga supratau, kad pabudau nuo garso. Kieme kažkas buvo. Mirtinoje tyloje girdėjosi sunkūs žingsniai. Juos lydėjo keistas duslus aidas -

lyg žeme kas būtų vilkęs lavoną, šio kojoms kliūvant už

lentgalių, brūžinantis per žvyrą ir šiurkščiai šlamant žolėje.

Išsiritau iš guolio ir prisiplojau prie sienos. „Berettą"

it žvakę laikiau abiem rankomis. Negi gydytojo užbašliuoti banditai aptiko mano buveinę? Tačiau - kaip?.. O kas daugiau galėtų taip drąsiai marširuoti po kiemą? Tik tie, kas žino, jog aš čia vienas. Ir neturiu jokio kulkosvaidžio.

Vien pistoletą. Sveis kokią granatą, ir beliks tik pačiam nusišauti, kad nesikankinčiau.

Bilsnojantys žingsniai girdėjosi už namo kampo. Lyg kas kanopomis būtų trempęs žemę. Sunkūs kaustyti batai.

Gal net kareiviški. Mentai? Betgi ko jiems čia?.. O gal Makleris atsibeldė? Atsivedė porą statistų. Sulaužys kaulus, bet savo atsiimsiu.

98

Langą uždengęs šešėlis užgožė ir taip menkus nakties aštvaitus ant kambario sienų. Ir vėl garsus bilsnojimas.

Vos aprimo, nelyg geležinė gyvatė džeržgėdama praslin-v t

ko trobos pasieniu. Šastelėjau į virtuvę. Tuoj tuoj nakties svečias šmėkštels už lango. Tegu tik pasižvalgo...

Tirtėjo blauzdos. Apsisprendimo akimirksnis. Naktį

viskas atsitinka akimirksniu. Širdis tvakstelėjo ir tarsi sustojo. Išspoginau akis. Negali būti, kad tai būtų žmogus!

Įsispyręs žiūrėjau į didžiulį gyvybės kalną. Karvė...

Tikrai - karvė!

- Štiš, padla!

Romus gyvulys, visai nekreipdamas dėmesio į mano šūksnį, patraukė už trobos, gilyn į tamsą. Nudunksėjo kanopomis. Grandinė ir metalinis strypas džeržgėjo, lyg kas peilio ašmenis būtų braukęs per akmenį.

Iš kur ta nelaboji atsirado? Matyt, išsirovė geležinį

strypą ir pakvaišusi nuo laisvės atmauliojo tiesiai per laukus į vienkiemį. Bene jai rūpi, kad trobos pasieniais it pacas glaustosi vakarykštis zekas. Klusčioja. Grabinėjasi ginklo. Pasiryžęs segti kulką kiekvienam įsibrovėliui. Ji karvė. Jai vienodai.

Minutėlę buvo tylu. Paskui dzingtelėjo kibiras prie šulinio. Aišku, priputo vandens. Garsiai lyg per gruodą nukakšnojo daržo link. Netrukus pasigirdo godus šlamštimas. Tai parazite! Buroklapius doroja.

Užsimečiau vatinuką - ir pro duris.

- Dink!.. Varyk iš čia! Vaaaryk!

Apsvaidžiau grumstais. Šveičiau akmenį. Gyvulys nenoriai, bet traukėsi. Tamsa pasiglemžė atėjūne. Grandinė

subrunzgusi sušlamo pievoje ir nutilo. Išsinešdino, bestija.

Bet kur tau! Vos sugrįžau į trobą, ji parsliūkino į dar

žą. Kaip čia buvusi.

99

Akmenų nebeieškojau. Iš prieangio pasiėmiau kastuvą.

- Na ką, mieloji, prisiprašei... Razborkės bus trumpos.

Bet vos užsimojau, gyvulio protas suveikė. Liuoktelėjo skersomis ir nudzagnojo į pievas. Stoviniavo, tarpais tingiai nužlembdama žolės kuokštą. Tarsi būtų ko laukusi.

Neapsirikau. Aš nuo kiemo - ji į daržą. Kai šitai kelis sykius pasikartojo, nieko geresnio nesumojau, kaip stverti už grandinės ir, privedus raguotąją prie trobos sienos, kur tarp dviejų langų dygo metalinis antenos stiebas, pririšti priėjo. Taip, kad švitriniam liežuviui daržas būtų nepasiekiamas.

Pagaliau tvarka ūkyje. Kol apgyniau taip kruopščiai prižiūrimą daržą, visas girtumas išgaravo. Prapliupo lyti, ir man vis vaidenosi, kad gyvuliui pakako sumanumo at-simazgyti nuo antenos vamzdžio. Tai ne lietus šnarina sodrią daržo augmeniją, o raguotoji maumoja žalėsius.

Tačiau suklusus vien taikus lietaus šniokštimas užimdavo ausis. Prisilaksčiau, tai ir vaidenasi. Nieko, raminau save prieš užmigdamas, tokia mankštelė prieš miegą tik į

sveikatą...

O rytą pakilau skaudančia galva. Buvo apsiniaukę, nesuprasi, kuri valanda. Priėjau prie lango. Kiemas jjuo-dęs nuo lietaus. Vidury jo telkšo bala, atspindėdama padangėmis traukiančius debesų skivytus. Skubiai apmečiau akimis kiemo pašalius - ar nesimėto koks meistrų paliktas įrankis, ar nesulijo nuo pirties statybų atlikęs cementas.

Ne, regis, po stogeliu pakišti, o va anie guminukai tai jau žliugsės nuo vandens...

Ir tada žvilgsnis nuklydo į laukus, ten, kur pasigirdo silpnas garsas. Pratisas variklio kauksmas. Tai stiprėjantis, tai beveik nuslopstantis. Štai kalvos viršūnėje išniro pilkas „uazikas". Lyg įkvėpęs oro, pasileido į daubą. Din-100

go. O aš vis netikėjau. Policijos mašina! Negi pasivaideno?

O kam jiems belstis tokį kelią? Ko prireikė? Gal sumaišė, gal naminukės varytojų ieško ar šiaip sumanė pasidomėti, kas per sodyba iš toli nauju stogu šviečia?

Ir staiga susizgribau - pistoletas! Pilna apkaba šovinių. Velnias, jeigu ras, bus paliava. Net uždaryti gali!..

Kur jį dėti? Greičiau, kol sodyba jiems dingusi iš akių.

Pripuoliau prie lango. Atlapojau iki galo ir iš peties šveičiau į paupio krūmus. Menka bėda - pusdienį palandžiosiu ir susirasiu.

Mašina, tėkšdama iš po ratų purvą, įmaurojo į kiemą.

Aš stovėjau ant laiptų susisupęs į vatinuką. Policininkų

buvo du. Trečias žmogėnas vilkėjo civiliais rūbais, buvo užsimaukšlinęs didelę kaimišką kepurę. Bet nužvelgė mane rūsčiau už pareigūnus. Kriminalistas, apsimetantis grybu po lapu?

Iš „uaziko" išsirioglinęs policininkas mandagiai prisistatė. Pajutau jam pagarbą. Iškart. Jaunas, negerklingas ir žvelgiantis į mane be jokio išankstinio nusistatymo. Jo kolega, kandaus veido tipelis, pradėjo be didesnių įžangų:

- Kas šios sodybos šeimininkas? Tu?

- Galima sakyti, kad aš. Prižiūriu, tvarkau. Galima sakyti, kaip ir sargas.

- Vadinasi, ne tu, - nukirto policininkas. - O kur tikrasis šeimininkas gyvena, žinai?

- Kaune.

- Gatvė, buto numeris?

Va šitas su manimi kalbėjosi kaip zonos „operas" -

valdingai laidydamas balsą.

- Nežinau adreso. Kam man jis? Seimininkas čia kone kasdien pasirodo, tik jūs šiandien per anksti.

- Kam per anksti, o kas pačiu laiku, - drėbė policininkas ir luktelėjo, kol iš mašinos išlips vyriškis su kepu-101

re. Tada bakstelėjo pirštu į karvę prie trobos: - Tavo?

Pala, neskubėk... Gerai įsižiūrėk - atpažįsti?

Tas kone pasipiktino:

- Mano margė, mano, žlibas aš, ar ką! Ačiū Dievui, atsirado! Dievuli, galvojau, kad jau po visam, jau buvau ir peržegnojęs.

Taip, karvė buvo juoda su baltais lopiniais. Marga.

Kas toliau? Nieko nesusigaudžiau. Ir tas kaimietiškos išvaizdos vyras, užuot žvelgęs su dėkingumu, žvairavo į

mano pusę, lyg būčiau ketinęs jį pulti.

- Ar aš tau nesakiau, - tarė jaunesniajam policininkui vyresnysis. - Mokykis, brolau. Nebūtina šerlokais holm-sais gimti. Truputį makaulę pasuki - ir štai rezultatas. Jei ne lietus, tos karvės nei ducho, nei slucho. Tokiais šunkeliais su kroviniu kažin ar rizikuosi važiuoti. Įklimpsi - ir labanakt.

Ką jis čia tauškia? Lietus. Krovinys. Rizika.

Pareigūnas įsmeigė akis į mane. Jose šokčiojo džiaugsmo kibirkštėlės.

- Tavo karvė?

- Aišku, kad ne mano. Pati naktį atsivilko. Užpuolė

daržą. Vijau šalin, bet apsisuka - ir vėl darže. Teko pririšti.

- A cha cha! Užpuolė... Savo bobutei pasakok. Gudrutis, - mirktelėjo jaunesniajam, - sakiau, kad klos pirmą galvon šovusią nesąmonę.

Nesąmonę? Sudrebėjau iš pykčio. Bet pasistengiau ramiai ištarti:

- Bet tai tiesa! Koks tikslas man meluoti?

- Tikslas? - išvertė akis pareigūnas. - Tu rimtai toks durnas ar tik apsimeti? Slepi svetimą gyvulį, o aiškini, jog pati tavo kieme atsirado! Pasakorius! Dabar tai jau visus jus susemsime. Pasibaigs vieną kartą tos vagystės iš ga-102

nykių. Kaip sakoma, lavočka zakryvajetsa. Mėsininkų balius baigtas. Pagal įstatymą už visus gyvulius, dingusius nuo ganiavos pradžios, atsakysite. Už visus!..

Pasikasiau pakaušį. Dar nejutau jokio pavojaus. Norėjosi kvailai nusijuokti. Ilgai juoktis. Kad tas kone į krūtinę besimušantis policininkas nutūptų ant žemės.

- Vyrai, - atsargiai kreipiausi, lyg matydamas prieš

save įtarumo manija sergančius žmones, - nuoširdžiai jums sakau: gyvulys pats atklydo.

- Jo, jo, - ūmai išraudęs pratrūko karvutės savininkas, - pati! Du kilus per laukus tiesiai į kiemą! Nėr to buvę, kad po mano perkėlimo gyvuliai nuo grandinės išsilaisvintų. Iš dūšios kaliau kūju, todėl nepasakok, kaip sako policininkas, pasakų.

Jaunesniojo veide dar klaidžiojo menkutis abejonės šešėlis, o gyvulių vagies sugavimo operacijai vadovaujantis policininkas nutaisė triumfuojančią seklio miną:

- Viskas aišku. Žiūrėkite, pėdos prie šulinio. Net pagirdyti vedė.

- O jūs pažiūrėkite daržą, - net prikimau iš pykčio. -

Visi lapai nuskabyti, išmindžiota...

- Nenusaugojai, - kaip nieką atrėmė visažinis policininkas. - Turi kokį asmens dokumentą?

Išnešiau iš trobos pasą. Vis dar vyliausi, kad nugalės sveikas protas, bet kai tarp dokumento puslapių surado pažymą, kad man išmokėta pašalpa, priklausanti bausmę atbuvusiems asmenims, buvo įkalta paskutinė vinis.

- Oho! Sėdėjęs! Na, dabar visi galai sueina. Lengviausia gyvulius vogti. Vasara, pilni laukai ganosi.

Tada ir jaunasis policininkas tarsi dresuotas arkliukas kinktelėjo galva. Sėdėjęs, vadinasi, šimtu procentų kaltas.

Sodietis šoko mikliai painioti savo margės grandinę. Ma-103

nęs nebedrįso nė akies krašteliu užkliudyti, lyg nuo vieno pasižiūrėjimo jam kepurė būtų galėjusi nulėkti žemėn.

Nieko sau finalas, jau nelinksmai pagalvojau. Ganiau ganiau ir prisiganiau. Jei būčiau žinojęs!..

- Ei, svajotojau! Judinkis!..

- Kas yra?

- Rankas duokš. Už nugaros, kam sakau!

v

Sausai čekštelėjo antrankiai. Šaltis nuliejo riešus. Nuvedė iki mašinos ir įgrūdo į galą. Nė nemaniau priešintis ar - tuo labiau - leistis į kojas. Taip tik pripažinčiau savo nesamą kaltę. Bandžiau nesiutinti savęs mintimis apie ne-

• • •

. -a .

v

teisybę, bet staiga iš pasalų smogė mintis: štai, Zihau, ir pabuvai laisvėje. Kad ir ką kalbėtumei, niekas tavęs nesiklausys. Tau lemta supūti zonoje. Džiaukis, kad ne lavonas ant kiemo atšliaužė, o tik taikus gyvuliukas. Dveji treji metai garantuoti. Lengvas straipsniukas. Ne koks įsilaužimas ar apiplėšimas. Vagystė. Pusę atsėdėsi, ir jei neturėsi nuobaudų, gal paleis. Galėsi sapnuoti Ligitą tvankioje kolonijos sekcijoje.

Policininkai tarėsi, kad nuodugniai reikėtų iškratyti trobą. Neprošal kokius užrašus ar dar kokius įrodymus rasti, bet be šeimininko neturintys teisės. Tada aš įsiterpiau:

- Kokios dar teisės. Darykite šmoną iki sąmonės netekimo. Vis vien nieko nerasite. Be to, jei jau vežate, tai bent leiskite rūbus pasiimti. Ką aš toks į padvalą, kaip bangias koks.

Jie įcimpino paskui mane į vidų. Nusegė antrankius.

Jie dviese, aš vienas. Abu vos smakrą man siekė, bet krūvoje jautėsi stiprūs. Tačiau akys išdavė. Vengė tiesaus žvilgsnio, slaptomis sekiojo mane. Pakaktų vieną iš koto išversti - kitas pats pabėgtų.

104

Tam kandžiajam policininkui užkliuvo ir mano striukė. Brangi, grynos odos. Spėjo, kad vogta iš kokio automobilio, bet rimčiau nesidomėjo. Jam rūpėjo tik galvijai.

Sakė, kad nuo ganiavos pradžios apylinkėse dingo šeši raguočiai, o su septintu aš sudegiau.

- O už ką sėdėjai? - nutaisęs draugišką toną klausė

mane šaipokas pareigūnas. - Bene irgi už gyvulius?

- Panašiai, - graibsčiau iš stalčiaus cigaretes. - Už

bites mane supakavo. Avilius vogdavau ir į Rusiją veždavau parduoti.

- A cha cha, - kvatojo policininkas, - pasakorius! Bites mat!.. Aviliais! Nors katu knisi man orą! Kur ta sprav-kė, mačiau, ten buvo kažkoks straipsnis, - jo pirštuose sušlamėjo popiergalis. Žvilgtelėjo, pasiruošęs darsyk nusikvatoti, bet staiga persimainė: - Ot tu rupūže!..

O jaunasis ištempė kaklą:

- Koks straipsnis?..

- Antrankius greičiau!

Ir tik surakinę riešus abu susmeigė nosis į popierių.

- Septyniasdešimt penktas straipsnis.

- O ką jis reiškia? - nesuprato stropuolis.

- Ką, ką! Banditizmas. Ginkluota gauja, - ir vėl pakėlė akis į mane: - O tu įdomus paukštis. Labai įdomus.

Pasikalbės su tavimi mūsų kriminalistai. Nujaučiu, bus labai turiningas pokalbis. Sau sėdi sodyboje užsiticharinęs.

Keista, labai keista.

Manyje vėl atgimė šiokia tokia viltis:

- Tai gal dabar, pilieti viršininke, patikėsi, kad menka garbė man tokiais niekais užsiiminėti?

Kai lipau į policijos mašiną, susilaukiau žmogiško žvilgsnio. Atpainiotas gyvulys pakėlė garuojantį snukį, ir pora tyrų, kone moteriškų akių romiai nužvelgė mane.

105

Centrinis Kauno policijos komisariatas. Trys valandos ankštoje budėtojų patalpoje. Valanda tardytojo kabinete.

Mano atsisveikinimas su laisve. Taip galvojo tardytojas. Pliktelėjęs, pavargusio veido vyriškis. Kalbantis po-

šnibždžiu, tarsi vedžiotų mane po košmarą. Karvė, pririšta prie televizijos antenos, jam - nenuginčijamas įrodymas.

Anksčiau ar vėliau - būtų buvusi išmėsinėta. Mano teisybę nuleisdavo negirdomis, ir kai ją išdėsčiau popieriuje, jis tik tyliai atsiduso, sakydamas, kad tai manęs neišgelbės. Pora savaičių, ir stosiu prieš teismą. Kadangi neseniai iš kolonijos, vėl ten čiuošiu. Tik šįkart - į griežtojo režimo. Alytus arba Marijampolė. Visąlaik šypsojausi.

Kas belieka daryti? Juk nevogiau to gyvulio, tačiau kas paliudys, kaip ta karvė mano šeimininko sodyboj atsidūrė? Protestuok neprotestavęs - byla pagal nukentėjusiojo pareiškimą iškelta, ir kaltesnių už mane šiuo atveju nerasi.

- Jūsų atveju, pilieti Grigai, aš verkčiau, - kažką spausdindamas murmėjo tardytojas. - Neilgai tepabuvote laisvėje. O gyvenimas įdomus. Tam, kas jį supranta.

- Nematau ko verkti. Įstatymų nepažeidžiau. Kaip tik todėl pasirinkau ramų kaimo gyvenimą. Ir mano šeimininkas padorus žmogus. Verslininkas.

- Ir, žinoma, suka mėsos biznelį, - konstatavo mano egzekutorius. - Turguje pardavinėja ar mėsos cechą turi?

Pakraipiau galvą. Prisiminiau saugiai paslėptus pinigus.

- Kol jūs karksėsite tą patį, mes nieko doro nesusitarsime.

Jis dirstelėjo į mane iš padilbų.

- Susitarti? Ką jūs norite su manimi susitarti?

106

Drumzlinos akys tyrė mane. Proga paimti kyšį darė

tarsi girtą. Lyg būtų klausęs, kieno eilė lenkti stiklą.

- Ką jūs norite su manimi susitarti? - pakartojo panosėje.

Paaiškinau paprastai. Noriu pasikalbėti su tuo nukentėjusiu sodiečiu. Kad atsiimtų pareiškimą. Sumokėsiu, kiek paprašys. Juk karvė sveika, juolab niekas nesiruošė

jos galabyti. Tapau kvailų sutapimų auka. Todėl pasiruo

šęs atsilyginti piliečiui tardytojui, kad kuo greičiau pasimirštų šita nesąmonė. Tūkstantis dolerių...

Jis pakėlė pirštą prie lūpų - tylėk. Minutėlę garsiai tarškino spausdinimo mašinėle. Paskui susirado po popieriais pasislėpusią peleninę. Užsirūkė, prieš tai pridegęs manąją cigaretę. Pakilęs nužingsniavo iki durų ir pasuko raktą spynoje. Įjungė radiją ir vėl klestelėjo į kietą pinigų

išmušinėtojo kėdę. Svirtelėjo priekin. Sėdėjo susitraukęs į

klaustuką.

- Tau gresia treji metai.

- Žinau.

- Trys štukės tada...

- Tu durnas? Per polovinkę išeičiau. Stukę, ne daugiau.

- Litų?

- Žinoma, kad baksų... Juk, šiaip ar taip, jokio didelio kriminalo nėra. Pareiškimą atsiimti vieni niekai, nereikia man smegenų pudrinti. Be to, jokių įrodymų, vien versijos.

- To ir bijau - įrodymų... Dabar ten, toje sodyboje, kriminalistai kratą daro. Va kai baigs, matysime, kokie rezultatai, tada ir kalbėsimės. Atitempsiu tau tą kaimietį, kartu paspausime, ir niekur jis nedings. Todėl dienai kitai nuleisiu tave į skiepą. Kortomis palosi, pamiegosi, o vėliau kalbėsimės.

107

Trumpa kelionė iš prirūkyto tardytojo kabineto į areštinę buvo lydima komandų: „Rankas už nugaros! Veidu į

sieną! Pirmyn!" Girdėta, visa tai iki skausmo girdėta. Antrankius nusegė tik prieš pat kameros duris. Joje tarsi šmėklos ant gulto kiūtojo trys žmogystos. Sužlagsėjo kameros užraktai. Atsidūriau lyg karste, kuriame menka šviesa iš nišos virš durų niūrią patalpą buvo užliejusi numirėlišku blausumu. Treninguoti jaunikliai greitomis nu

žvelgė mane. Trečiasis, vilkintis kostiumu ir net pasirišęs kaklaryšį, išsitraukė mažas šukytes ir ėmė šukuotis madingai pakirptus plaukus. Nepanašus į rafinuotą sukčių.

Greičiau į auką nei į nusikaltėlį. Ir jo akys rodė nenyks-tančią kančią, visada lydinčią tuos, kurie iš tikro kaip velnias kryžiaus bijo kalėjimo.

Kas kita tiedu pacukai, žiūrintys į mane, į mano krep-

šį po kojomis. Žvelgė niūriai. Nepatenkintai.

- Ei, seni! - pragydo vienas iš jų net blizgančia iš

plikumo makaule. - Už ką parišo, seni?

O jam iš paskos ir kitas, stambus bernas, matyt, jau seniai kūno mase aplenkęs savo bendraamžius:

- Bangias, ką? Miegojai kur po valtimi, o mentai -

raz, ir ištraukė.

- Duskite, pridurkai jūs!

Akis išvertę minutėlę stebėjome vieni kitus. Jauni įžūlūs škacai ir senas kalėjimo klientas. Jei kuris būtų šokęs ant kojų, iškart būčiau pamovęs ant kumščio. Tačiau tikra tiesa, kad visi kalėjimo ženklai atsispaudžia veide, pasilieka, o policijos rūsiuose, tarsi rentgenu peršviesti, dar labiau išryškėja.

Numečiau krepšį prie gulto. Pacukai pasislinko į šalį.

Dilbčiojo karingai, bet valdėsi. Užteko proto suvokti, jog pakanka kibirkštėlės, vieno kito neatsargaus žodžio - ir 108

kils grumtynės. Jei nori manė pergalėti, turi mane užmušti. Matyt, tokį šaltą pasiryžimą perskaitė mano veide. Be to, jie turėjo ką niurkyti. Tas komersantiškos išvaizdos vyrukas juos be galo masino. Jau spėjau pastebėti, kad viena jo švarko saga išplėšta, iš prakirstos lūpos sunkiasi kraujas. O pasirodžius man, visai ne tokios respektabilios išvaizdos tipui, jiedu su nauju įkarščiu ėmėsi jodyti kostiumuoti.

Paliepė jam stotis prie sienos. Neklausė. Tada abu pa

šokę atplėšė nuo gultų lyg lėlę, kurios judesių nebevaldė

nė vienas siūlelis. Tasai stambuolis kumščiu vožė į paširdžius. Plikis paaiškino: už tai, kad neklausė. Paskui šiaip sau trenkė per sprandą. Nebemačiau kuris, tik išgirdau dunkstelėjimą. Porą kartų įspyrę, vėl statė prie sienos.

- Ar baigsite jūs, malalietkos! - tas triukšmas mane pykino. - Ir koks tolkas jums jį dubasyti?

- Tolkas, tolkas! - atpažinau to nebrendylos balsą. -

Bliamba, pinigų laisvėje prisišliaužęs, rauko šikną, gaila chębrai ant cigarečių pavaryti. - Ir vėl tam gražuoliukui, stenančiam iš skausmo: - Na, ševielinkis, durake! Imi popieriaus lapą ir rašai ksyvą į savo ofisą. Tegu nuneša babkes, kur mes sakėme, poniai? Prisimeni adresą?

- Taikos prospektas.

- Būtent! Duok, Kaukole, popieriaus jam. Visą lapą, negailėk... Ei, seni! Gal turi kokį normalų rašiklį? Va turime pieštuką, į subinę gali kišti - toks bukas.

- Iš kur aš jį gausiu?.. Dantis turite, tai ir graužkite pasikeisdami. Pieštuką arba vienas kitam... Kas labiau patinka.

Mačiau, kaip pacukai užkando žadą. Suvirpo mirtinai įžeisti, tačiau smarvės pulti nebuvo. Nuleido negirdomis.

Vėl pasigirdo duslūs smūgiai. Mušė į inkstus. Kostiumuo-109

tis bergždžiai dangstėsi. Plikio reakcija - kaip žebenkšties.

Taikliai tvoja kumšteliu į neapsaugotas vietas.

- Užteks! - neapsikenčiau inkštimo ir sunkaus šnopavimo. - Girdite, pridurkai? Juk užmušite. Patraukite nuo jo rankas. Kai aš atsistosiu, abu sienomis eisite.

Paveikė. Niurzgėjo niurzgėjo, bet nelindo aiškintis.

- O tu, stiliaga, eikš, prisėsk arčiau.

Jis atrodė nekaip. Kaklaryšis užveržtas. Matyt, kažkuris iš pacukų bandė prismaugti. Rusvi plaukai krito ant kaktos, o jis pats sukandęs dantis ramstė šiurkščias kameros sienas. Žvilgtelėjo į mane be vilties, kad, man čia atsiradus, pasikeis jo bjauri padėtis. Pasižiūrėjo kaip į naują egzekutorių. Bet atvilko kojas iki gulto. Išsitraukė šukytes ir drebančiomis rankomis ėmė braukyti per skystučius plaukus.

- Kuo tu vardu?

- Kas, ar aš?

- Tu, tu.

- Martynas, - ištarė prikąsdamas sumuštą lūpą.

- Tai ko, Martynai, prasidedi su tais piemenimis?

Rimtas, solidus diedas, o veliesi į peštynes. Ar nematai, kad silpnesnis esi už juos?

Pacukai suprunkštė. Kostiumuotis įtraukė galvą. Šukytės pasiliko nusvirusioje rankoje.

- Ką aš?.. Aš nieko... jie patys,

- O ko jiems reikia? Pinigų prašo, taip? Prigauti nori?

Martynas pasitaisė švarko atlapus. Grūdosi išsipešio-jusius marškinius ir tylėjo. Vėl ėmėsi šukyčių.

- Už ką tave, Martynai, uždarė?

Atsargiai rinkdamas žodžius jis ėmė pasakoti. Paskola. Jis paėmęs iš banko paskolą, bet vos spėjus pačiupinėti pinigus, jie nukeliavo į banditų kišenes. Jie sutvarkė visus 110

dokumentus. Užstatas ir verslo planas. Prašė tik dešimties nuošimčių, bet vėliau persigalvojo. Paėmė visus ir priėjo akių pasidalijo. Vožė į kuprą ir pamiršo apie jį. Metus dar kapstėsi: mokėjo palūkanas, tačiau paskolos grąžinti - nė

pro kur. Ketinęs viešbutį statyti, bet nė pamatinio bloko nepadėjęs. Iškėlė jam bylą už sukčiavimą. Turtui areštą uždėjo. Net vaikiškam dviračiui, ir tam.

Jaunikliams buvo neįdomu klausytis. Jie aptarinėjo savus džiaugsmus. Tačkės, žiurkės ir kam kur snukį supartalinę. Krizeno, retkarčiais pažvairuodami į mūsų pusę. Jiems zona - tik nuotykis. Grįžę į laisvę, galės garsiau rėkauti. Ir žodynas bus aštresnis. Viskas tik į gera. O man buvo gaila to tvarkingos išvaizdos ir kaimietiško kantrumo vyruko. įrankis banditų rankose. Tokių ir kalėjime niekas nepaliks ramybėje. Įsisiurbs kaip dėlės, naudą išpeš.

Sveikatos irgi ne kažin kas liks.

- O kas tie banditai? Kruti labai?

Jis palingavo galva - geriau nė neklausk.

- Vilimas, jo gauja. Viską tvarkė Margulis. Popierius ir pažadus man dalijo. Glostė glostė, kol įviliojo. Ir šita įstaiga, akimis parodė į lubas, - visi jiems dirba. Aš

pasakoju jiems, kaip yra, bet nulis dėmesio. Matyt, ir jie gavo savo kąsnį. Tokia tvarka Kaune. Moki - gyveni. O

aš nebeturiu iš ko išsipirkti. Kalėjimas laukia. O ten, - jis reikšmingai patylėjo, - jau įsivaizduoju, kas per publika.

Vilimas, Margulis... Girdėti. Bene tas taksistas man juos minėjo.

- Nieko baisaus tame kalėjime nėra, - tariau ir pastebėjęs, kaip Martynas kandžiai šyptelėjo, pridūriau: - Patikėk, aš ten paskutinius savo septyniolika metų praleidau.

Jis pažiūrėjo į mane su baime. Skacai irgi nutilo.

111

* * *

Tardytojas kitą dieną manęs nesikvietė. Jau buvo gerokai po pietų. Seniai nutilęs aliumininių lėkščių tarškėjimas. Bene pusšimtis areštinės gyventojų krabždėjo kas ruošdamiesi snūstelti, kas užsivirti stiprios arbatos.

Martynas trečiąkart nuo ryto susišukavo. Treninguo-

čiai garsiai svarstė, koks lauke oras. Jei saulė šviečia, paplūdimys prie marių tirštas nuo kekšių. Tada ir išgirdau, kaip atsivėrė areštinės durys. Kažkas, atėjęs iš viršaus, klausė, kurioje kameroje sėdi Grigas.

- Kriminalistas... - pastebėjo Kaukolė. - Chirurgu visi vadina, nes raskolina chebrytę tiktai taip. Užsirovei, rimtai tau sakau. Pavarys malkų, nespėsi gaudyti.

Kur jau ne, šypsojausi. Už karvę? Ji neverta nė vieno mano sulaužyto šonkaulio.

- Nebandykite lįsti prie Marčiaus, - spėjau pasakyti. -

Grįžęs į sieną įmūrysiu, supratote?

- Grigas! - tarpduryje stovėjo aukštas sportiniu džem-periu vilkintis vyras. Žiūrėjo į mane panarinęs kaktą. Kaip į priešininką, kuriam ką tik metė iššūkį. - Judinkis, glu-

šas, ar ką!

Išeidamas iš kameros nužvelgiau jo stambius kumščius.

- Veidu į sieną!

Uždėjo antrankius. Skaudžiai timptelėjo. Tvirtai užsisegę.

- Pirmyn!

Grėsmingas balsas. Žodžius nelyg išloja. Seka įkandin kvėpuodamas į pakaušį. Tartum kokį grobį užsivijęs.

Buku ir sunkiu, ko gero, seifo raktu baksnoja į tarpumentę. Nuo pat pirmų minučių spaudžia. Demonstruoja savo viršenybę.

112

Velniai žino kažkelintame aukšte pareigūnas, stvėręs už antrankių, įvairavo mane į apytamsį kabinetą. Jo langus dengė sunkaus audeklo užuolaidos. Kažkokia salė.

Tinkama ir susirinkimams, ir numirėliams šarvoti.

Salės kampe atvirkščiai apžergęs kėdę atsainiai sėdėjo kažkoks tipas. Kresnas, nosis plota it boksininko. Jis įnirtingai dantimis malė kramtomąją gumą. Lyg šypsojosi, lyg ketino kažką sakyti, bet man į akis plykstelėjo stalinės lempos gaubtas. Tipas pasiliko tamsoje. Pasijutau tempiamas atatupstas. Atsirėmiau į palangę. Kriminalistas mikliai atrakino antrankius ir, vieną jų dalį perkišęs per radiatoriaus vamzdį, vėl užsegė. Žingtelėjo atgal, apžiūrinėdamas, kaip aš čia atrodau: pusiau klūpomis, susimetęs į kuprą kaip senis. Galva panarinta, ir nori nenori žiūrėjau iš padilbų.

- Tu jau man, Grigai, atleisk. Svečias vis dėlto esi, bet, matai, neturiu kėdės. Gal arbatos ar kavos?

- Ačiū, bet ne...

- Ačiū? Ohoho, koks mandagus! Prašom! O gal degtinės? Davai, darom geriau bonką ir apie viską draugiškai pasišnekam. Tu mus prasuksi, mes tave. Informacijos pamesi, o mes tave von iš komisariato. Juk nebenori vėl į

zoną, ką?..

Grindys tykiai girgždėjo. Žingsniai tai nutoldavo, tai priartėdavo.

- Ar girdi, Grigai? Ko su vyrais nesikalbi? Za padlo, taip? Zakoninkas didelis esi?

O kitas balsas iš tamsos:

- Pradėk, chuliš čia bazarinti.

- Tai pirma reikia apšviesti jį, dėl ko čia kimarina.

- O kam? Vėliau spėsi.

Grindlentės po mano kojomis sušiūravo, bet Chirurgas apsisukęs ir vėl nutolo. Arti. Toli. Labai arti. Vaikš-

8. 1310

113

čioja ir vaikščioja. Nieko nebeklausinėj a. Tyli ir tas kitas, matytas kone sekundę. Tūnantis tamsoje. Vėl iš ten pasigirsta:

- No ko tu ten brazdi? Pradėk. Sį vakarą juk kasis, netempk į naktį.

- Krepšinis? - Chirurgas žiūrėjo į salės galą. - Nepagalvojau. Tada duok iš karto.

- Sakai?..

- Tai žinoma! Zdaravas kaip briedis. Reikia.

Į šviesą išlėkė lazda. Beisbolo. Vienas jos galas - lyg kuokos. Chirurgas vikriai pagavo. Užsimojo lyg profesionalas. Lazda švystelėjo man prieš akis. Perskrostas oras bemat užsivėrė nepalikdamas nė tarpelio. Smūgis, triuškinantis smūgis per sulenktą koją. Parklupau prieš kriminalistą. Baimė, o po to ir skausmas, toks menkas, palyginus su mintimi, kad mane gali ir užmušti. Jis gali. Niekuomet nenorėjau mirti, bet tas ambalas su beisbolo lazda ūmai man įgijo giltinės pavidalą.

Kitas smūgis sugavo mane judesy, kai palenkiau galvą. Kliuvo į petį. Po to į strėnas. Paskui į šoną, ten, kur inkstai. Taikė į paširdžius, bet smogė per šlaunį. Vėl liejo per pečius...

- O čia mano firminis - per sprandą!

Po šio kirčio netekau svorio pojūčio. Praradau sąmonę.

Nežinia kiek laiko gaiveliojausi. Kakta šiek tiek lietė

grindis. Gal todėl ir atsipeikėjau. Aptakus beisbolo lazdos galas žiūrėjo tiesiai į mane. Pajuodavęs nuo kraujo. Mano ir kitų, panašių į mane, kraujo. Mano galva kaip beisbolo kamuoliukas, bet pernelyg didelis, kad nepataikytų.

- Žiūrėk, atsigavo, - Chirurgo balsas sklido iš kažkur toli, regis, iš ten, kur nei žemė, nei dangus nesusieina. -

Tuoj prasičiuchins ir ims savo teises kačialinti.

114

- Ans ne toks. Senas zekas. Zakoninkas. Tyli jie, dau

žyk nedaužęs, bet tyli. Nė necyptelėjo. Senos kartos banditas. Nykstanti rūšis.

- Mes jai padėsime išnykti.

Ir taip taręs, Chirurgas nusikvatojo. Kad ir šimtas velnių juoktųsi - šitą skardų gagenimą be vargo atskir-

čiau. Tačiau neapykantos jam nejaučiau. Kai kalėjimo niūrumos persigeria visos mintys, jautiesi ir be kaltės kaltas. Keista. Netgi mušamas kaltas. O gavęs atokvėpio, buvau priverstas žiūrėti į numestą lazdą, kurią galėjau nebent dantimis pasiekti ir nors taip įsikibti į gyvenimą.

Ligita ir aš. O kodėl gi ne? Kodėl?.. Ji padori moteris.

Be to, graži. Jos biustas... Visada svajojau, išėjęs į laisvę, tokią susirasti.

Jie pastebėjo mano judesį. Chirurgas iškart sureagavo:

- Va dabar tai jau tikrai gyvas.

- Leisk man... Tu jį dar užmuši, o aš pasikalbėti noriu.

Tykūs, bet taikūs žingsniai. Blizgantis pusbatis nuspyrė beisbolo lazdą į tamsą.

- Jis kruvinas. Per daug tu jį suvarei. Atsek antrankius.

- Dar ko! - burbtelėjo Chirurgas.

- Nuimk, jis ir taip ant ribos.

Jaunasis kriminalistas tūpsojo priešais mane ir įnirtingai žlevernojo kramtomąją gumą. Žvelgė su užuojauta.

Klasikinis variantas, pagalvojau, vienas mentas geras, kitas blogas. Negi tas prakeiktas gyvulys vertas tokio teatro?

Chirurgas neskubėdamas atknypė riešus suveržusius antrankius. Atbogino kėdę. Vargais negalais atsisėdau ant jos. Rankas smelkė skausmas. Kojos tik man vienam pastebimai virpėjo. Prakaitas graužė prakirstą antakį. Beliko džiaugtis, kad beisbolo lazda nesurado pakaušio.

115

Mano užtarėjas atkišo baltą nosinę:

- Se, nusišluostyk kraują.

Chirurgas jam niurgztelėjo:

- Tu jam geriau kramtomosios gumos pasiūlyk, kol visi zūbai sveiki.

Bet jaunojo kriminalisto veidas su vos prasikalusiais barzdos šeriais nerodė jokios pašaipos. Tokiu pat paslaugiu mostu, kaip ir duodamas nosinę, atkišo cigarečių pakelį:

- Imk! Visą. Juk prastai turbūt kameroje su rūkalais.

Paėmiau tik vieną. Nė kiek nenoriu susidraugauti su šituo apsimestinai geraširdžiu kriminalistu.

- Tai kaip toliau, Žilas, gyvensime? - man pridegęs cigaretę, prakalbo jis: - Normaliai kalbėsime, ar ir toliau dūrą stumsi? Tu manai, mes tave dėl tos karvės ant gon-kių statome? Matau, iš akių matau, kad taip galvoji. Gyvulių vagystės - ne mūsų specializacija. Žmogžudystės, reketas, stambios afioros - va čia mes dirbame kaip neg-rai. O tu juk beviltiškas, Ziliau... Galima sakyti, tavęs net nėra šio gyvenimo sąraše. Neseniai iš kalėjimo. Nei giminių, nei didelių pažinčių. Padvėsi čia, ir niekas nepasiges.

- Ko jūs norite?

Jie apsikeitė žvilgsniais. Ledai pajudėjo?

- Pagaliau prašnekai. Jau pamaniau, kad nebylys ir kurčias. Tada įdėmiai klausykis - tau linkėjimai nuo Maklerio. Pažįsti tokį?..

- Maklerį? Kokį dar Maklerį?

Užsitraukiau dūmą. Nosinę spaudžiau prie antakio.

Karštligiškai mėginau susigaudyti, kas per velniava užvirė. Makleris. Na taip. Minėjo jis, kad turi policijoje tvirtus ryšius. Nejau šitie? Patys aršiausi?..

- Nu vot! - nusivylęs palingavo galva jaunasis kriminalistas. - Taip ir sakiau - jis girdi, moka kalbėti, bet plionkė jau trūkusi. Juk galva sveika? Ką?.. Ar kliuvo?

116

Beisbolo lazda nukeliavo į Chirurgo letenas. Nutaisęs nepakaltinamo miną, stovėjo plačiai išskėtęs kojas. Aukštas, stambus ir visas įsitempęs nuo fizinės jėgos pertekliaus. Lyg nuaidėjus antro raundo gongui. Kai visas sudaužytas kūnas tarsi iš paskiru, netinkamų dalių surinktas, tik į visišką neviltį puolęs gali manyti, jog įmanoma su tokiu susigrumti.

Maklerio žmogus, dabar tuo neabejojau, numojo ranka:

- Palauk! Jis kalbės. Juk nėra toks visai kvailas. Atnešk, parodyk jam mūsų grobį.

Prie mano kojų šlumštelėjo polietileninis paketas.

Perregimas. Jame kažkas juodavo. Pistoletas. Atrado paskubomis į krūmus nušveistą „Berettą". Va čia tai įkaltis...

- Kaip manai, - tyrė mano žvilgčiojimus, - kieno pirštų atspaudus rasime, jei atiduosime ekspertizei? Makliuko ar tavo? Ką?..

Suvokiau tik viena - nėra prasmės slėpti savo ryšių su tuo kauniečiu. Vėl paleis į darbą beisbolo lazdą. Jie viską žino. Man reikia laiko. Siek tiek. Ir kojas privalu sveikas išsaugoti. Kad galėčiau bėgti. Jie nenujaučia, jog tokią galimybę senas zekas visada turi.

- Na ir ko nori tas jūsų Makleris?

- Jis nori tave įkišti atgal į zoną.

- Tegul kiša. Ožio norai mentams - įstatymas.

- O, kaip tu iš karto - „ožio"! Jis ne pagal tavo pasaulio taisykles gyvena. Dabar kitos poniatijos. Kas stiprėsnis, tas ir teisus. Siuo atveju Makleris valdo situaciją, o tu - auka. Norės - uždarys į zoną. Norės - dovanos.

y

Chrienova tavo padėtis, Žilas. Labai chrienova...

- Ko jis nori?

- Pinigų, baksų baksiukų, ko daugiau norės.

- Aš jam neskolingas.

117

- Skolingas, - tvirtai ištarė kriminalistas, - ir dar kaip skolingas. Maklia nemeluoja. Sakė, kad turime rasti ginklą - radome. Todėl varyk ir pinigus, kuriuos tu nunešei nuo jo.

- Nieko aš nenunešiau...

- Sakai?.. Norėtum, kad tuo patikėtume? Oi, kaip no-rėtum! Matau. Kalbi ir net nemirkčioji. Nepavyks, Žilas, užhipnotizuoti. Tai ką, dar malkų - ir skirstomės, o rytoj apiat dvadcat piat. Man kasis, neturiu laiko bazarinti.

Chirurgas jam pritarė:

- Ką ten su juo bazarinti! Aš irgi tokią sumą steng

čiausi nutrinti. Laužyti jį reikia. Kad kraujais myžtų ir zonoje imtų į lovą šlapintis. Kaip ten tokius pas jus vadina?

Duchais ar gaidžiais?

- Aš noriu pasikalbėti su Makleriu. Su mentais niekada neieškojau bendros kalbos. Kalbėsiu tik su juo pačiu.

Jaunasis kriminalistas supratingai linktelėjo galva:

- Va taip geriau. Jei jūs susitarsite, ir mums bus geriau. Juk įsikirtai, jog vien tos chrienovinos, - išblizginto bato galu pajudino maišiuką su ginklu, - pakanka, kad važiuotum į zoną ketveriems metams? Galima sakyti, antrąsyk už tą patį. Ir visai be sveikatos. Tą aš tau pažadu.

Pasakė, kad rytoj čia atsiras Makleris. Jie nepastebėjo, su kokiu džiugesiu priėmiau šią žinią.

Rytoj. Kai manęs čia nebus nė kvapo. Norėčiau pasi

žiūrėti, kaip tada atrodys jųdviejų snukučiai. Senos kartos banditas. Nykstanti rūšis. Sugebanti išnykti jiems iš pa

čios panosės.

* * *

Į kamerą nuvedė be antrankių. Vos nupėdinau. Apsimečiau, jog kas žingsnis kūną varsto nepakeliamas skaus-118

mas, vaizdavau dvesiantį, o ant kameros slenksčio net parklupau. Kriminalistas švelniai tvokstelėjo koja į nugarą, ir geležinės durys gūdžiai trinktelėjo, lyg gavusios stipresnį

spyrį. Pacukams nė minties nebuvo, kad štai pagaliau iš

mano jėgos, kurios jie privengė, nieko neliko. Stovėjo išpūtę akis. Martynas nedrįso nė arčiau prislinkti. Jam kraupumas tarsi per gerklę lipo.

- Tau nepasisekė, - pralemeno jis.

Areštinės budėtojas ilgai tyrė mane pro geležinių durų

„akutę". Neištvėręs paklausė, kaip jaučiuosi.

- Ačiū, normaliai.

Bet jis netikėjo. Matyt, būgštavo, kad galiu imti reikalauti iškviesti prokurorą ar bent švaraus popieriaus lapo paprašyti savo nusiskundimams išdėstyti. Sumušė policija! Vis šioks toks triukšmelis kiltų. Ir jam tektų logiškai juodu ant balto iškloti, jog nieko tokio nepastebėjęs. Sveiką išvedė iš kameros, sveiką ir parvedė. Todėl pakylėtai ėmė skrabinti raktais, kai paprašiau tik vandens. Negėriau, nors troškino. Ne laikas... Visus keturis kameroje buvusius puodukus sustačiau, į tolimiausią gulto kamputį.

Po vakarienės, kurios nepaliečiau, pacukai partuskino iš

prausyklos dar porą litrų vandens. Pakaks.

Martynas pasišovė savo baltus marškinius suplėšyti į

skiautes. Jis, kvailelis, buvo įsitikinęs, kad ketinu kompresais kaip samanomis apkloti sumuštas kūno vietas. Į

tai tik nusišaipiau - ne koks grybas esu. Man tie kompresai reikalingi kaip nabašninkui. Regis, niekas nesulaužyta.

Gerai, kad dantų neišbarškino. Tiesa, petį maudžia. Ati-trankė kaip maišą.

- Chirurgas tik iš pradžių malkų krauna, - švietė mane plikai nusiskutęs treninguotis, - o paskui jau švariau dirba. Dusina su dujokauke arba - du laidus į rozetę ir krato kaip karosą.

119

- Betgi... - stulbo vakarykštis verslininkas, - taip galima ir galus atiduoti!

Nesiklausiau liūdnų prognozių. Tegu gąsčiojasi, jei patinka. Areštinės atmosfera ir taip persunkta neišvengiamo žlugimo nuojautos. Nuorūkų ir šlapimo tvaikas.

Sargybiškai marširuoja budėtojas. Nerūpestingas mintis it šluotražiu braukia iš galvos. Retkarčiais į koridorių ištrūkstančios areštantų pokalbių nuotrupos sklinda tarsi iš

po žemių.

- Kas nors turite britvą?

- Britvą? - lyg aidas atkartojo kažkuris iš pacukų. -

Tu pa nature nori pjautis venas?

Martynas griebėsi šukyčių. Jos neslydo ir vis strigo plaukuose. Kaltos buvo drebančios rankos.

- Aš turiu, o ką? - pareiškė plikis. - Nujaučiau, kad mentai pariš, o toks daiktas praverčia ne vien skutimuisi.

O tu iš tikrųjų nori venas pjautis?..

- Nesvarbu. Duok, jeigu prašau.

Banditų sužlugdytasis verslininkas suspurdo iš noro padėti.

- M a n o kaklaryšis... - vapėjo jis. - Jeigujuo susiver-

ši dilbį, vena išpamps, ir... ir lengviau bus pataikyti.

- Nereikia. Kur tas peiliukas? Duokš!..

Atrodė, kad dar niekada nebuvo taip tylu, kaip tą akimirką, kai kameros prieblandoje suspindo skutimosi peiliuko ašmenys. Išlenkiau puoduką vandens. Man jis bus reikalingas tuščias. Tada nusiaviau batą. Nemėgėjas žalotis venas. Kas kita kraujagyslė kulkšnyje. Melsvutė, vos pastebima. Brūkštelėjau per ją peiliuku. Trykštelėjo juodas kraujo lašas. Ėmė kapsėti. Seni kalėjimo vilkai žino, kad iš šito kraujo kanalėlio priteka pusė puoduko. Peršti, visai neskausminga.

120

Mano kameros bičiuliai spoksojo, ir tiek. Jie lengviau atsipūtė susigaudę, kad neteks stebėti atstumiančio vaizdo, kai kraujas eržilišku srūviu švirkšteli iš perskrostos venos. O dabar tiktai kapsi ir kapsi. Net nuobodu darosi.

Atsilaužiau duonos minkštimo ir suvoliojau tarp pirštų. Patryniau gumulėlį į cigaretės pelenus. Uždėjau ant kulkšnies, prispaudžiau prie tos vietos, iš kur nenoriai sunkėsi kraujas.

- Darysime kokteilį, - paaiškinau vėpsantiems areš-

tantams. - Žiūrėkit man, tik nebandykite mentams išloti!..

- Ar tu durnas!.. - sukilo tylūs balsai. - Ne ne, būk ramus...

v -

Martynas, ir tas purtė galvą. Žvilgtelėjau į jį. Vos susipažinome - ir tenka skirtis. Palikti šitų jaunų įžūlių vaikėzų valiai. Užkankins negyvai. Bet argi tai mano reikalas?

Viso pasaulio neišgelbėsi.

Kai dirstelėjau į puoduką, mane tarsi nuvėrė juoda akis. Šiltas drungno kraujo kvapas kėlė šleikštulį. Skubiai kliūstelėjau į puoduką vandens. Dar keli stovi sklidini.

Plastmasinis butelis pilnutėlis. Gana.

- Na ką, chebryte, pasimatysime kada nors laisvėje, o man metas namo. Liko šiokių tokių nebaigtų reikaliukų.

Palengva išgėriau visas tyro vandens atsargas. Kone iki vėmimo prisiplempiau. Tada nuėjau prie durų. Atkakliai bilsnojau kumščiu į jų geležį, kol atsiliepė budėtojas:

- Kas nutiko? Kuri kamera?

- Devinta, - atsiliepiau silpnu balsu. - Man blogai...

Gydytoją iškvieskite. Prašau, bent sesutę iš blaivyklos.

Sučežėjo žingsniai. Durų „akutė" atgijo. Buvau nutaisęs kankinio miną. Linksojau susiėmęs už krūtinės. Budėtojas ilgai tylėjo. Pagaliau pasigirdo: 121

- O kas yra? Galva svaigsta? Gal susitrenkei kur?

- Nežinau. Kraujais spjaudau ir silpna darosi. Turbūt iki ryto padvėsiu. Tegu nors pažiūri.

- Gerai. Apžiūrėti gali. Tuoj.

Netrukus subraškėjo areštinės laukujės durys. Atbildėjo visa delegacija su medicinos sesele priešakyje. Stvėriau puoduką su ta šlykštyne ir vienu įkvėpimu išlenkiau.

Skrandis spazmiškai susitraukė. Beregint sukilo vyma, ir vos ištvėriau, kol atsilapojo kameros durys. Moteris baltu chalatu išvydo klūpantį areštantą, kuriam iš burnos tekėjo masė kraujo...

- Į ligoninę! - persigandusi sušuko ji. - Skubiai kvieskite greitąją, ko žiopsot! Nematote, jis krauju vemia.

Jėrgau, jis netenka sąmonės!

Vienas Dievas težino, kaip aš norėjau pabučiuoti jos baltą, lyg iš marmuro išskobtą ranką, įsitvėrusią neštuvų, į

kuriuos mane paguldė. Pakibus virš cementinių grindų, pasivaideno, kad ne policininkai, o uniformuoti angelai mane išskraidino iš niūrios areštinės. Viens kitą tai ragindami, tai tildydami, atsargiai pašovė į greitosios pagalbos mašiną. Išgirdau, kaip medikų brigada tarpusavyje sušneko: „Į reanimacinę jį... Taip, taip - į reanimacinę".

Lydėjo mane vienas policininkas. Tiesa, ginkluotas.

Bet tai tik detalė.

Vakaras ėjo į pabaigą. Pro akių plyšelius mačiau, kaip baltomis automobilio lubomis nulekia paskutinieji besileidžiančios saulės spindulių pluošteliai. Eismas aprimęs, o pasimaišiusias mašinas aprėkdavo garsi mane vežančios greitosios sirena. Policininkas ištempęs kaklą žiūrėjo tik į

priekį. Jam labiau knietėjo, koks ten asilas nesitraukia iš

kelio nei kokia mano savijauta.

Teisybę sakė anas kriminalistas - manęs šio gyvenimo sąrašuose nėra. Manęs juose niekada ir nebuvo. Tik 122

bylos numeris. Medinė lentelė su pavarde. Nejaučiu, kad gyvenu. Klaikus jausmas. Dingusio gyvulio bent ieško šeimininkas, o aš kam rupiu? Banditams, policininkams ir į mane patį panašiems žulikams.

Nešamas į ligoninę nustojau inkštęs ir dejavęs. O

kam? Spektaklis pavyko. Be to, prabudo savigarba. Net gėda pasidarė, kad mane, sveriantį kaip geras jautis, sanitarai tampo neštuvuose. Kabina kone tekinomis. Nė balso.

Vien kimus alsavimas. Skuba gelbėti nuodėmingą Ziliaus sielą. Ne tokia jau supuvusi toji visuomenė, kaip kad kartais įtikinėdavo mane Profesorius. Sakydavo: gimėme negyvi ir gyvename kaip numirėliai. Klasta ir apsukrumas valdo šį pasaulį. Būtų matęs jis, su kokiais varpais mane iškėlė iš policijos kazematų, tada nebekalbėtų, jog tokius kaip aš būtina utilizuoti it šiukšlę, kadangi iš manęs, kriminalinio elemento, visuomenė jokios naudos nebeturės.

Vos buvau perkeltas ant vežimėlio, šis įdardėjo į liftą.

Policininko buvimą jaučiau pagal kvapą. Pasikvėpinęs pigiu odekolonu, o jo ginklo dėklas ir batai atsiduoda neišdirbta oda.

Kai atsidūriau kažkokioje patalpoje, o pareigūno kvapas pasiliko užjos sienų, atsimerkiau. Jaunutė seselė barškino medicininius instrumentus. Dėliojo juos į tvarkingą eilutę.

- Kur gydytojas?

- Gulėkit ir nejudėkit. Gydytojas tuoj bus čia.

- Tikiuosi, ne chirurgas jis?

- Ką?.. Ką jūs sakėte? Atleiskit, neišgirdau.

- Kuo tu vardu?..

- Dalia.

- Duosi man savo telefoną?

- Jei liksi gyvas...

123

Pašėlęs šiuolaikinių merginų naivumas! Ji šypsojosi, galvodama, kad mato juokdarį. Asilą, atvežtą iš dykumos.

Bet ji visai nieko... Dailus vaikas. Kokia devyniolikinė.

Galėtų tokius ilgus plaukus susipinti į kasas, o ne į kuodą, primenantį sluoksniuotą pyragą. Seniai bemačiau merginą su kasomis. Žvėriškai seniai. Ir sapne nė karto neteko regėti. Vis kataloginės, tokios kaip ši - vapsvos liemeniu ir apvalute krūtine, grakščiai laikanti švirkštą.

- Dursi?

- O ką? Bijai?

- Nebijau. Bet šiaip man pačiam labiau patinka durti.

Ji žvilgtelėjo per petį. Šypsenos užuomazga išnyko.

- Ligoni! Padėkite skalpelį!..

- Pati tu ligonė...

Tą pačią akimirką atsidarė durys ir įėjo gydytojas.

Netekęs amo, stebėjo, kaip aš palyginus vikriai nusirabž-

dinau nuo stalo su aštriu skalpeliu rankoje. Seselė tyliai aiktelėjo, o gydytojas nevalingai žingtelėjo atgal:

- Kas čia vyksta?

- Viskas gerai... Melagingas iškvietimas. Kur tas mentas, matei?

- Ten... prie tualeto, koridoriaus gale... - ūmai išbalo gydytojas.

- Vienas?

- Aha... vienas.

- Gerai. Šok iš chalato!

- Kokio chalato?.. Čia marškiniai...

- Tada šok iš marškinių. Ir staigiai!

Nenorėjau būti šiurkštus, bet viskas įvyko savaime.

Seselė, iš baimės pravira burna ir išplėstomis vaiskiomis akimis, - tokia ji atrodė dar patrauklesnė... Simpatiška išsižiojėlė.

124

Gydytojas dėbčiodamas į mane vadavosi iš savo baltų

drabužių. Jis jau neklysdamas nustatė mano veislę - recidyvistas. Geriau vykdyti visus tokio reikalavimus.

Koridoriumi vaikštinėjo sveikstantys ligoniai ir jų aplankyti atėję artimieji. Policininkas šmėžavo už stiklinių

durų. Paskubomis gesino cigaretę, ir aš be reikalo būgštavau - į mane, vilkintį gydytojo darbo rūbais, nė nežvilgtelėjo. Tik laiptų apačioje sutikau slaugę, kuri nulydėjo mane padėrusiu žvilgsniu. Prakirstas mano antakis tarsi prilenkė ją prie žemės. Lyg niekur nieko pasilabinau ir su šia išsižiojėle.

Dar galiukas koridoriaus. Durys. Švelnių sutemų apgaubtas kiemas. Nė gyvos dvasios. Gydytojo drabužius paklojau ant suoliuko. Laisvas.

* * *

Po dienos kaitros asfaltas atsidavė svylančia guma.

Luktelėjau, kol pravažiuos automobilis, ir perbėgau gatvę.

Vėl smukau į tamsą. Patraukiau vengdamas apšviestų plotų ir tolumoje mirksinčių šviesoforų. Policija jau sukelta ant kojų - visą naktį maišys Kauną, akylai stebės kiekvieną naktinį praeivį. Todėl - kuo toliau nuo gatvių! Aišku, paprasčiausia būtų sėsti į taksi ir kuo greičiau nešdintis iš

miesto. Bet kišenės tuščios, nė cento. Nesusimokėsi, ir vėl blogai. Policijai paaiškės, kurioje pusėje aš stengiuosi sumėtyti pėdas.

y

Vienkiemis. Iki jo beveik dvidešimt kilometrų. Žūtbūt reikia nusigauti į jį. Jei kabinsiu spėriai, dar neprašvitus būsiu ten. Tyliai, be kastuvo, nekeldamas triukšmo pasi-rausiu po trobos pamatais. Pinigus užantin - ir braukiu kuo toliau nuo tos vietos, kur Nemuno ir Neries santakoje 125

tarsi milžiniška pabaisa snaudžia miestas. Jau seniai nebe-krūpčiojantis nuo šūvių. Į kiekvieną paklotą lavoną žiūrintis kaip į upės išplukdytą rąstą.

Per pusvalandį pasiekiau autostradą. Kabinau jos pakraščiu, o pasirodžius mašinai sprukdavau į tamsą. Grioviu ar pamiške per aukštą žolę broviausi priekin. Plaučiai švilpčiojo kaip maža lūpinė armonikėlė. Niežulingai maudė beisbolo lazda pašventintą petį, šoną ir koją. Nesustoti.

Manyje lygiai kaip prieš krūvą metų atbudo vilkas, kuris jautė persekiotojų buvimą. Atgimė pamiršti instinktai.

Baigėsi sapnas, ir man vėl vos per dvidešimt. Pamiškėse vaidenasi pareigūnų antpečiai. Klaidžioja inkasatorių

šmėklos, sprunkančios po ginkluotos gaujos užpuolimo.

Na ir koks iš manęs banditas? Plėšikėlis, ne daugiau.

Razbaininkas su fantazija, kurį buvo užvaldžiusi greito praturtėjimo aistra. Ir tą milicininką, kuris mane aptiko apleistoje palaukės daržinėje, tada sužeidžiau iš baimės.

Pabūgau, kad apsuptas neišliksiu gyvas, todėl ir šoviau.

Bet po akimirkos kaktomuša susidūriau su visu būriu tuometinių milicininkų. Pakilo kaip amaras iš rugių, vienu kvėptelėjimu parvertė ir kone sutrypė kojomis. Kai užsegė antrankius, mane apakino saulė. Toks ryškus ugninis kamuolys danguje. Paskui visus kalėjimo metus lyg iš po nakties užsilikusi žvaigždelė ji geso ir geso, ir tik futbolo kamuolio skrydis grąžino jai ankstesnį žibėjimą.

Su tokiu prisiminimu nuverdavo šiurpas - o juk galėjo pasaloje tūnoję milicininkai padėti į vietą. Kaip nieką!

Buvau su ginklu rankoje. Iš jo paleista kulka sužeidė pareigūną... Itin pavojingas. Bet, matyt, ne tokie pikti kaip Chirurgas buvo tuometiniai teisėtvarkos sargai. Ir banditų

visai kitokia veislė neatspari kriminalistų pinklėms.

126

Smulkmeniški ir primityvūs plėšikai. O gal ir humanizmo buvo daugiau? Bent jau pagarbos svetimai gyvybei - tai tikrai. Manajai irgi, nors niekada nebuvau angelas.

Kai suėjo keturiolika, vienai merginai užverčiau sijoną ant galvos, o nuo šešiolikos jau nešiojau peilio randą krūtinėje. Dar po kelerių metų - jau ginkluotos gaujos narys. Taip teisme įvardijo. Tada saulė ir užgeso. Nelabai graužiausi. Atrodė, taip ir turi būti. Dažnai pagalvodavau: neišvengiamai taip turėjo atsitikti.

Likus vos keletui kilometrų, pasukau iš plento. Tikslia akimi nužiūrėta kryptis išvedė prie upės.

Šilta naktelė. Virpčiojančios žvaigždės ir sudilęs mėnulis. Boluojančios ūkanos užglosčiusios paupio krūmų

vingius. Mano sunkų kvėpavimą lydėjo nenutrūkstamas žingsnių ritmas: viens, du, viens, du... Patraukiau palei upę. Jos tingus almėjimas stelbė bet kokį trakštelėjimą po kojomis. Blausi žvaigždžių šviesa išryškino juodą kaip derva trobos stogą. Tada ėmiau sėlinti atidžiai įsiklausydamas į kiekvieną šnaresį. Regis, ramu. Gerai, kad neuž-

sispyriau dėl šuns. Skalytų dabar kaip pamišęs. Ilgai stovėjau ausis ištempęs, bet sodyba kaip snaudė, taip snaudė

apsupta tylos ir atrodė it išmirusi.

Parsėlinau į kiemą. Paklebenau trobos duris. Užrakintos. Nucimpinau už trobos kampo. Pinigų slaptavietę žymėjo kepalo dydžio akmuo. Jis visada čia gulėjo. Po juo pusmetrio gylin buvo įleistas stiklainis su doleriais. Nukė-

liau akmenį. O juk galėjau Ginčiai drožti ragą, plykstelėjo mintis, pradėjus pirštais skvarbyti žemės minkštimą. Jei būčiau žinojęs, kad taip bjauriai susiklostys reikalai...

Nors ką aš čia!.. Ar kada buvau sulaužęs duotą pažadą?

Niekada. Turbūt ne pati geriausia ilgo gyvenimo už grotų

subrandinta nuostata.

127

Pagaliau užčiuopiau stiklo slidumą. Bet kažkas suče

žėjo už nugaros. Atsigręžęs spėjau pamatyti tik žmogaus kojas. Tą pačią akimirką subrunzgė oras, skrodžiamas sunkaus daikto. Bukas skausmas trenkė pakaušin, akis užliejo nelyg skysta ugnis, ir viskas nugrimzdo į tamsą.

* * *

Atsipeikėjau važiuojančiame automobilyje. Jis nebe-sikratė lauko keliukais, o švilpė autostrada. Pabandžiau pajudinti rankas - surištos. Salia sėdintis žmogėnas uždėjo leteną ant pečių.

- Ramiai, nesidiorgink...

- Ką - gyvas? - sukruto prie vairuotojo sėdintis stambus tipas. - Gaditsa! O tai Maklia būtų kiaušius nurovęs.

Makleris? Tai jo žmonės, taip.

v

Nežinojau - džiaugtis ar liūdėti. Šiaip ar taip - ne policija. Bet Maklia su ja išvien. Kajam reiškia mane vėl-pristatyti į komisariatą?

Vairuotojas, visai nekalto veido vyrukas, atsisuko žvilgtelėti į mane, gunksantį surištomis rankomis ir kojomis šalia rūškano sargybinio, kurio ranka glūdėjo pažastyje. Išjos kyšojo pistoleto vamzdis.

- Nelėk taip greitai! Nebėra ko skubėti, - suniurzgėjo jis. - Dar mentai užsiokins, bus paliava. - Ir tuoj pabandė

įsižiūrėti į mano akis: - Ką, gerai per makuferį gavai?

Turbūt pagalvojai, kad arklys įspyrė, ką?

Saipykitės, šaipykitės. Nors mano padėtis apgailėtina.

Žlugęs. Be pinigų. Plyštančia iš skausmo galva. Ir per Marytės plauką nuo etapo į koloniją. Jei mentai užsispirs -

pasodins. Jie sugeba susitarti su teisėjais, kad pašalintų

tokius nepageidaujamus veikėjus kaip aš.

128

- Ką, netikėtai užlaužėme? Ore tave patvarkėme, vyruk, ore! - žvilgčiodamas į mane garsiai kalbėjo imtynininko sudėjimo vyras. - Taip ir žinojome, kad atvalinsi savo kapeikėlių susirinkti. Tik atšliaužė, žiūrime - jau ir kasa kaip buratinas. O kur kitos babkės?.. Ką? Ko tyli?

- Su ožiais nesikalbu.

- Ohoho! Užlenkei! Zakoninkas atsirado! Tu pirmas apsižiurkiavai. Maklerį per bortą metei, negerai... Dabar jau suprasi, kad negerai.

- Rišk, Aizeri, tuos tuščius bazarus! - sviedė priekyje sėdintis paniurėlis. Galva tarsi suaugusi su pečiais. Ant sprando riebalų ringės. Nutukęs, o akys tokios mažos, kad beveik nesimatė. - Maklia pats su juo išsiaiškins. Mūsų

reikalas mažas - supakavome, pristatėme, ir tiek žinių.

Iki Kauno niekas nepratarė nė žodžio. Monotoniškas variklio gausmas. Nebylūs veidai. Tik retkarčiais sargybinis budelio žvilgsniu perliedavo mane. Riešai ir blauzdos tvirtai sumazgytos kapronine virve. Kaip ryšulys. O po širdimi viena didžiulė baugi skruzdėlė. Juk daug proto nereikia, kad suvokčiau, ant kokio plono ledo atsistojau.

Makleris, tas stileiva, buvo tarsi pajacas prieš šią šutvę, beveik gėdingai pričiupusią mane sodyboje. Bet jeigu jis sugeba aplink save suburti tokius veikėjus, matyt, per menkai aš jį įvertinau. Iš tokio visko gali tikėtis.

Gilyn į miestą automobilis nelindo. Sustojo Sargė-

nuose, kažkokio privataus mūriuko kieme. Skardžiai amb-rijant gatvelės šunėkams, dviese mane įvilko į rūsį. Jame buvo kur kas vėsiau nei lauke.

Bokso kriaušė. Svarsčiai. Suolas pratimams daryti, suolas prie ilgo tarytum turgaus prekystalis stalo. Aprūkęs židinys ir malkų rietuvės prie jo. Pro mažas nelyginant šaudymo angas matėsi šviesėjantis dangus.

129

Zonoje vis dėlto geriau. Niekados neturėjau panašių

problemų. Nuo pat pradžių visi manęs privengdavo. Vien dėl to, kad bausmės laikas buvo milžiniškas. Nebuvo ko prarasti, išskyrus savąją garbę. O dabar štai - šitie laisvės kūdikiai padrėbė mane kaip rąstą ant grindų, patys susėdo už stalo. Nepamačiau, iš kur atsirado degtinės butelis.

- Gal nori įkalti? - pasiūlė Aizeriu automobilyje pavadintas plačiapetis. - Įkalk. Tau didesnių pramogų nebe-nusimato.

Viena dar liko, - tarė vairuotojas.

- Kokia? - sublizgino dantimis Aizeris.

- Iš ano pasaulio grįžti vaiduokliu ir vaikus gąsdinti.

- Jo, vaiduokliu... Jau ruošiesi kokią mergą pjauti, antklodę - oba! O ten tas susirangęs... *

- ...su kalašnikovu, - pridūrė rubuilis.

- Jo, Paltusai, su kalašnikovu... O aš jam švęstu vandeniu!

Jie krizeno taukšdami nesąmones. Paskui kalba pasisuko apie ginklus. Susiginčijo, kuris automatas geresnis -

„UZI" ar kalašnikovas. Degtinę maukė iš stiklinės ir nė

kiek negirtėjo, tik veidai priešaušrio šviesoje nebeatrodė

tokie bespalviai.

- Tai kiek atsėdėjai iš viso? - išgirdau klausiant.

- Neskaičiavau.

- Jo, babkes maloniau skaičiuoti.

- Ypač svetimas, - pritarė Paltusas.

Tada subildėjo laiptai. Nesigirdėjo, kaip privažiavo Makleris. Jis įlėkė panarinęs galvą. Iškart prie manęs. Žiūrėjo, lyg laukdamas, kol pirmas prabilsiu.

- Na, sveikas, draugeli! Kažkoks sublogęs tu, Ziliau.

Gal dietos laikeisi? O be reikalo.

- Kokios dietos! - nė nežiūrėjo į mūsų pusę storulis. -

Kaip kralikas lakstė, lakstė ir nusilakstė.

130

- Dusk, tavęs niekas neklausia, - ir Makleris sužiuro į Aizerį: - Kur šaibos?

- Čia, - paplekšnojo per striukės kišenę jis. - Mažiau nei pusė. Kitas, matyt, kitoje vietoje užmastyrino.

Vėl įsmeigė žvilgsnį į mane:

- Kur kiti dolcai?.. Nesakysi?

Tylėjau. Po teisybei nežinojau, ką sakyti. Kad Čičinskui į zoną pasiunčiau?.. Netikės, kol jo brolis nepaliudys.

O ir kas iš to? Maklerio tai nė kiek nejaudina.

Jis piktai šnopavo. Iš surauktos kaktos buvo aišku, kad karštligiškai svarsto, ko stvertis.

- Išeikite, - mostelėjo savo bendrams, - palikite mus vienus.

Tie išsinešdino pro duris.

- Ką man su tavimi, Žilas, daryti? Užversti, čto li?

Manei - kytras, visus išdursi. Chui, mačiau ir krūtesnių.

Per tavo godumą Raklės briedžiai pasina mane. Girdėjai, kaip mūsų objektas, kurį tu turėjai nuimti, ėmė suktis?

Juk šovė į Raklę. Tik tik... Va ir vaikštom kaip ant britvų: jie ieško manęs, aš - tavęs, o tas veikėjas prieš visus...

Oi, Žilas, suknisai man gyvenimą. Kur likusios babkės?

- Pavariau į zoną Cinčiai.

Makleris gaižiai nusišypsojo, lyg sakydamas, jog nesąmonė. Taip ir galvojau.

- Pasakysi tiesą - arba savo versijas galėsi loti angelams.

- Kitos tiesos nėra.

- Pažiūrėsime.

Jis įdėmiai nužvelgė mano supančiotas rankas. Pasi

šaukė saviškius iš lauko. Pasikuždėję ėmėsi darbo. Sukibę apvertė mane kniūbsčiomis. Nutukėlis visa savo centnerine mase prispaudė inane prie grindų taip, kad negalėjau pajudėti, bet vis vien šniokštavo:

131

- Nesidiorgink, ramiai...

Ką jie daro?

Pajutau į rankas brukamą kažkokį pusapvalį daiktą.

Grublėtu paviršium. Geležinį.

- Laikyk, laikyk! - lyg man, lyg vienas kitam sakė

Maklerio vyrai. - Nykštį čia ir šitą pirštą...

Stengiausi atsikratyti to svetimkūnio, bet kažkuris kelį įrėmė į sprandą, o kitas užgulė kojas. Rankas tarytum replėmis suėmė. Pirštus lankstė kaip norėjo ir dar virve apvijo.

- O dabar ištrauk... - pūkštė Makleris. Ir neapsikentęs: -Leisk, aš pats! Va taip, gerai... Dar truputį. Gatava!

Ūmai visi atšoko. Į mano surištas už nugaros rankas buvo tvirtai įspraustas tas keistasis daiktas. Nors ne -

krustelėjęs pajutau virvės, suveržusios pirštus į saują, laisvumą.

- Na na! Atsargiai! - riktelėjo Makleris, o kiti po šitokio menko mano judesio šoko prie durų. - Tai ne šiaip kokia zabova. Granata tavo naguose, draugeli, o ne koks pimpalas. Neatleisk saugiklio, kitaip chaną! Kai prisiminsi, kur užticharinai babkes, tada kitas reikalas. Va, įstatysiu kaištį, granata vėl virs tik granata, o tu galėsi čiuožti kur nori.

Vaikų žaidimai - tokia buvo pirma mintis. Gąsdina.

Bet tas grublėtas paviršius!.. Ir įsitempę mano baudėjų

veidai. Ne, ne viskas taip paprasta.

- O jei pa nature jis susisprogdins? - leptelėjo Aizeris. - Bliamba, mano chata - mentai būtinai kals šmoną!

- Na ir kas? - nesuprato Makleris. - Pasakysi, kad nuomininkas, mažas tavo reikalas.

- Tas tai taip... bet ten, po malkomis, trotilą laikau.

- Tai eik, susirink! Kitaip nieko iš tavo namo neliks.

132

- Tik šikinykas kieme, - murmtelėjo Paltusas, bet niekas nesijuokė.

Dilbakiuodamas į mane, Aizeris ėmė griozti malkas.

Tarpais stabtelėdavo, kad užantin įsigrūstų kažkokią pilkšvą it muilas kaladėlę. Užtruko minutę, ne daugiau.

Skubėjo. Prastimpino tarsi bijodamas ir kvėptelti. Ir spruko pro duris paskui kitus savo bendrus. Taip, viskas rimta.

Ne toks jau lochų lochas tas Makleris. Prigavo. Kaip reikiant prigavo.

- Viską supratai? - mindžiukavo jis ant laiptų. - O

gal dabar sakysi tiesą?

- Susisiek su Cinčia...

- Ta versija man nelenda. Galvok kitą. Sėdėjote kartu, kartu ir makaronus kabinate. Užeisiu po geros valandos. Tik laikyk kaip reikiant „limonkę", o tai nebepasimatysime.

Man pasirodė, kad prieš išeinant Makleriui jo veidą iškreipė mirties dvelksmo kupina šypsena.

Klingtelėjo raktas spynoje. Laiptai subildėjo nuo kojų

trypsmo, ir pasidarė tylu kaip karste.

Įklimpau. Po nykščiu jaučiau geležtę, kuri lietėsi į

granatos korpusą. Atleisiu... Ne, geriau tokias mintis vyti šalin. Jei dar kojos nebūtų surištos, gal kaip nors išsigau-

čiau iš čia, o tada... O kas tada? Kaip atsikratyti? Juk po sekundės kitos - sprogimas. Į kokią duobę įmesti, o pats -

ant žemės? Arba, pavyzdžiui, į šulinį.

Bruoždamas pečiais sieną, atsistojau. Apsidairiau.

Malkų stirta. Aprūkęs židinys. Kažkokios tuščios dėžės, o kampe sena spinta. Pro stačiakampius langelius srūva šiurpi šviesa. Rytas, kuris gali būti paskutinis mano neramiai sielai. Velniai rautų tą Maklerį ir visą jo tabalą! Nereikėjo prasidėti.

133

Virvė, kuria buvo apsuktos rankos plaštakos, atsilaisvino ir nusliuogė it gyvatėlė. Bet tai nieko nekeitė, nes riešai kitos virvės tarsi žnyplėmis suimti. O rankos tirpsta.

Gniaužk negniaužęs pirštus - kažkokia pikta jėga virpina juos, norėdama praskėsti. Nykštis ant saugiklio. Ar ilgai taip bus?

Prabėgo valanda, o gal ir kita įpusėjo, tačiau Makleris nesirodė. Laukėjau švietė saulė. Girdėjosi gatvele prava

žiuojančių mašinų burzgimas. Prakaitas išpylė veidą.

Stengiausi mąstyti logiškai: kokia nauda aniems, jei granata išsliuogs iš rankos ir išdraskys man šikną? Vis vien pinigų jie nematys.

Sukilo apmaudas. Paskui įniršis. Norėjosi keiktis.

Bet galų gale mane sukaustė nusivylimas. Velniop visas laisves, jei tokie suslikai kaip Maklerio gauja daro su manimi ką nori.

Kažkas pabeldė į langelį. Pakėliau galvą. Aizeris.

Spokso tarsi į narve tūnantį žvėrį. Merkia akį ir garsiai rėkia, kad girdėčiau:

- Kak žizn varavskaja?.. Bumbt!

Kitame langelyje viepėsi Paltusas. Įsidrąsinęs atsivilko pažiūrėti.

- Na ir kaip jautiesi? Alio! Ei, girdi tu mane, kiparisas!.. Gal jau apsigalvojai? Jei taip, tai mostelk rankele, chi chi. )

Pašūkavo, parėkavo ir abu dingo.

O gal toji granata netikra? Mokomoji? Taip, yra tokių. Todėl ir šaiposi. Būtų tikra - bijotų nosį prikišti.

Makleris apšvietė, tie ir atsivilko. Betgi kaip atsargiai ją grūdo į rankas... Vaidino? Vargu. Makleris panašus į rafinuotą nusikaltėli. Ne i banditą, kuris pasižymi gyvuliška jėga ir tokiu pat protu, o būtent - į nusikaltėlį, kuris kiek-134

vieną savo ėjimą planuoja su išmone ir fantazija. Kad jaustų malonumą, o tik paskui naudą. Ko gero, jis vienas iš tų, kurie ir į lavonus žiūri grožėdamiesi.

Sprogmens saugiklį spaudžiantis nykštys visai užtirpo, tapo ledinis. Ir kraujas rankose lyg apėjęs šerkšnu.

Stengiausi stovėti ramiai. Kvaila ir klusni poza. Bet drebulys nuo kulkšnių pasiekė kelius. O kas, jei toji granata tikrų tikriausia? Ilgiau kaip valandą neištversiu. Niekaip...

Ir gerai. Paliks aišku - gąsdina mane, ar... ar jau chaną.

Tokie svarstymai kaip nuodas ardo sveikąsias kūno ląsteles. Ima atrodyti, kad senstu kas minutę. Keturiasde

šimt vieneri metai... Keturiasdešimt penkeri. Aplink viskas skaidrėja. Oras tartum užsiliepsnoja. Už lango nepasiekiamai aukštas ir giedras dangus. Jo mėlynė pilna išsiskyrimo liūdesio. Visi pojūčiai tvenkiasi viskam atsivėrusiose ausyse. Padriki paukščių balsai už mūrų susilieja į vieną melodiją, liūdniausią iš kada nors girdėtų. Silpniausias bilstelėjimas, pravažiuojančios mašinos ūžtelėjimas skamba tarsi sprogimai lėtai nykstančiame pasaulyje. Pasaulyje, nusprendusiame apsieiti be manęs. Teisingai nusprendusiame.

Stai tas, naujoviškas Dievo teismas.

Granata silpstančioje rankoje. Ligitos atvaizdas akyse.

Paskutinis mano liūdnos laimės šaltinis. Norėčiau ją pamatyti. Bent iš tolo.

- Ku kū!

Už lango šmyksojo Aizerio snukutis.

- Maklia atvažiavo. Nori su juo pabazarinti? Klausiu -

ar nori?.. O gal kunigą kviesti?

- Pasak... pasakyk jam, - nebeatpažįstu savo balso -

kažkoks prikimęs ir piktas, - kad ilgai to šūdo nebeišlaikysiu rankoje. Tegu baigia durniuoti.

135

i

Aizeris sumakaluoja rankomis - jam nieko nesigirdi.

Paskui sugniaužia kumštį ir staigiai išskečia pirštus:

- Buuumbt!

Avigalvis. Akys žėri kaip psichopato. Tai nuo girtumo. Juk lenkė stiklą po stiklo. Menkai benutuokia, kas čia dedasi. Kitame langelyje vėl užteka Paltuso snukelis. Taip išsiviepęs, kad akių vietoje telikę plyšiukai. Linkčioja Aizeriui ir man.

- Va, stovi kiparisas... Graaažus kiparisas.

O aš sužiūru į duris, už kurių žingsniai... Subraška spyna, ir galvą įkiša Makleris. Tiriamai nužvelgia. Ištiesia rankas, lyg norėdamas užhipnotizuoti:

- Ramiai, tik nesibaidyk! - tykina prie manęs: - Tuoj įstatysiu saugiklį ir mink kur nori.

Tai bent! Pabūgo? Net neklausia apie pinigus. Kas jam čia pasidarė?

Makleris užslinko už nugaros. Ilgai ten kiūtojo. Net nepajutau, kaip įstatė kaištį. Palieptas grąžinti granatą, tarsi per prievartą atlenkiau pirštus. Jau buvo pradėję atrodyti, kad ir gimiau ją turėdamas saujoje.

- Činčia, užeik!

Nustebęs dirstelėjau į Maklerį. Sis atsakė piktu akių

blykstelėjimu. Granatą savo delne laikė atsargiai, tarytum kiaušinį. Cigoniškio gymio Čičinskas kaip įbestas sustojo tarpduryje. Juoda akių gelme lyg koks žaibas perlėkė:

- Slėpk tą gelžgalį! - užriko. - Bliacha mucha, kaip mažvaikiai! Atrišk Žilių. Sukis, ko stovi?

Atskubėjęs Paltusas nudžyrino virves. Tada ir pasisveikinau su senu zonos draugeliu. Jis paliepė visiems išeiti.

- Pasakiau - visiems!

Išėjo ir Makleris. Likome vieni. Pasirodo, Čičinskas jau porą dienų murdėsi laisvėje. Bet kas mane pribloškė -

136

Makleris žinojo, jog vartai Ginčiai į laisvę atsivėrė tik po to, kai permečiau pinigus į zoną.

- Žinojo? Tai ko jis strakalioja? Juk sakiau, kad pinigus pavariau tau...

- Ai, manė gal dar turi kur užsimastyrinęs šaibų - tai nuraus... Be to, bijo tavęs. Tiesiai sako: sėdėjęs - ne žmogus. O tu irgi geras - kam reikėjo jį išdurti?

- O tau kas? Spontom - gaila žąsiną nuo pinigų nukelti?

- Ne žąsinas jis, oi, ne žąsinas. Granatėlę laikei? Laikei. Turėjai išlėkti į orą su visais batų šniūrkais, bet gerai, kad Aizeris paskambino. Tik nesakyk Makliai. Jis kerštingas. Taip ir nesusigaudo, kaip aš sužinojau, kad tu čia.

- Tai... tai granata buvo tikra?

- Ne, blyn, medinė! Būtum išsiskleidęs čia ant aslos kaip juodbėris. Tipo, pats susisprogdino. Plius tas pistoletas kabo ant tavęs. Ir iš mentūros tepei slides. Viskas įtikinama. Techniškai. Maklio stilius. Jis nuo tokių dalykų velkasi. Bet pofik, pamirškime tas neuviazkes. Geriau sakyk, Ziliau, kaip toliau galvoji gyventi?

* ' * *

Kartais belieka tik stebėtis, kaip viskas apsiverčia aukštyn kojom. Čičinskas nusprendė, kad man kol kas geriausia pasilikti pas Aizerį. Taip taip, pas tą patį, kuris taip be ceremonijų vožė man per makaulę sodyboje. Aizeris sutikdamas linktelėjo, aš irgi santūriai kinktelėjau galva, priimdamas nemalonią būtinybę. Suvokiau, kad nėra kito pasirinkimo. Atsisakysiu - paliksiu priešu. Jei spjaunu į tokį geranorišką pasiūlymą, vadinasi, nelinkęs taikytis.

Šildau gyvatę užantyje. Nepageidaujamas. O ir Makleris tada vėl pajustų laisvas rankas.

137

Taigi pasilikau Aizerio name. Pirmame aukšte buvo svetainė, prigrūsta mafioziškos prabangos. Televizorius, minkšti baldai, muzikinis centras - viskas turėjo būti kainavę tūkstančius dolerių, ir Aizeris kilniai užleido savo geriausią kambarį. Pats rytais dingdavo į sporto salę. Teisingai spėjau, kad jis imtynininkas, ir parsiradęs namo, išgerdavo amino rūgšties kapsulę, kuri atstato nuvargintus raumenis. Kiek snustelėjęs, iki išnaktų zyliodavo po miestą, tvarkydamas neaiškius reikalus.

Man rūpėjo visai kas kita - kas iš tikro dedasi jo galvoje. Tiesa, jau pirmą dieną pabrėžė: kas buvo, tas pražuvo... Man nejaučiąs jokio priešiškumo, o kad sodyboje tvojo mietu per galvą, tai nepyk, toks darbas - atbaksnoti kiekvieną, į kurį Makleris pirštu parodo.

Tačiau įtampa neatslūgo. O gal jis tik laukia nurodymo, kada man suvaryti kulką? Juk nepatikimas, kartą jau apmoviau Maklerį. O ir dabar, be pinigų, kokia nauda iš

tokio? Todėl man knietėjo, kodėl jis niekuomet, net eidamas miegoti, nesiskiria su savo valteriu. Kartą pistoletas dusliai bilstelėjo prie lovos. Girdėjau, kaip Aizeris už sienos susikeikė ir suburbėjo: na na, tu man dar pašokinėsi!..

Pasitaikydavo, kad, išvydus įeinantį Aizerį, mane su-kaustydavo siaubas. Stai, įžengė mano žudikas: sujuoduos pistoletas, ir jo šaltakraujiškas veidas bus paskutinis vaizdas, po kurio stos tamsa...

Kreivi žvilgsniai, nutylėjimai... Mes neištvėrėme. Vieną vakarą pasistatėm butelį ir kaip reikiant prisiliuobėm.

Tada ir išsikalbėjome apie visus įtarimus ir baimes. Prisijuokėme. Pasirodo, Aizeriui irgi atrodžiau įtartinas ir pavojingas. Čičinsko žmogus, o jis to veikėjo visai nepažįsta. Ir apie Maklerį atsiliepė su pašaipa. Jutau, kad jų kelią yra perbėgusi juoda katė, ir tai savaime mus suartino.

138

Net apie Ligitą, apie savo simpatiją tai moteriai, išsipasakojau. Rytą mažumėlę buvo nejauku - ką aš ten prikalbėjau? Dar palaikys kokiu skystalu... Tačiau mano buvusiam budeliui, o dabar - tiesiog keista - globėjui, mano atvirumas galutinai pralaužė nepasitikėjimo sieną, ir Aizeris nebebuvo taip liguistai prisirišęs prie ginklo.

Čičinskas paskambindavo, guosdavosi, kad užgriuvo begalės darbų, bet ryt poryt ras laiko visus surinkti į krūvą. Davė suprasti tik tiek, jog pats metėsi į žvalgybą. S ilsi tikinėjąs su žmonėmis, kurie žino tikrąją padėtį Kaune, ir judinąs smegenis, bandydamas įsivaizduoti, kokią gali užimti vietą kriminaliniame pasaulyje. Po to, suprantama, ims veikti. Tada prireiksią ir mūsų pagalbos. Pritariau jam, jog reikia ką nors daryti. Buvau likęs be pinigų, basas kaip stoviu.

Tiesa, kažkoks skustagalvis atvežė iš areštinės mano varganą mantą. Murmtelėjo, kad galiu būti ramus dėl mentų, Makleris viską užglostęs.

Makleris Čičinsko privengia. Ir kalbasi pagarbiau nei su bet kuo kitu. Turbūt nebebandys tenkinti savo nesveikų

ambicijų. Granatą į ranką, tik pagalvok...

Drybsodavau sofoje priešais televizorių. Virtuvėje šaldytuvas lūžo nuo produktų, ir man atrodė, kad dabar svarbiausia gerai maitintis, o ne sukti galvą, kieno nemalonę užsitraukei.

Iš po nakties skubėdavau prie veidrodžio. Mėlynės gijo sunkiai. Vis dar raišavau. Toks negaliu rodytis sodyboje.

Vėliau. Pasakysiu, kad dėl tos prakeiktos karvės policijoje tampė. Nors išvis ar beverta kiūtoti trobelėje viduryje laukų, kai kišenėse švilpia vėjai. Cinčia ką nors sugalvos. Jis toks - visada sugalvoja. Juk vienas pirmųjų Kaune pradėjo reketą.

139

Penktadienio vakarą Aizeris paliepė ruoštis į miestą.

- Ko aš ten nemačiau? Su tokia supartalinta roža tik žmones gąsdinsiu.

v

- Čičinskas kviečia. Ir Paltusas atvažiuos. Apie reikalus pašnekėsime, vodkės padarysime.

- O Makleris?..

- Bus, kaip be jo. Pasiklausysime, ką protingi žmonės šneka.

Aizeris kapstėsi po spintą, mesdamas rūbus sau po kojomis. Ištraukė kažkokį megztinį, pažiūrėjo, ar švarus, ir atkišo man. Surado ir beisbolininko kepuraitę.

- Užsidėk, mažiau tas ištinęs antakis matysis. Paskui gal pašoksime žiurkių pasiieškoti. Pjauni mergas? Atpratęs, tiesa? Neįsivaizduoju, kaip ten zonoje chebra be mergų

gyvena...

Po minutėlės tuo pačiu „BMW", ant kurio galinės sėdynės, regis, dar vakar gulėjau pridaužytas ir surištas, leidomės link miesto.

Aizeris apsirengė lyg važiuodamas į treniruotę - treningai, kedai, tiktai kietą kaip akmuo smakrą išsitrynė

odekolonu. Vairą sukiojo ne rankos, o letenos. Riešo įlinkis vos pastebimas. Ant jo krusčioja auksinė grandinėlė

su plokštele, kurioje išgraviruotas jo vardas - Feliksas.

Bet Aizeris jam labiau tinka.

- Kodėl tave vadina Aizeriu? Pavardė tokia?

- O tu Maklerį paklausk, jis tau paaiškins, - atsakė

šypsodamasis.

Baisiai čia man reikia, patraukiau pečiais.

Žvelgiau į miestą, didingai iškilusį viršum upės. Kaunas. Čia gimęs, augęs, bet kažkodėl neplyšta širdis iš meilės jam. Gal kad vaikystė prabėgo anava ant to kalno dunksančiame pastate. Internatas. Maistą vagiančios val-140

gyklos virėjos. Griežti auklėtojai. Vienas netgi buvo pe-derastas ir visąlaik ieškojo sau aukų. Turėdavo kišenėse saldainių ir spalvotų užsienietiškų polietileninių maišiukų. Jį buvau švariai apkraustęs. Po to, kaip visi smulkūs vagišiukai, ir papratau žiūrėti į svetimus daiktus lyg į savus, bet visą laiką tarsi už rūko glūdėjo vaikišką širdelę į

kumštį gniaužianti svajonė. Sukiodavau vaizdus apie mamą, kuri per klaidą neranda kelio į internatą. Bet rytoj, kitą savaitę, kitais metais... Jauna, daili, būtinai neregėtai gražia suknele, ji su ašaromis akyse užklups mane dar miegantį. Švelniai glostys, ir aš prabusiu. Prabusiu visai kitame pasaulyje, ir viskas bus taip, kaip turėtų būti.

Tačiau toks rytas galbūt išaušo kam nors kitam, ne man. Mano tikrovės traukinys lėkė sustodamas vis tose pačiose stotelėse.

Pabėgimai. Alkis. Nakvynė po tiltu. Milicija. Keli darbų mokytojo lazdos kirčiai už pabėgimą. Ir vėl begaliniai internato koridoriai. Nieko nejaučiu šiam miestui. Visada čia gyvas buvo pinigų kultas, o jų aš beveik niekada neturėjau. Mano širdyje kerojosi anų laikų audros ir nuojautos. Ir dabar - Cinčia, Makleris, Paltusas... Esu šventai įsitikinęs, kad, jei laikysiuosi jų, gerai nesibaigs. Tokiems kaip aš likimas nežada laimingos pabaigos.

- Ko toks, Ziliau, susimąstęs? - nepasukdamas galvos pasmalsavo Aizeris. - Galvoji, nachrien prasidėti su tokiais duragonais kaip mes? Nesijaudink, prasuksime normalių dielų. Nepatikėtum, kokie mužikai, kokias šaibas varto...

A *-v-i m A t m n r r o 1 \ 7 / " \ m

— Ką?.. Apie motiną? Atsimetęs į laisvę dar neaplankei jos?

141

- Kur čia belankysi, visą gyvenimą nematęs.

- Ir nežinai, kur gyvena? - surimtėjo Aizeris. - Bet juk yra giminės, pusbroliai, tetos. Padėtų surasti.

Nieko neatsakiau. Nutylėjau ir apie tą šoką, kai vieną skaistų rytą mane, vakarykščiai įtrauktą į nepilnamečių

reikalų inspekcijos įskaitą, pasikvietė internato direktorius. Buvo persiutęs. Galima ir jį suprasti - daug bėdos su manimi turėjo. Tada visas svajones kaip po kirviu metė.

Švaistėsi metrikais ir kažkokiais popieriais. Kalėjime gimęs. Panevėžio moterų kalėjime. Eini motinos pėdomis, sudžiuk...

Taip ir atsitiko.

Aizeris to nesuprastų. Kone kas vakarą važiuoja pas tėvus vakarieniauti, kartą ir man didžkukulių atvežė. Valgis buvo dar šiltas. Dubenėlis, ant jo užvožta lėkštė, ir viskas aptūlota puošniausia skarele. Vėliau Aizeris sakė, kad mama stebėjosi, koks čia dabar jo draugas, kad atkreipia dėmesį į tokius dalykus... „Pasakyk jam, kad nebe madoje tokios gėlėtos skaros, vis niekaip neprisibaudžiu atsikratyti."

- Jau atvažiavome, - tarė Aizeris linkdamas prie pat priekinio stiklo. - Taip ir yra, va, Paltuso džipas jau stovi.

Kavinė buvo per du aukštus, tačiau nedidukė. Nors gatvėje dar buvo šviesu, patalpa skendėjo prieblandoje.

Lankytojų vos vienas kitas. Orus barzdočius ir pagyvenusi moteris. Liesas paauglys su savo drauguže. Aukšta, kojos vos telpa po staliuku. Mano laikais mergiščios buvo kur kas mažesnio ūgio, bet išvaizdžios, tarsi sportinės kumelaitės, o šioji it gervė net perlinkusi iš liesumo. Gryna anomalija.

Paltusas sėdėjo prie baro. Pamatęs mus, nuslydo nuo aukštos kėdės. Paikai šypsojosi man spausdamas delną, ir 142

kai Aizeris sugalvojo nueiti nusiplauti rankų, palinko prie manęs:

- Kaip laikaisi? Tikiuosi, seni, viskas susitvarkė? Na, ta prasme... nepyksti ant manęs?

- Už ką?

- Na... kad tada tave kiparisu pavadinau. Tai bąjeris, supranti? Nieko prieš tave neturiu.

- Rišk tuos kvailus bazarus.

Paltusas linktelėjo. Riebalų ringė susimetė po smakru. Išpūtė orą. Kažką ėmė niūniuoti. Nerangūs pirštai su-

čiupnojo prie lėkštės gulėjusį peilį, keliskart terkštelėjo į

taurės kojelę.

- Baik brazdėti!

- K ą ?

- Man nepatinka.

Paltusas paliko peilį ramybėje. Siekė servetėlės, nors velniams ji jam buvo reikalinga, tiesė savo nagus ir apvertė taurę. Nesudužo. Blogas ženklas? Et, viskas blogai, toptelėjo stebint šitą nerangų egzempliorių. Ir kam toks gvėra reikalingas Činčiai? Tukšliukas šilkiniais žandais. Delnu mentai šers per skruostą - ir ims žviegti kaip paršas. Akyse parašyta: tik nemuškite!

- Tai vis dėlto - pyksti? Ką?

- Atstok, būk geras.

Sugrįžo Aizeris. Priėjusiam padavėjui aiškino, kaip sutaisyti jam kokteilį - degtinės iki stiklo kraštų, o apelsinų sulčių tik dėl spalvos. Kad niekas neįtartų. Po to užsakė, regis, kas į galvą šovė. Kad tik stalas būtų nukrautas.

Tada vėl atkuto Paltusas. Šįkart pabandė savo įtarimais pasidalyti su bičiuliu. Neva aš susisukęs, nepatenkintas juo, o tai, vartyk nevartęs, blogai. Gali kolektyvui atsiliepti.

143

- Ko tu uži kaip kiaulė? - tiesiai tarė Aizeris. - Juk buvo pasakyta - užmiršti! Žilius ir užmiršo. Tik tu novini ir novini.

Cinčia pasirodė su Makleriu. Iškart pakvipo rimtais reikalais. Net žvakė tarp baltų kaip sniegas lėkščių, iki tol linksmai plevenusi, ėmė degti kažkaip niūriai ir grėsmingai. Prie kavinės durų sustojo keletas automobilių, bet vidun įžengė tik jiedu. Pastebėjau, kaip vienas žmogus, atsiskyręs nuo kitų, perėjo gatvę. Kitas atsistojo priešais stiklus, už kurių buvo mūsų staliukas. Juodos figūros tarsi koviniai šunys apsupo iki tol ramybe dvelkusią kavinę.

- Su ta kepuryte gerai atrodai, - nužiūrėjo mane Makleris, klestelėdamas į kėdę. - Drąsiai gali čiuožti į baisūnų

konkursą, pirma vieta garantuota. O ką, Cinčia, buvai teisus - Žilas tiks tam darbui.

Kokiam darbui? Bet Makleris peršoko prie svarbiausio:

- Na va, prasidėjo judėjimai ir konstrukcijos. Arba eisime ant bangos, arba į dugną. Negirdėjote dar nieko?..

Bet čia įsikišo Činčia:

- Nereikia nieko pasakoti, - ir nukreipė kalbą į šoną: -

O ką jūs čia geriate? Kaniną, taip? O tu, Aizeri, tik apelsinų sultis? Tokį myžalą?

Sis kukliai patraukė pečiais:

- Sportuoju, ką padarysi.

Buvo išėjusi kalba su Aizeriu, kad Makleris nemėgsta geriančių, todėl konjakėlį, kol Paltusas baigė pliurpti mobiliaku, dažėme dviese su Cinčia. Man knietėjo paklausti, ką reiškia tas paradas gatvėje. Maklerio apsauga?.. Kuriems velniams? Nuojauta sakė, kad šį vakarą būsiu įtrauktas į permainingą būties žaidimą. Jei ne Cinčia, tik nusijuokčiau į akis tokiems veikėjams kaip Maklerio šutvė. Savimi patenkinti veršiai.

144

- Taigi. Nuo šiandien, - pradėjo Makleris, - laikomės vienas kito. Činčia buvo susitikęs su žmogumi iš Raklės Šeimos. Normaliai pabazarino. Regis, bus taika su juo, bet kol kas, matot patys, be apsaugos nė žingsnio. O ir šiaip jasna, kad kitos Šeimos neduos lengvai įsitvirtinti.

Truputį pavėlavome, bet nieko, su Cinčia ir va, - smakru parodė į mane, - kaip nors apsidirbsime.

- Ko čia neapsidirbti, - pritarė Aizeris, - juk ne kokioje anglių šachtoje pachalinti.

Nuojauta neapgavo. Makleris nori ant Činčios kupros išjoti į areną. O šis tylomis vis klausėsi Maklerio paistalų

apie įtakos zonas - kur kokia Seimą varo savo politiką, kas ką palaiko, kol plykstelėjo kaip degtukas:

- Gana šūdą malti. Man nėra Kaune jokių autoritetų.

Jei bijai, nėra ko pradėti.

- Nu jo! O Vilimas? Tuščia vieta, ką?

Pasakęs vieno galingiausių mafiozų pavardę, Aizeris perbėgo akimis visų veidus. Makleris abejingai šyptelėjo.

Paltusas apsimetė vėl susirūpinęs peiliu. Cinčia išliko ramus, nors mane ta pavardė kažin ko sunervino. Miestas mažas, bėgiai - vieni, o traukinukų su banditais į valias.

Neprasilenksi nė norėdamas.

- Kas man tas tavo Vilimas! - kaip senais gerais zonos laikais sugriaudėjo Čičinskas. - Jei jau po sceną vaikšto, kiti turi klūpėti?

- Taip, svarbu ne scenoje žingsniai, o už scenos, -

įsiterpė Makleris. - Bet mums nėra ko lįsti į Slabodkę.

Skurdus, bezprizornikų rajonas. Centre geriau. Ofisai ofi-siukai, barai bariukai. Yra ką ant ausų statyti.

- Nėra tvarkos, - tęsė Čičinskas, - ir mes ją padarysime. O dabar kam pritrūksta pinigų, tas ir atlekia. Porą mėnesių vieni skalpuoja, po to kitos rylos atlenda. Bespredielas. O juk aš gimęs Laisvės alėjoje.

10. 1310

145

Tuo, regis, viskas ir buvo pasakyta. Cinčia grįžo į savo rajoną ir nenori būti šališkas stebėtojas, kai ne ką kvai-„

lesni už jį veikėjai klesti užkraudami duokles įvairioms kontoroms. Derybose su Rakle pirmiausia, žinoma, iškels Maklerio likimą. Tai jo žmogus, privalo palikti ramybėje.

Tuo labiau, kad kaltė menka. Ir mįslingai pridūrė: visi padariniai likviduoti. Tada žvilgtelėjo į mane, tačiau beisbolo kepuraitės snapas dengė mano akis. Be to, sėdėjau veidu į barą, už kurio sukinėjosi barmene. Nepasakysi, kad kokia gražuolė. Berniokiškai pakirpti plaukai. Smarkiai pasidažiusi lūpas, antakius, skruostus - viską, kas veide atsikišę. Išskyrus vyriškai pakumpusią nosį. Užtat kaip šypsojosi! Reikia nereikia. Dailūs dantukai blizgėjo kaip baro palubėje kabančios taurės.

v V

- O dėl Ziliaus pasakysiu, - plaukė pro šalį lėta Či

činsko šneka, - galite būti šalti kaip belgai. Jis ugnį ir y

triūbas perėjęs. Žilius man kaip brolis. Be jo pagalbos -

paliava, dar būčiau sėdėjęs. Ir nežiūrėkite, kad diedas metuose. Kuvaldą, ne ranką turi. Lageryje kai kalė vienam saigakui į padichą, tas galus ir atidavė. Paskui kiek belau

žė mentai, ant galvos šokinėjo, vertė prisipažinti - praėjo visas lomkes. O ten atlaikyti sunkiau nei laisvėje. Čia Maklia gražiai su mentais draugauja, gerai, kad tie grybai pirmomis dienomis nesivels po kojų.

- Nu jo... Kaune tiek smarvės nereikia, - be sau būdingos ironijos prakalbo Aizeris. - Apkaba baigėsi, įsidėjai kitą - ir pašol. Lai laksto kaklus įtraukę, bet... kas nežino - kulka greitesnė.

Barmenės šypsena nebeatrodė graži. Grimasa, ir tiek.

Mintys nubloškė į senus laikus. Kaip norėčiau juos pamiršti! Čičinskas tiesą sakė - po smūgio tas vyrukas nebeatsi-146

kėlė. Tačiau kiek perdėjo, kad kumštis kaltas. Širdis, jo paties širdis. Yda ar nepakankamumas. Neprisimenu tikslios gydytojų išvados. Naktį atsėlinęs į sekciją, ėmė kraustyti mano spintelę. Matyt, užklupau pernelyg netikėtai.

Smūgis. Infarktas, ir vietoje. Bet dabar tylėjau nutaisęs patyrusio galvažudžio miną. Noriai palaikiau Čičinsko versiją. Tiesa, zonos „operai" porą šonkaulių sulaužė. Nė

patys dorai nežinojo kodėl. Šiaip, profilaktikos dėlei. Po to trejetui mėnesių patupdė į „būrą" - kalėjimo režimo kamerą pačioje zonoje. Nemalonu, kad per mane neliko žmogaus. Kad juodoji šlovė kartu su manimi pro zonos vartus išėjo.

m v

Bet niekas nesigėrėjo mano biografija, Čičinską išklausė kone abejingai. Visiems ramybės nedavė pirmieji žingsniai į kriminalinę Kauno sceną. Paltusas gūžėsi tarsi jau girdėdamas juos. Girdėdamas, bet neįsivaizduodamas.

- Bet... bet... - užsikirto jis, - kaip mes pradėsime?

Ieškosime objektų, kurie niekam nemoka?

- Eisime ir patys pasnmsime, - atkirto Čičinskas. -

Nebėra ko laukti. O pradžiai Raklė perleis kelias kontoras, kurias jo Seimą saugo.

- Kaip tai - perleis? Juk tokių durnių nėra. Jei laša šaibos, tai ir laikosi visomis keturiomis įsikabinę.

Makleris paniūromis įsispitrijo įPaltusą:

- Činčia ne šiaip sau pažįstamas su Rakle. Seniau, prieš zoną, kartu varė, bet sėdo tik Činčia. Todėl visai įmanoma, kad kaip kompensaciją už nutrukusį darbo sta

žą leis įsitvirtinti Centre. Draugą geriau turėti nei priešą.

- Na taip, bet...

- Pridusk, - neištvėrė Aizeris, - man tai viskas aišku.

Man irgi. Pakilau. Pasakiau, jog nenoriu rūkyti prie stalo, ir nuslinkau prie baro.

147

Spindinti šypsena sekė mane. Barmenės akys buvo rudos. Kai susidurdavau su jomis, viduje kažkas sudilgsėdavo. Jaudinausi. Kai mergina, juolab visai nebjauri, spokso be jokio pasidygėjimo ir siunčia šypseną, nenoromis apnuogina slaptas mintis. Galvojau drąsiai pradėti.

Labas, ką veiksi šį vakarą? Bet ji taip grakščiai lakuotais nagais pastvėrė juodą peleninę, kad tik myktelėjau pasisveikindamas.

- Tavo antakis, kas jam?..

- Ai... plaktukas. Vinį kaliau, ir atšoko.

Ji palingavo galva. Nepatikėjo, žinoma. Atsidususi nusibraukė nuo smilkinio krintančią sruogelę. Jai nusisukus, godžiai į patį plaučių dugną įtraukiau ne savo pasaulio - jos kvepalų dvelksmo. Dingo pašėlęs noras užsirūkyti. Buvau apsvaigęs. It apglušintas kažko stipresnio nei beisbolo lazdos kirtis. Prisiminiau Ligitą. Staiga pajutau jai begalinį švelnumą. Kaip šuo, kuris, pametęs šeimininką, ūmai vėl susiranda kitą. Vos iš atminties gelmių išnyra mėnesienoje žvilganti upė ir moters siluetas ant jos kranto, pajuntu Ligitai šunišką prieraišumą, nors kauk. Kita mintis beveik žudanti - aš senis, jau keturiasdešimt vinių mano karste, o vis dar žaidžiu su likimu. Kur jau ten man iki tokių „britvų" kaip šioji barmene...

- Ei, Žilas!.. Varyk čia, prie chebros. Paltusas turi fotiką, nusitrauksime atminčiai.

Šaukė Makleris. Neskubėjau slysti nuo kėdės. Tada jis atžingsniavo prie baro.

- Matau, Vilma, kad manasis draugas tave įsižiūrėjo.

Padraugautum su juo, čto li?

Ji papurtė galvą.

- Kodėl?

- Sį vakarą negaliu. Vyras žadėjo atvažiuoti į darbo pabaigą. Kitą kartą, gerai?

1 4 8

Makleris uždėjo man ranką ant peties. Barmene vėl šypsojosi.

v-

- Girdėjai, Žilas? Kitą kartą ją nudulkinsi. O dabar eime prie chebros. Nuotrauką, taip sakant, atminčiai. Vilma, galėsi nuspausti mygtuką? Parodysiu kurį.

Mes visi sustojome prie kavinės lango, už kurio ką tik suburtos Šeimos eiliniai noriai ėjo karabinierių pareigas.

Aizeris stengėsi išpūsti savo rėmus. Paltusas nutaisė gera

širdišką veidelį. Činčia stovėjo kaip klebonas, sunėręs rankas ant pilvo. Makleris apglėbė per pečius mus abu ir garsiai pranešė:

- Istorinis momentas! Gražiausių Kauno bachurų rinkimai baigėsi...

* * *

Cmčią susitikau po poros dienų. Jis laukė manęs visureigyje, kuris anksčiau priklausė Makleriui. Senasis bi

čiulis man pasirodė visai kitas žmogus. Niūrios apatijos kaip nebūta. Apsirengęs pagal paskutinę madą. Skubėjo pasakoti: Raklevičius įjungęs žalią šviesą - galima Centre ardytis. Pats kelioms firmoms rekomendavęs dėl „stogo"

kreiptis į jį, Čičinską. Dėkingumo ženklan, kad anais laikais jų keliai išsiskyrė: jis, Činčia, į zoną, o ne mažiau prisiveikusis, Raklė - į nusikalstamo pasaulio viršūnėles.

Dabar vėl ant vieno tako. Derins veiksmus, kad nesistum-dytų pečiais.

Kaip viskas paprasta atrodo vakarykščiam zekui. Kai apie tai prasitariau Cinčiai, jo veide išnyko sveikuolio šypsena.

- Turėsime būti nagli, be jokių „palauk" smaugti kiekvieną. Aš pats esu pasiruošęs užversti bet kokį saiga-149

ką, jei jis bandys šokti. Kaip save pastatysime į vietą, taip ir kiti su mumis elgsis. Ko taip žiūri?.. Bene bijai?

- Ko aš turiu bijoti? Į save panašių?

- Teisingai. Pradžiai tau duosime jaunimo. Užsiimsi tačkomis. Išpirkos ir taip toliau. Pastovėsi už bachuriukų, taip sakant, kad galva matytųsi, o visa kita - mano reikalas. Taip pamažu ir įsisuksi į gyvenimą. Tik man tas Aizeris nepatinka.

- Kodėl?

- Riejasi su Maklia kaip durakai.

- Bet tą vakarą kavinėje normaliai...

- Jo, vieną normaliai, tris - ant peilių. Ir kad būtų dėl ko! Aizeris negali atleisti, kad Makleris mus visus vadina žydšaudžių palikuonimis. Vadina taip ir dantį griežia, o Aizeris akis kabina: aš nešaudžiau!.. Mano tėvas irgi!

v

- Na ir kas? Šaudė nešaudė, prietrankos.

- Tas ir yra, kad Aizerio tėvas - ne avinėlis. Karo metais tarnavo kažkokiame batalione. Paveikslavosi prie duobių. Sako, kad ir Lietūkio garaže lakstė su šlanga. Taigi net pravardę Aizeris ne kas kitas, o Maklia jam ir prilipdė.

- Na ir kam visa tai pasakoji?

- Tu berods gerai sutari su Aizeriu?

- Normaliai. Bent nesipjauname, kaip jis su Maklia.

- Makleris bijo dėl kolektyvo nuotaikų. Jei tu jo pusėje...

- Aš tavo pusėje. Man tie kiti asilai nerūpi.

-Neabejojau, kad šitaip atsakysi, - linktelėjo Čičinskas. - Be reikalo Makleris šika į kelnes. Ir apskritai tau, Žilas, pasakysiu: Kaunas - patriotų ir idiotų miestas, bet jie viens nuo kito menkai skiriasi.

- Dar ir banditų, - pridūriau.

- Na, apie save gerai arba nieko.

150

Džipas pajudėjo nuo kavinės. Tik tada Cinčia prisiminė, jog aš prašiausi kažkur nuvežamas. Nupasakojau kelią iki sodybos.

- Ką? Kokią kaimietę turi įsitaisęs?

- Panašiai. Noriu pamatyti, ir tiek.

- Pamatyti? O koks tolkas - pamatyti?

- O tau kas? - zirztelėjau. - Jei nesunku, nuvežk, turėčiau taksui pinigų - kitas reikalas.

- Neturi pinigų? Tai ko nieko nesakai? Nuo šiol mano kišenė - tavo kišenė. Be to, gerą chatą su Maklia tau pramušime. Galėsi parsivesti kokią moterį dėl jaukumo.

Bet tokią, kad liežuvio nelaidytų. Pats žinai, kokie variantai ateityje šviečiasi.

Džipas brovėsi per patį centrą. Mūsų būsimą teritoriją. Činčios lokalinė zona Kaune, kur kas vakarą eis pasivaikščioti, o kartą per mėnesį pacukai papurtys Šeimos priglobtus objektus. Išsikapanojome iš senamiesčio, ir kai v

palei Neries krantinę nusidriekė apytuštė gatvė, Cinčia, užuot padidinęs greitį, ėmė šliaužti, kol galop sustojo.

- Kad nepamirščiau, - suburbėjo, traukdamas iš kišenės suglamžytus banknotus. Atskaičiavo kelis šimtus žalių, bet džipas burzgė kaip burzgęs.

- Kodėl nevažiuoji?

- Palauk!

Činčia žvelgė į priekį ir štai vos pastebimai nusišypsojo. Išsidrėbė sėdynėje, lyg priešais jį būtų buvęs didžiulis ekranas. Tolumoje, gatvės pakraštyje, juodavo būrelis žmonių. Su gėlių krepšeliais ir vainikais. Stumdėsi, rikiavosi į dvi eiles. Laidotuvių procesija. Ant katafalko nešikai užkėlė karstą. Saulėje suspindo varinės triūbos.

- Matai?

- Ką?

- Laidotuvės.

151

- Laidotuvės, na ir kas?

- Nieko, - šypsojosi Činčia, bet toji šypsena, pasirodė man, buvo priverstinė, spaudžiama kažkokios slėpingos jėgos, tūnančios šiame rambiame vyre. - Nepatinka man laidotuvės. Nykus vaizdas, ar ne?

Jis įjungė pavarą, ir džipas liuoktelėjo į priekį. Lėtai priartėjo prie procesijos. Aplenkė ją.

- Gražu, kai vaikai neša krepšelius, ar ne? Kaip angeliukai. Tą mergaitę ant šaligatvio matei?

Atsigręžiau per petį. Mergaitė laikė velionio portretą.

Tikėjausi išvysti seną, gyvenimo nunešiotą veidą, tačiau...

- Eik tu sau!

Cinčia suskato krapštytis su automagnetola. Nepakeldamas galvos karktelėjo:

- Jo, jo, tavo gydytojukas! Teko ištaisyti tavo klaidą.

Sunkiai, oi, kaip sunkiai prie jo priėjau, tu net neįsivaizduoji. Užtat Raklevičius davolnas.

- Nepasakok, nieko nenoriu žinoti.

Cinčia reikšmingai vyptelėjo. Piktdžiugiškai burzgė

džipas. Autostrada ir saulės diskas, visai nepanašus į futbolo kamuolį. Šviesulys, kurio nebemato mirusieji. „ .

- Tai manai... jį buvo būtina pakloti?

Činčia gyvai žvilgtelėjo:

- Jo, be bazarų! Pinigų tas čiuvakas prilaikė. Ir ne žąsinas koks. Kasėsi iki Raklės, tiktai taip! Dabar ir mums bus laisviau kvėpuoti.

Ką gi, pagalvojau, aš suteikiau šansą, jis juo nepasinaudojo. Išbraukiame iš sąrašo. Kaunas dvejojančių nemėgsta. Kažin - šitame akmenyne daugiau gimsta žmonių

ar miršta? Su banditais viskas aišku. Net po pasaulinio tvano, kai Kauno pilies griuvėsiuose trokš vandenynų žuvys, tikiu, kad horizonte išnirs mersas, o jo lauks kitas, prie griuvėsių, pilnas tokių pat niaurių tipų kaip Cinčia.

152

Žvilgsnis iš portreto stebėjo mane. Mačiau jį siūbuo-jantį nuo debesies iki asfalto. Čičinsko brangaus laikrodžio stikliuke. Mobiliojo telefono ekranėlyje. Ko jis taip

v

įstrigo? Veidas kaip veidas. Šimtai tokių kasdien praplaukia pro akis ir išsitrina iš atminties.

Susigūžiau. Darėsi šalta, nors vėjas pro lekiančio džipo langą šniojo šiltais gūsiais. Cinčia niūniavo sau viena ausimi klausydamas pro garsiakalbius srūvančios skystutės melodijos: „Egle, mano sese, mudviejų dalia..."

Aš visada prisiminsiu tą mergaitę su portretu rankoje.

y

- O gal gėlių, Žilas, reikėjo?

- N e , kam tos gėlės...

- Gal ir taip.

Vainikai. Krepšeliai. Triūbų varis. Rodos, buvo daug rožių.

Kratydamas procesijos vaizdą galvoje, jaučiau, kaip kraujo šiluma, paskutiniai jo likučiai suteka nelyg į sandarų indą, nuo vėsos pašiurpsta riešo plaukeliai. Kartą esu kažką panašaus patyręs. Gal net internate, po pirmos vagystės, ar tada, kai inkasatorių apiplėšimai atėmė ramybę.

Po šūvio į milicininką... Nebepamenu. Liūdniausia, kad ilgi kalėjimo metai neišblėsino šitų prisiminimų, niekur nuo jų nepabėgsi.

Baksteliu Cinčiai rodydamas į lauko keliuką, kuris tarsi gelsva, saulėje suskrebusi gyvatė šokčioja per žalias kalvas. Visureigis įsibėgėja. Dulkių tumulai kyla iš po ratų. Sodybos kiemas, jame džipas. Toks pat juodas kaip ir mūsiškis.

Kokios tylios ir žvaigždėtos čia naktys! Ir upė, jos rami tėkmė, kurioje atsispindi galaktikos didybė, kelia man ilgesį. O mieste... Regis, karo nėra, bet įtampa tarsi 153

po bombardavimo. Nematomo fronto linijomis suraižytas miestas. Kiekvienos atakos tikslas - svetimus pinigus perdėti į savo kišenę.

- Kas ten toks varinėja?

Džipas išniro priešais sodybos vartus. Kiemo gilumoje, prisidengęs delnu akis, dimbinėjo ponas Gedrimas.

Juodi ūsiukai žvilgėjo saulėje. Tokio pat plauko šuva, įsispyręs visomis keturiomis, lojo iki užkimimo. Nekenčiu šunų - pajutau tai šią akimirką. Iššieptos gelsvos iltys, putoti nasrai ir aršus skalijimas pasitiko mūsų džipą, kuris su kieme stovėjusiuoju artrodė tarsi broliai dvyniai. Ta

čiau ponas Gedrimas mane nužvelgė anaiptol ne kaip brolį. Užsidėjo saulės akinius. Pasipūtėliškai įsisprendė į

šonus. Cinčia sukikeno:

- Kas tas toks žąsinas? Gal duoti į galvą?

Perliejau jį žvilgsniu: nesikišk!

Sodybos šeimininkas pasišaukė šunį. Nėrė jam antkaklį, be jausmo pro juodus akinių stiklus stebėdamas mane, lipantį iš džipo.

- Labas! Atvažiavau atsiprašyti už visus nemalonumus, kuriuos, galimas daiktas, patyrėte per mane. Įvyko nesusipratimas...

- Ko atvažiavai? Ko?..

Suva urzgė be perstojo. Gavau luktelti, kol tą žvėrį, siekiantį man iki juosmens, uždarė į pirtelę. Tada sugrįžęs metė man švenčiausią kaltinimą:

- O ko vogei tą karvę? Ko? Nėra kur akių prieš visą kaimą dėti!

Sumišęs apsižvalgiau. Nejau tik man vienam toji istorija atrodo absurdiška? Bet ne. Cinčia visa burna šypsojo.

Pažįstu tą šypseną. Visuomet taip plačiai išsišiepia, kai ketina kam nors trenkti į snukį.

154

- Nevogiau aš tos karvės, ji pati į daržą atsivilko, -

bandžiau teisintis, bet pastebėjęs, kaip ponas Gedrimas persikreipė iš nepasitikėjimo, numojau ranka: - Tiek jau to, galvok ką nori, man vienodai rodo.

- O kodėl nuslėpei, kad tu tik tik iš kalėjimo? Kodėl?..

Tas jo garsiai tariamas „kodėl?" skambėjo kaip nepaneigiamas argumentas. Mano paskutiniai nervų likučiai išlakstė į druzgus. Norėjau be piktumo išsiskirti. Taikiai ir be priekaištų. Bet, matyt, mano veislės žmonėms tokios akimirkos būna itin retos. Ponas Gedrimas pasitaisė saulės akinius. Ilgi talentingo žmogaus pirštai. Žirniukų karalius. Verslininkas, iš aukšto žiūrintis į visuomenės padugnę.

- Kodėl? - pakartojo jis skėstelėdamas rankomis.

- Nenoriu prisiminti tos vietos, negi neaišku? Menka garbė - iš kalėjimo. Mano daiktai... čia liko šis bei tas.

Atvažiavau pasiimti.

Prisimerkiau nuo lango blykstelėjimo. Jis sugavo saulės atšvaitą, bet mano akys dar anksčiau pastebėjo moters ranką. Ligita. Ji skubiai, nerodydama veido uždarė langą.

Baimė ar drovumas ją verčia užsisklęsti? Juk nepasibu

čiavome nė karto. Nemoku bučiuotis. Gal ir nemėgstu. Visada apie ją galvojau kaip apie nesibučiuojančią moterį.

Gedrimas sustingo it statula.

- Tavo daiktai troboje, tuoj atnešiu.

- Aš pats!

- Tai jau ne...

Velnias! Pamatyti Ligitą, dėl ko daugiau čia atvažiavau! Įsikišo Činčia. Trumpai drūtai tarė:

- Ką čia vystupalmi, briedi? Pasakė pats - vadinasi, pats.

Mano žingsniai. Dulkės virš aslos. Saulėje įšilusios grindlentės. Jaukus kvapas.

155

- Ligita!..

Už durų subrazdėjo. Kažkas nukrito. Dusliai bilstelėjo - ir tyla. Atsargiai dirstelėjau į kambarį, kuriam netolimoje ateityje numatyta pavirsti svetaine. Ligita stovėjo nusigręžusi į langą, vis tampė golfo apykaklę.

- Ei! Labas! - pasakiau ir nutilau it koks mulkis. Paprasta paaiškinti - jos akis slėpė juodi akiniai, o nieko labiau už jas ir netroškau pamatyti. - Ligita...

Ji atrodė nenatūraliai išblyškusi. Be to, su akiniais nuo saulės tamsiame kambaryje!

- Eik iš čia, jis bet kada gali pasirodyti, - tarė, valdingai sunerdama rankas ant krūtinės, bet balsas virpėjo.

Džiugi būsimo susitikimo nuojauta ištirpo. Prieš mane stovėjo bejėgė ir...

- Nusiimk akinius, Ligita. Kas čia per kvailos mados.

- Išeik, prašau tave.

Žengiau, ir ji tarsi ko išsigandusi nusiėmė akinius.

Mėlyni paakiai. Liūdnas žvilgsnis.

- Na ką? Patenkintas?

Sustingau vietoje:

- Jis - ką? Vėl tave mušė?

- Tavo krepšys ten, prie krosnies. Pasiimk ir nešdinkis.

- Aš su juo pakalbėsiu.

- Tik pabandyk!

Nesusigaudžiau - maldaujamai ar grasinamai ji riktelėjo, tačiau mano širdyje dėjosi keisti dalykai. Stoviu su-stabarėjęs, o mus skiria kone žingsnio atstumas. Ir tas žingsnis - visas mano gyvenimas. Taip norėčiau savo grubiomis rankomis apkabinti ją. Atrodė, dar niekada nebuvau taip arti to žmogaus, kuriam labiausiai troškau padėti.

- Išeik, - tyliai, bet atkakliai pakartojo Ligita. - Tai mano gyvenimas, mano! Supranti?

156

Krepšį radau ten, kur ir sakė - prie krosnies. Lengva ranka galėjau nušveisti jį į pakrūmę - nieko vertingo. O

ponas Gedrimas, matyt, intuityviai pajutęs, kad aš, pranykęs troboje, kėsinuosi į kur kas didesnę nuosavybę nei mano menka manta, įstraksėjo sudilgęs nuo įtarimo:

- Na, viską radai? Tai ko lauki?

Trumpas tiesus smūgis į smakrą - ir plestelėtų ant užpakalio. Ten, už staktos, styro juodkriaunis peilis. Ilgam prisimintų šitas įžūlias savo manieras, kai uja mane it šunį. Bet ne, tariu sau, stop! Jis čia šeimininkas. Sodybos, Ligitos ir mano. Jo pusėje įstatymas, o mano - pyktis, kas blogiausia ir begali būti. Niekas nesuprastų. Nei prokurorai, nei advokatai. Netgi Cinčiai pasirodyčiau eilinis emocinis kvailys, kokių zonoje pilna. Vieną zoną keičia kita, jos taisyklių nepažįstu, todėl stveriu savąjį krepšį murmėdamas:

- Taip, viskas gerai. Čia mano visi daiktai.

Gedrimas traukiasi į šoną. Negaliu nė pagalvoti, kad jis gali laikyti savo glėbyje tokią trapią būtybę kaip Ligita. Kur kas paprasčiau įsivaizduoti, kaip jis puolė ją iškė-

lęs kumščius. Stai, toptelėjo, tau ir viena aplinkybių, kad įvykdytum naują nusikaltimą.

- Nu ir ką tas briedis? - klausė Cinčia, kai įlipau į

džipą. - Labai jau jis čia šustras! Juk veltui jam arei, o žiūri kaip į gyvulį, kuris nedavė jokios naudos. O ta karvė?.. Tują tikrai vogei?.. Na na!.. Juokauju!

Lange atsirado kažin kas gyvas. Ligita. Ji buvo be akinių, ir jos žvilgsnis skendėjo tamsiose akiduobėse. Nebuvau tikras, kad ji žiūrėjo į mane, vėl tapusį tuo, kuo visada ir buvau - pabaisa, stačia galva neriančia į savąjį

pragarą.

157

* # #

Pamenu, kartą zonoje, slankiodamas be jokio tikslo, išgirdau piktus keiksmus. Jie sklido iš už pirties kampo.

Rusiškas „matas" griaudėjo taip tūžmiai, lyg mažų ma

žiausiai jau vienas lavonas būtų gulėjęs po zekelių kojomis. Neiškenčiau nedirstelėjęs. Ką gi, jokio kriminalo. Du piemengaliai, regis, prieš mėnesį atsiradę zonoje, pūtėsi viens prieš kitą it rupūžės ir laidėsi rinktiniais kalinių

keiksmažodžiais. O pozos! Ranka tai iškelta, tai kišenėje.

Snukeliai pikti pikti. Repetavo. Kaip kempinės sugėrę blogiausias zonos gyventojų manieras, šlifavo jas iki savojo tobulumo. Kai tai suvokiau, užsikrėčiau piktjuokiu.

Tą epizodą prisiminiau, kai prieš mane išsirikiavo Šeimos jaunimas. Trys man pavaldūs snukeliai. Labiau įžūlūs nei pikti. Keikėsi tyliai, bet viens per kitą, kaip ir zonoje. Su treningais. Čia jau jų uniforma. Visi nusikirpę taip trumpai, kad, gerėliau įsižiūrėjus, prieš saulę persi-

šviestų smegenys. Žinoma, jeigu jas turėjo.

Jie sėdėjo išsiskėtę odinėje sofoje ir varstė mane žvilgsniais. Buvo atėję į svečius. Keturių kambarių butas.

Lubos aukštos, kaip ir visuose senamiesčio namuose.

Makleris kilniaširdiškai mane čia įleido, atėmęs iš kažkokio verslininko. Galima sakyti - iš bankrutavusio versli-nmko. Mat šis visai nerimtai žiūrėjo į Cinčią. Nesusigaudė pilietis, kad Raklevičius nurašė jo firmą į mūsų Šeimos balansą, todėl, smagiai pasiuntęs į vieną vietą mūsų žmones, pats sau išsikasė duobę. Aizeris ir Cinčia to ir telaukė: Su trenksmais atgriuvo į kontorą, mirtinai išgąsdino ir užsmaugė iki galo: butas, automobilis, šiek tiek grynų...

Kitas, pastovesnis, pinigų šaltinis - automobilių vagystės. Sita trijulė buvo pasiryžusi Šeimos vardu nukosėti bet kurį brangų automobilį. Makleris pasirūpins išpirka.

158

Arba atiduos į kitas rankas, nagingesnes, sugebančias perkalti numerius ir suveikti naują techninį automobilio pasą.

Aš žiūrėjau įjuos, jie - į mane. Atsivilko susipažinti su savo bosu. Ką jiems galiu nurodinėti? Eikite ir vokite, vaikai mieli. Viskas atrodė nerimta. Treningai ir tos plikės. Kauno bastardai. Nesantuokiniai nusigyvenusio karaliaus ir moters iš Nuodėmės gatvės sūnūs. Akyse - šalti žiburiukai. Noras kuo greičiau prisikimšti kišenes pinigų

ir kokiame bare pasisklaidyti, retkarčiais sušnypščiant:

„Mes iš Činčios Šeimos! Tau ką?.. Kas nors nepatinka?"

Langas buvo pravertas. Laisvės alėja traukiančių

miestelėnų automobiliai buvo sustatyti kažkur netoliese.

Mašinvagiai tupėjo ant sofos. Jų galvoje pasileisdavo varikliai ir nutildavo. O mane labiau jaudino karšto valgio kvapas, sklindantis iš anapus alėjos stovinčios kavinės, ir taikūs balsai, sumišę su liepų šlamėjimu. Stogai baigė

užgrobti paskutinį lopinėlį žydrynės. Bus lietus, nuplaus dulkes.

Atsitraukiau nuo lango. Ta pati Laisvės alėja, o tarsi kitame mieste.

- Na ką su jumis bazarinti? Pasėdėjote ir eikite. Kirs-kite tačkas, tik į Slabodkę nosies nekiškite. Supratote?

Tie sužiuro. Vienas paklausė:

- O garažas?.. Kur mes jas dėsime pakirte?

- Eikite ir išsinuomokite, tariau. - Laikraščiuose pilna skelbimų. Pinigų pradžiai gavote, tad ir sukitės. Po kiekvienos nukirstos mašinos susisieksite su manimi. Geriau kur nors mieste, ir telefonu nieko nekalbate. Paskui kaip tarėmės - pusė navaro jums.

Pacukai įniko klausinėti. O iš kur jiems žinoti, kokia ta pusė?.. O jeigu mentai, ar kas atmazins? O jei kitos Šeimos banditai užlauš?

159

- Jūs dirbate po musų priedanga, todėl visa kita - mūsų rūpestis.

Dievaži, įsiskaudėjo galva. Cinčia trokšta veiklos.

Rimtos veiklos. Kad jo vardą kiti banditai minėtų su baime ir pagarba. Sita pacukų gauja neabejotinai užsiraus ant kitų Seimų torpedų. Paims kokio verslininko automobilį, kuris moka už stogą kitai gaujai, ir prasidės.

- Na ką, gana sėdėti. Subinėj dantys išdygs. Varykite dirbti. Veikite apgalvotai, kruopščiai viską suplanuokite, kad kuo mažiau rizikos... Bus problemų, tada ir spręsime, ko čia spėlioti.

Jie pakilo. Išsinešdino nepatenkinti pokalbiu. Matyt, turėjau malti liežuviu piešdamas gražią ateitį. Mersai, panos, vilos ir restoranai. Saldus gyvenimas, kur susilieja spaustuvės dažais kvepiantys doleriai ir tykus galingo variklio birzgimas. Ir nieko nepasakoti apie geležį primenantį kraujo skonį. Susibūrė banditų gauja ir ilgai bei laimingai gyveno. Taip nebūna. Jei ant sofos būtų sėdėjusios kandidatės į palydoves, tada velniai žino kokių abrakadabrų būtų buvę galima priskiesti.

Paltusas tamposi su kekšėmis. Sakė, kai papuls gera, pirmu reisiuku užveš man. Vos dešimt sijonuotų bitelių

Paltuso avilyje, bet Cinčia gyrė - per mėnesį kelis gabalus v

į Šeimos kasą įnešė.

Kasą valdo Makleris. Apsukrus. Tamsūs bizneliai.

Cigarečių ir spirito kontrabanda. Objektų saugojimas, pasak jo - vaikų žaidimai, bet geriausias būdas Seimai užsivaryti raumenis.

Aizeris auklėja Šeimos torpedas. Namo rūsys, kuriame buvo susikirtusios mano likimo linijos, virto sporto sale. Treniruojasi keli, kumščiais ir keliais tvatydami viens kitą. Pratinasi prie skausmo ir kaupia įžūlumą. Na nieko, zonoje jiems tai išeis tikrai į naudą. O štai Aizeris 160

prasitarė, kad surado vieną vyruką, buvusį afganą. Rimta paspirtis Seimai. Ima optinį ir į musę už šimtro metrų kala nė nemirktelėdamas. Nenorėčiau aš būti toji musė. Ir apskritai kartais atrodo, jog geriau ant šūdo, vadinamo gyvenimu, tupėti ir mirksėti nei vaidentis pagrindinėse Kauno mafijos scenose.

Tokioje vietoje derėtų sušukti: kito kelio nėra! Žinoma, yra, tačiau jį įsivaizduoju taip miglotai, kad tingiu ir pirštą pajudinti. Iš viso tingiu gyventi. Nebemoku kitaip.

Stengiuosi kuo mažiau domėtis banditiškais reikalais, ta

čiau vos nugirdau apie dar vieną gudrų ir pavykusį taktinį

Činčios ėjimą, savaime sukilo garbėtrošką žadinančios mintys. Tačiau kitu laiku, kai būnu vienas, o į Laisvės alėją atitykina vakaro tyla, spoksau pro prestižinio buto langą į niekur neskubančius praeivius tarsi iš naujo savo kalėjimo. Kyla noras įsimaišyti į minią, patraukti kartu su ja, įsigyventi joje ir išnykti, tačiau viduje kirba didelis įtarimas, kad taip niekada neatsitiks. Taiki banda visados baidosi vilko.

* * *

Ligita nekėlė ragelio. Skambindavau senu numeriu, kadais aptiktu laikraščio skelbimų skiltyje po tekstu: „Sodybai prižiūrėti reikalingas vienišas žmogus". Apsišarvavęs kantrybe, miesto telefonų knygoje susiradau jos numerį, o kartu ir adresą. Iškęsdavau iki pusiaudienio. Paskui atsidurdavau kitoje gatvės pusėje priešais blokinį namą, kuriame gyveno ji, mano ramybę sutrypusi moteris. Ir taip kasdien po kelias valandas sėdėdavau automobilyje, tarsi apuokas pro užtemdytus forduko stiklus spoksodamas į

namo langus.

11. 1310

161

Praalkęs nuvilkdavau kojas į šalimais esančią kavinę.

Pasirinkdavau vietelę lauke po skėčiu ir vėl dirsčiodavau į

kitapus gatvės. Varginantis ir, galima sakyti, betikslis užsiėmimas. Dažnai kildavo pagunda mirtinai nusilakti, tačiau gerdavau kavą, sultis ir mineralinį. Baiminausi, kad štai štai ji pasirodys gatvėje, aš prieisiu, o man iš burnos lyg garas žiemą versis alkoholio kvapas. Juk pamanys: visiškas degeneratas, vapa kažkokias nesąmones... Nors ką aš jai pasakyčiau, jei ūmai prieš mane išnirtų ji - ne kažin kokia gražuolė, bet kupina švelnumo ir žavesio būtybė?

Ėėė...aaa, gal važiuojam... ė... kur pavakarieniauti? O ji: kvailas tu, aš juk ištekėjusi. Taip mane pastatytų į vietą, vėl nustumtų į kitą gatvės pusę, ir mūsų keliai nebesusieitų.

Cinčia tvirtina, kad man nesaugu vienam trainiotis po Kauną. Buvo keletas susidūrimų su miesto banditėliais.

Įsimintiniausias, kai į mūsų saugomą objektą atvažiavo apie paskutinius persitvarkymus Laisvės alėjoje negirdėję reketininkai. Tam, kuris labiausiai reiškėsi - garsiai kai-bėjo ir keikėsi, Cinčia peršovė koją, kitus šiaip suspardė

Aizerio treniruoti jaunikliai. Gatvėje, tiesiog praeivių akivaizdoje. Aizerio mašinos kapotas liko įlenktas ir patam-savęs nuo kraujo. Vienam, kuris nesusigriebė pabėgti, liepė

nuplauti. Šlakstė čia pat stovėjusiame kioske nusipirktu vandeniu ir dar labiau išterliojo.

Makleris patrako - ne už tai, kad snukius banditėliams supartalino, o kad tyčiojamės, - šitaip galime susilaukti atsakymo. Todėl nesaugu bet kur valkiotis. Bet aš

dėl to nesijaudinu. Manęs ten nebuvo, o eilinės torpedos nežino, kad aš Činčios žmogus. Maniškiai nuvarinėja ma

šinas, o Makleriui labiau nei man patinka derėtis su automobilių savininkais dėl išpirkos. Strateguoja, kur susitikti, kaip kartais per žioplumą neįkišti galvos į policijos nas-162

rus. O aš kaip šešėlis, Činčios šešėlis, plavinėju iš vieno kampo į kitą ir apie nieką tiek daug negalvoju, kaip apie Ligitą. Liguistai jos ilgiuosi.

Buvo šeštadienis, ir aš iškart užsiėmiau patogiausią staliuką lauko kavinėje priešais Ligitos daugiabutį. Pasiruošiau lavinti sadomazochistinį polinkį stebėti tuščius langus. Ko gero, jie gyvena toje sodyboje. Miega ir mylisi.

Pusryčiams - daržovių salotos, vakare - vynas. Per pačią kaitrą kartu pliuškenasi upėje. Aplink nė gyvos dvasios, galbūt maudosi nuogi. Galbūt jis išsiskyrė su savąja meiluže ir nustojo Ligitą lupęs. Gyvena santarvėje, tik aš seno plėšrūno akimis spyksau į svetimus langus. Liūdna nuojauta. Kažkas negrįžtamai prarasta. Tokiems kaip aš

gyvenimas - vien praradimai.

- Laba diena! Jums kaip visada?

v

Padavėja turi talentą užklupti mane netikėtai. Šypsosi kaip geram pažįstamui. Nutuokia, kad ilgai matys mano niaukų veidą skėčio šešėlyje.

- Taip, kavos ir mineralinio. Paskui dar ką nors sugalvosiu.

Už nugaros dunkso dviaukščio pastato siena. Neseniai kone atsitiktinai ant jos pastebėjau užrašą: „Deltuva".

Juk man, spoksančiam į kitoje gatvės pusėje stovintį daugiabutį, nėra kada gręžiotis.

Pakanka prisimerkti, ir matau, kaip su trenksmu atsilapoja langas. Tuntas balandžių šauna į dangų. Ant visos gatvės ir mano kraujyje pasklinda: gelbėkite, užmuš!.. Ligitos riksmas. Aš spriegiu laiptais aukštyn, griūvu vidun su visomis durimis ir smūgis po smūgio pakertu jos skriaudiką. Išnešu ant rankų ją į gatvę. Minia ploja. Pypsi pravažiuojančios mašinos. Policininkai kaltai murma: atleisk, nespėjome, maladiec...

163

O gal nueit, užkišti kokį raštelį už durų? Na taip, sėdėjęs. Be sąžinės, bet įsimylėjęs. O kai taip atsitinka, viskas, kas buvo anksčiau - nesiskaito. Taip, nesiskaito.

Įsimylėjęs žmogus pradeda kitą gyvenimą. Netgi tokia atmata kaip aš.

Pirmame aukšte buvo įsikūrusi parduotuvė. Drabužiai iš vokiškų katalogų. Kilimai ir buitinė technika. Nuobodų

sėdėjimą pagyvindavo tai įsmunkantys parduotuvėn, tai iš

jos išeinantys žmonės. Nulydėdamas juos akimis, tarsi atsidaviau nerūpestingai savaitgalio nuotaikai. Gatve atriedėjo raudonas „Chrysler Eagle". Kartą jau mačiau šį sportinį

automobilį stovintį šalia įėjimo į pastatą. Saulius, tas pats man keistą susidomėjimą keliantis veikėjas, palypėdavo laipteliais ir dingdavo už durų. Paskui jį ir gunktelėjęs akiniuotis. Draugai ar verslo partneriai? Et, nesvarbu.

Nužvelgiau prie šaligatvio surikiuotas mašinas. Nuplautos, šventiškai spindinčios, tokiomis nors vestuvininkus vežiok. Bet ir anas, sportinis, visai nieko. Smagu būtų

tokiu monstru iki Kauno marių nulėkti. Bagažinėje - šampanas, šalia - upės vėsa dvelkianti Ligita. Jaudinanti ir paslaptinga, kokios esti moterys, atsidūrusios greta joms patinkančių vyrų. Ir tylinti. Viltingai tylinti.

Vaizdas gatvėje pasikeitė. Į mano stebimo namo kiemą nunėrė mėlyna „Audi 100". Netrukus iš ten išlindo kaž-

koks tipas. Sportinė kepuraitė užmaukšlinta ant akių. Žengė per gatvę neskubėdamas, tarsi ką pametęs. Apsidairė.

Na taip! Hansas, vienas iš maniškių mašinvagių. Kaip jis susigaudę, kad aš čia? Bet ne, prašoviau - ne aš jam rūpiu. Ir į mano kledarą forduką dėmesio nekreipia. Pasuko prie sportinio automobilio.

Akimoju suvokiau - ruošiasi kirsti! Lyg išgirdęs, apie ką svajoja jo bosas! Asilas. Baigsis mano ramūs pasisėdėjimai priešais Ligitos langus.

164

Hansas šaltakraujiškai truktelėjo už durelių rankenos.

Neatsidaro. Tada iš kišenės išsiėmė visraktį. Žmonės zylioja aplink, o jis ramiausiai treškina automobilio spynelę.

Gatava. Jau lips į vidų, bet galutinai atsitokėjęs, pašokau ir surikau iš vietos:

- Nelįsk! Pasitrauk nuo mašinos!

Prošal skubėjusi padavėja stabtelėjo. Kai kurie sėdintieji prie gretimų staliukų sužiuro į gatvę.

- Tau sakau, tau!.. - iš visų jėgų riktelėjau. - Dink iš

čia, kol į galvą negavai.

Hansas piktai įsispitrino į mane. Atpažinęs sutirtėjo iš

nervų. Ničnieko nesuvokia - juokais grasinu ar protas pasimaišė. Bet reikalas sugadintas. Šastelėjo į kitą gatvės pusę, amerikietiško automobilio dureles palikęs praviras.

Kavinės lankytojai vis dar dairėsi, nesuprasdami, ko aš sklaidausi ir rėkauju visa gerkle.

- Vagys, - paaiškinau, - norėjo mašiną nuvaryti. Visai sunaglėjo! Vidury dienos! Pasaulio pabaiga, kur žiūri policija?!

Jie, regis, nė nenustebo. Netrukus ir vėl kas juokėsi, kas atsidėjęs dorojo savo pietus. Vagys gatvėje? Tai juk Kauno kasdienybė, kalbėjo jų atsainios manieros ir žvilgsniai.

Gatvė vėl pasidarė jauki, lyg koks savas uždaras kiemas. „Audinė" dingo už posūkio. Prie sportinio automobilio atsirado tas pats ilgšis su akiniais. Pakraipė galvą ir uždarė išlaužtas dureles.

Vos nukreipiau žvilgsnį vėl į sankryžą, tarytum kas varpais suskambino. Juodas džipas, o už vairo pats Gedrimas. Tas blyškus veidas šalia, be jokios abejonės, tai ji...

- Atsiprašau.

Dirstelėjau - padavėja.

165

- Kas yra?

- Jus kviečia tos mašinos, kurią ką tik norėjo pavogti, savininkas.

Džipas dingo už namo kampo. Jei Gedrimas atgal išdardės vienas, tada...

- Savininkas prašė, kad jūs prieitumėte.

Tai įkyri!

- Apsieis, man nėr kada vaikščioti.

Tada atžygiavo tas ilgšis. Ne, jis nebuvo liesas. Proporcingai sudėtas, akiniai jo išvaizdą darė inteligentišką.

Kreipėsi mandagiai:

- Pone, gal malonėtumėte užeiti į kavinę? Prašyčiau.

Pone! Užeiti, prieiti, kas čia jiems pasidarė?

- Pasakiau - nėr kada.

- Bet jus kviečia...

- A man pofik, kas mane kviečia.

Sėdėjau kaip ant adatų, bet džipas nesirodė. Užuolaidos trečiame aukšte nė nesujudėjo. Juk paprastai, grįžus po ilgesnės pertraukos į namus, atidaromi langai, kad įeitų

šviežio oro.

- Tai neužeisite?

Nusiminęs tonas.

- Atsiknisk, gerai?

Prisidegiau cigaretę. Paliečiau piršto galu antakį. Sugijo, randas vos užčiuopiamas. Nepalyginsi su tuo, kurs atsirado širdyje. Nors velniai žino - myliu aš ją ar šiaip einu iš proto. Niekuomet nieko nemylėjau. Jokios patirties. Gyvuliški kraujo tvinksniai ausyse. Lyg darant ypatingą nusikaltimą.

- Šitas? - išgirdau už nugaros. - Tai ką, nemoki žmoniškai susišnekėti?

Vėl sudirgau. O dar cigaretė, kad ją kur galas, užgeso.

Pakėliau galvą. Akiniuotis, o šalia jo - Saulius. Šypsosi, 166

bet žvilgsnis toks skvarbus, kad neištvėręs nusukau akis.

Spragtelėjo žiebtuvėlis. Liepsnelė atkeliavo prie cigaretės galiuko.

- Ačiū!

- Ale į sveikatą!- Ir jau ne taip garsiai: - Tu pastebėjai tą barabaną?

- Kokį dar barabaną?

- Na kur prie mano mašinos lindo.

- Palikite mane ramybėje, gerai?

- Nepaliksime, - atsiliepė jis geraširdiškai. - Noriu susipažinti, bet visų pirma, aišku, padėkoti, kad nubaidėt vagį. Paprastai mes, lietuviai, džiaugiamės, kai kitą nelaimė ištinka. Gerų žmonių šiais laikais mažai. - Jis ištiesė

delną: - Saulius.

Apsimečiau, kad šis vardas man negirdėtas, murmtelėjau savąjį ir abejingai paspaudžiau jam ranką. Jei kas gali sumaišyti visas mano kortas, tai tik šitie du įkyruoliai. Išgelbėto automobilio savininkas pakvietė prie savo staliuko, kuris dunksojo kavinės gilumoje, tačiau aš papurčiau galvą:

- Kitą kartą, gerai? Laukiu vieno žmogaus.

- Ne bėda, Arvydai. Mes galime ir čia prisėsti. Grynu oru pakvėpuoti. Konjakėlio gal, po šimtą?..

- Aš negeriu.

- Pastebėjau. Aš irgi negeriu. Bet tokia proga... O gal aš tau kaip nors kitaip, taip sakant, svariau galiu atsilyginti? Dirbi kur nors?

- Ne.

- Tai iš ko gyveni?

Buvau užkluptas netikėtai. Regis, jo įdėmios akys kiaurai skaitė mano mintis. Vienas iš tų, kurie braižėsi aplink jo automobilį...

167

- O iš ko visi kiti bedarbiai gyvena?

- Vis vien ką nors dirba. Kas krepšelius pina, kas krepšelius nuo kapų vagia. Sukasi kaip išmano. - Jis patylėjo, supratęs, kad toks kandumas man nepatinka. - Galė

čiau pasiūlyti ką nors rimtesnio, jei nori.

- Būtent?

Iš tikro man rūpėjo tik tiedu negyvi langai ir tuščias įvažiavimas į kiemą anapus gatvės, kurią retkarčiais užstodavo platūs pašnekovo pečiai.

- Na, kad ir vairuotoju... Arba galiu pažįstamus verslininkus pakalbinti, gal ko įdomesnio rastume. O gal šiaip galiu tave finansiškai paremti? Taip sakant, premija?

- Premija? - pavyko šyptelti. - Ne pats geriausias įprotis, vos kas, mokėti... Netruksi bankrutuoti.

- Aš daug blogų įpročių turiu. Kiti tokie blogi, kad įstatymais virto.

- Būtent?

Jis vienas pats sau nusijuokė.

- Nemokėti tiems, kas prašo atėję iš gatvės. Todėl man iki bankroto toli, oi kaip toli. Bet tau, brolau, norė

čiau atsidėkoti...

Nesąmoningai žvilgtelėjęs į akiniuotį, jo švarko kraštui prasiskleidus, išvydau pistoleto dėklą. Vien iš rankenos kraščiuko spėjau:

- „Beretta"?

Akiniuotis kiek sumišęs pasitaisė švarko prasagstą.

O Saulius, lyg ir nenustebęs:

- Teisingai. Turėjai reikalų su ginklais?

Linktelėjau.

- Ir kiek atsėdėjai?

Nepavyko nuslėpti nuostabos. Saulius vėl linksmai šypsojosi:

1 6 8

- Sėdėjusius aš atskiriu, broleli. Todėl man keista, kad tu negeri. Kiti, žiūrėk, grįžta iš „kurortų" ir degtinę leidžia kaip vandenį, o tavo sąskaitos - vien vaikiški gėrimai. Sultys ir kava. Užsigrūdinęs, ne kitaip.

Stebi mane. Viską dedasi į galvą. Pastabus!

Suėmė noras pašokti ir spūdinti kuo toliau nuo to tiriamo žvilgsnio. Akiniuotis, be jokios abejonės - jo asmens sargybinis. Nepanašus nė į vieną Maklerio „apsauginį".

Anie papuoštų bet kurį kriminalinį laikraščio puslapį, o šio išvaizda kaip paprasto kontoros tarnautojo, nors laikysena kažkuo kariška, ir jis drąsiai atlaiko mano žvilgsnį.

- Man nesunku tau padėti, bet, žiūriu, šiandien nenusiteikęs, - išsitraukė kažkokią kortelę Saulius. - Mano vizitinė. Bus bėda, kreipkis, gal ką sugalvosim.

Jie pakilo ir nuėjo. Žvilgtelėjau į paliktą kortelę. Saulius Kovaldas. Prekybos namų „Deltuva" viceprezidentas.

Kitoje eilutėje - telefonų numeriai. Tik likęs vienas pajutau, koks buvau sustingęs. Žinoma, kai toks įžvalgus žmogus prisėda šalia, kyla įtarimas, jog jis daugiau žino nei sako. Bet jei ką blogo būtų girdėjęs, argi išvis veltųsi į

tokias kalbas? Turbūt rankos nespaustų, jei sužinotų, jog tai mano žmogus taikėsi nukosėti jo automobilį. Po to skambutis: mokėk arba peržegnok. Jau ketinau mintyse nusišaipyti, kaip ir daugelį kartų, jog kur dingtų nemokėjęs, bet prisiminiau jo veido išraišką. Judesius. Apgalvoti, be jokio delsimo ir atkaklūs. Pabandžiau įsivaizduoti, kaip jo veidas atrodytų išgąsčio akimirką. Bet kad ir kiek kin-kiausi į vaizduotę, nieko iš to neišėjo. Ničnieko.

- Gal bokalą alaus? - prislinko padavėja. - Juk karšta.

- Ačiū, bet man jau metas eiti. Sąskaitėlę prašau.

Nedidukas kiemas, apsuptas žalumos. Tingiai ant virvių plevėsuoja skalbiniai. Lyg staigus vėjo gūsis plūsteli 169

vaikų balsai. Už šaligatvio veša gėlės, o priėjo stovi džipas. Jis tuščias. Užverčiau galvą į trečio aukšto langus, bet juose nieko neišvydau. Laiptinė dvelkė vėsa ir ramybe.

Atrodė, visi namo gyventojai nuėję popietinio pogulio, bet lipdamas aukštyn išgirdau už durų prislopintą šneką. Po to juoką. Skambų Ligitos juoką. Jis buvo visai kitoks nei aną naktį, kai sutrikęs žiūrėjau į ją tamsiame kambaryje. Tai buvo laimingos moters juokas. Ir man pasivaideno, kad jie mato mane. Sugungusį iš jaudulio. Sūniškai alsuojantį

ir netekusį žado. Jie tuoj tuoj pratrūks kvatoti.

v

Šlykštynės.

Pasileidau laiptais atgalios. Vis gręžiojausi per petį, nors niekada taip nedarydavau. Prie laiptinės nurėškiau kažkokią geltoną gėlę. Nukulniavau greitai, net žingsnių

negirdėdamas. Vien tyliai traškančius skabomus žiedlapius.

* * *

Migdanti prieblanda. Šilta kaip pelkėje. Baro veidrodžiai atspindi kelias žmogystas, kavinės gilumoje pliuri-jančias alų. Laisvės alėja vis rečiau pražingsniuoja praeivis, ir tas pats pagūžomis. Merginų išvis nematyti. Sutemus vengia ir poroje su vaikinu pasirodyti. Po aštuntos vakaro Kaune lyg kokia komendanto valanda įsigalioja, o dabar jau netrukus ir vidurnaktis.

Beveik litrą viskio su Aizeriu susivertėme, o, žiūrėk, tupime ant aukštų kėdžių kaip špokai. Negriūvame. Bet pamažu girtumas nelyginant vandens ratilai sklaidosi po smegenis. Retkarčiais viskas aplink ima banguoti. Linksma. Betrūksta dainą užplėšti.

- Dainuoti? - krizena Aizeris. - Tai jau ne. Himną užtraukti, čto li? Arba šitą: žvanga ginklai, mafiozų pulkai į mūšį iš ryto žyyy-giuoja.

170

Bilst kumščiu į stalą. Žvilgt į mane - ne, man nejuokinga. Pateliūskuoja stiklą ir susivarvina paskutinį viskio lašelį. Tuoj akimis susiranda barmene, tarsi prie sienos prikala. Pastumia stiklą.

- Pavaryk, pupa, dar!

- I tą pačią taurę? - klausia ji.

- Gali pilti nors į slovyką, man jau pochui.

Už mūsų dūzgia pacukų kompanija. Treninguoti, tik vienas su nutįsusiu megztiniu. Ką tik šnekučiavosi apie krepšinį: Žalgiris, Žalgiris... O dabar jau kits per kitą pasigavę: Vilimas, Vilimas... Kietas? Jojo, kietas čiuvakas.

Kai žaidžia futbolą, krūmuose ginkluoti automatininkai stovi. Ką tu sakai? Rimtai? Nu jo, jo.

Aizeris kraipo šviežiai skustą galvą. Baltakiuoja jų

pusėn. Galop neištveria:

- Ką jūs ten bambate, pridurkai? Vilimas, Vilimas!..

Žvakę užsidekite ir geriau poterius sukalbėkite už jo Šeimą.

Vienas pacukas kažką įžūliai atsikerta, ir Aizeris nori stotis, bet sugriebiu už rankos:

- Sėdėk, neprasidėk...

• - Ką „neprasidėk"! Kai duosiu stružkių, su visais stiklais išeis! Mūsų taškas, o jie gąsdina mus, čto li?

Aizeris ant pamišimo ribos. Akys išvirtusios. Pasiruo

šęs trupinti kaulus. O mano galva svyra, turiu retkarčiais ją kumščiu paremti. Nesinori jokių muštynių, juk taip gerai sėdime. Juokiamės iš kiekvieno šūdniekio, kol tie pacukai garsiau nesušnenka.

- Klausyk, Aizeri, - lendu jam į akis norėdamas nukreipti jo dėmesį nuo tos triukšmingos, blūdą keliančios šutvės. - Tu Kaune daug chebros pažįsti?

- Ta prasme - veikiančius asmenis? Nu jo, žinau, o kas?

- Ai, mane vienas fruktas domina. Saulius toks... Iš

Žaliakalnio. Su raudonu kraisleriu laksto.

171

- Saulius?

- Jo, tas pats. Kas jis per vienas?

- A kam jis tau?

- Šiaip. Mano jaunimas vos nenukirto jo tačkos.

Aizeris persisvėrė per barą, sunkiu kaip irklas delnu plekštelėjo užsižiopsojusiai į lentynas barmenei per sėdy-nę. Šioji aiktelėjo, šelmiškai sužiuro, bet Aizeris jau kėlė

stiklą prie burnos.

- Sakai, vos tačkos nenukirto? Ai, geriau nelįsti prie jo. Mokėmės politechnikume, tik aš jau iš pirmo kurso buvau iššvilpintas, o jis pirmūnas. Zinai, kaip banditai jį

dar vadina? Komjaunuoliu. Jis keistas - nieko nebijo, prieš bet ką gali šokti, do lampočki. Svarbu - teisybė jo pusėje.

- Na ir prieš ką jis taip jau ir šoko?

- Ai, buvo tokia istorija... Kaune buvo paplitusi tokia manija su antpirščiais burti. Napiorstnikai, taip vadinami... Tai va, įsitaisė Žaliakalnio turguje trys čiurkos, būrė

būrė, žąsinus gaudė ir gydė, kol tas Saulius pasirodė. Visiems juodukams oba! oba! per sprandą, tie rovėsi pas Vilimą atmazkės, tas metė savo mordavarotus, bet Komjaunuolis ir tiems pakrovė malkų.

- O Vilimas ką? Ką toliau darė? Ėmė taip ir dovanojo?

- O kur jam dingti? Dėl kažkokių čiurkų pradėti visokius komjaunuolius šaudyti?.. Ei, pupa! Įpilk dar.

v a

Barmene suviksnojo klubais. Žingtelėjo, tarsi vairuodama krūtimis mudviejų žvilgsnius. Jautė savo kūną ir jo vertę, bestija. Bėda, kad jauna ir žvairoka. Bet juo aršiau Aizeris spigino į ją girtomis akimis, juo labiau ji didžiavosi kiekvienu savo krustelėjimu.

- Pasakyk man, pupa, ką tu valgai, kad papai sulig diena didėja, ką?

172

Va čia Aizeris ją ir pagavo. Pasileidom žvengti, o ji susigūžė tarsi sraigė. Piktai karkštelėjo statomas viskio stiklas, ir surizgusi barmene nustimpino šalin. Tačiau iš

kavinės gilumos atsklido dar garsesnis juokas. Lyg skirtas mums. Aizeris kad užbliaus:

- Ei, kiparisai! Arba duskite, arba šliaušite iš mūsų baro.

Pacukai lyg pagal signalą nutilo. Smūksojo nepakeldami galvų, paskubomis tuštindami bokalus, šepsėjo, vampsėjo kažką panosėse, bet nepasidavė pagundai nors viena akimi pažvelgti baro pusėn.

- Nu pa nature! - užtvirtino savo grasinimus Aizeris. -

Mūsų baras, sklaidysis čia kažkokia špana!

Mūsų. Nauja sąvoka. Cinčia apsiėmė šią Laisvės alėjos kertelę saugoti, bet Makleris vėl apsukriau pasitvarkė: per savaitę už kažkokias miglotas savininko skolas barą persirašė savo vardu. Cinčia dabar UAB direktorius. Kartą buvo apsivilkęs kostiumą, pasirišęs kaklaryšį. Kostiumėlis nieko - brangus, vos vos blizgančio audinio, tačiau krumpliai nuo tatuiruočių lyg rašaluoti, o ir snukelis atgrasus. Drožia sau Činčia, paskui jį mes margi lyg geniai tursenam, o praeiviai skuba trauktis mums iš kelio.

Ne, nekoks iš Čičinsko direktorius. Gyva karikatūra.

Tarsi ir pats supratęs, jog kostiumas jam netinka, pasisukinėjo prieš Laisvės alėjos vitriną, sakydamas: na va, žinosiu, kaip per laidotuves atrodysiu, ir vėl įlindo į laisves-nius drabužius.

Aizeris - ne ką menkesnė figūra už Činčią. Pakankamai gatvės rietynių ir muštynių jo torpedos laimėjo, todėl ir pats įgavęs pasitikėjimo. Nepaprastai įžūlus tapo. Ypač

kaip dabar, kai kas nors atvirai ima žavėtis mūsų konkurentais. Mūsų. Nė vienas nebeturim atskiro gyvenimo.

Šeima! O žmoniška kalba - nusikaltėlių grupuotė.

173

Neramu, kad kol kas mums puikiai sekasi. Galvon lenda Profesoriaus išsamprotautos teorijos, kurių viena sako, jog nusikalstamos prigimties žmonės jaučia potraukį

mirčiai. Lyg narkomanas savo kvaišalams. Įrodymas -

biografijos kriminalinių autoritetų, liūdnai baigusių savo dienas. Nuklojo arba pasodino.

Kita teorija dar žiauresnė. Ne policija, ne prokuratūra, o pats miestas tarsi gyvas organizmas reguliuoja banditų

skaičių. Smarkesnius pasikasa savo kapinėse. Apsukresniems leidžia ilgiau ganytis. Bet savo gatvėmis vedžioja taip, kad būtinai naujai pasmerktieji susitiktų prie miesto šaltinių. Pinigų ar tiesiog tuščių ambicijų. Po to gatvėmis nulinguoja laidotuvių orkestras. Karstas skendi gėlėse.

Tyla. Ir toje tyloje vėl iš naujo pakyla nematoma miesto ranka su pagonišku Damoklo kardu. Kol kas, jei tik toks dėsnis galioja, toji ranka mums gailestinga. Va, geriam juodai kaip paskutiniai chroniai, kad tik Aizerio kas nors neišvestų iš pusiausvyros.

- Zinai, Žilas, tu man savas, - pagyvėjo jis, gavęs eilinę porciją viskio. - Nestumi duros, ne toks žadnas kaip Makleris. Ir dar pasakysiu - tu ne zakoninkas. Tas gerai... Nekenčiu zekų. Vienetai susitvarko gyvenimą, o tave už subinės mes ištrauksime, pamatysi! Na, padaromi Aizeris truktelėjo gerą mauką. Ėmiau žiovauti. Pavydėjau barmenei jos vikrumo. Taurės, regis, pačios įšokdavo į baltas grakščias rankas. Kuo ji vardu? Kažkada Makleris minėjo jos vardą. Šiaip parūpo, neketinu jo tarti.

Tiesa, kadais ji man patiko. Nors pirmam įspūdžiui atlėgus, kaip nori žiūrėk - toli iki moteriško grožio. Lūpos per daug gležnos, lyg dar nesusiformavusios. Skruostai įdubę, be putlumo. Visa tai niekai, jei ne Aizeris. Prieš

174

valandą buvo ją nusitempęs į tualetą. Ką ten darė, nepasakojo, bet barmene grįžo išraudusi ir kvailai kikendama.

- Nepatikėsi - baksnoja man į alkūnę atsiviepęs Aizeris, - bet kai aš buvau mažas, mano mama norėjo mane pagaidinti. Įsivaizduoji, naujametiniam mokyklos vaidinimui padarė man gaidžio kaukę. Turėjau vaidinti gaidį, kuris vištelei išmuša akį, o po to vyksta razborai. Cha cha... Viršūnė, ar ne?

- O tau ji būtų labai tikusi.

Švarkščiam iš juoko. Dzingteli viskio stiklai. Barmene draugiškai prikiša, jog mums gana pirštą parodyti - ir leipstam juokais. Aizeris prašo ją kilstelti sijonėlį. Kad bent kiek prasiblaivytų. Tiesia ranką: eikš, pupa... Ji sprunka į tolimiausią savo valdų kampą, bet ją pasiveja Aizerio spriegta cigaretės nuorūka. Ji įstringa nieko nenujaučiančios merginos laku supurkštoje ševeliūroje, ir mes vėl kaip velniai krizename.

- Žiūrėk, - staiga paniursta Aizeris, - gaidį mini, gaidys čia.

Žvilgsnis nuslysta baro veidrodžiais, kurie atspindi judėjimą kavinėje. Maklerį atskiriu iš eisenos. Tiesi, išdidi laikysena. Paskui jį tarsi nematomomis virvėmis priraišioti slenka „apsauginiai". Kodėl jo taip nevirškina Aizeris?

- Štai kur jūs!.. Taip ir maniau, kad pilsite į straublius. O Aizeris ką? Sportą jau peržegnojai?

Aizeris patyliukais sugriežė dantimis. Nesitikėjo būti čia užkluptas. Bent jau nesidievagotų, jog stipresnio gėrimo nė į burną... O dabar, regis, ne prakaitas, bet viskis žliaugė jo suraukta kakta.

- Man žmonių mirtinai reikia, ir tuoj pat, o jūs nusita

šę kapitaliai. - Makleris pastumia mūsų apypilnius gėrimų stiklus barmenės link: - Išpilk! Ko spoksai, žiurke?

175

Juk aiškiai pasakiau: išpilk į kriauklę. Duok porą pačių

didžiausių kokakolos butelių, kad nors kiek atsičiuchintų.

Aizeris kenčia patyčias. Be Maklerio jis niekas. Ambalas, vaikščiojantis į sporto salę. O Makleris vis užveda jį ant pinigų. Todėl sėdi išsišiepęs ir sunkiai kvėpuoja.

Man tai kas? Menkas autoritetas tas Makleris, bet va...

- O Činčia kur? - klausiu Šeimos strategą.

- Laukia mūsų. Na, kylat greičiau. Yra rimta diela, judinkitės, kam sakau!..

* * #

Du automobiliai pajudėjo nuo baro. Kurį laiką važiavome tiesiog Laisvės alėja, vienišai bobulytei grūmojant pavymui. Makleris varė mašiną kaip patrakęs. Apsaugos džipas tai priartėdavo, tai vėl atsilikdavo.

Miesto gatvės buvo kaip išmirusios. Troleibusai tarsi didžiuliai pritrenkti geltoni vabalai šliaužiojo tai šen, tai ten. Prieš valandėlę galvą kvaršinusios Profesoriaus teorijos dabar atrodė visiški paistalai. Ūminės šizofrenijos pasekmė.

Makleris prasitarė, jog viename sandėlyje trepinėja keletas veikėjų, ir tie patys ne iš kiečiausių. Todėl keturiese lengvai apsidirbsime. Apsauginiai tegu lieka mieste.

Geriau, kad jie kuo mažiau žinotų. Jauni, išsižioję, maža kas. Aha, vadinasi, Paltuso dėl tos priežasties ir nėra tarp mūsų. Linksmas storuliukas, savo prakaituotomis rankomis skaičiuojantis palydovių tarpkoju uždirbtus pinigėlius. Daugiau kam jis ir netinka. Nebent lankstytis prieš

Maklerį.

- Svarbiausia tyliai apsupti, o jau tada kalti, - kalbėjo šis karštligiško azarto apimtas. - Aizeri, lupk kokakolos, blaivykis, jofana. Juk rimta diela, ne kokia turistinė...

176

Aizeris pabandė kiek nugerti, bet atsiviepė lyg smūgį

į paširdžius gavęs. Jis be paliovos prašė sustoti, kartodamas, jog nori žmoniškai išsivemti. Makleris atšovė, kad atsidarytų langą ir varytų sau į sveikatą. Nėra laiko, kone šūkčiojo jis. Kai išauš, vilkikas leisis į trasą - tada galėsiąs pirštą čiulpti. Taip pamažu ir paaiškėjo, koks tas „mirtinas"

reikalas sukėlė mus visus ant kojų. Makleris savo kanalais išsiaiškino, kad vienoje Kauno rajono medienos įmonėje šiąnakt kraunama kontrabanda. Cigarečių partija kone už

pusę milijono litų.

- Ką, blogai? - gręžiojosi jis per petį. - Užpuolame, cigarus atimame - ir nors tris dienas kvasinkite. Kiekvienai rylai po šimtą štukių. Ką - blogai?

- Užpulti! - raukėsi Aizeris. - O tu ką, manai, jie ten su žaisliniais kardais tokį krovinį saugo? Juk sužinotų -

bet kas rautųsi. Chuinia gaunasi. Paskui mus ims medžioti kaip tarakonus.

- Na, duosim išsipirkti. Bus matyti. Kol kas pasičiupinėkite po kojom. Rasite dūląs. Atsargiai, apkabėlės pilnos.

Aizeris atsidarė langą ir iškišo galvą. Goktelėjo, ir tiršta masė kliūstelėjo iš burnos.

"-- Na va, - kalbėjo Makleris, - sportininkas, sportininkas'. .. Nebent plytas tampyti tiktum.

- Neštuvus patampysiu, kai trupas būsi. Nors ką ten tampyti - į duobę ir kvietką iš viršaus.

- Va va, tėvo mokyklėlė. Tam galvoje tik duobės tebuvo, ir sūnus toks.

- Kuo tau mano tėvas užkliūva? Dubasino tokius kaip tu, vadinasi, reikėjo!

- Žydšaudys - štai viso gyvenimo rezultatas.

- Ei, Maklia, neužknisk!

- Duskite! - neiškenčiau. - Radot laiką kada ryškintis tokias nesąmones.

12. 1310

177

Makleris - žydelis? Nė nepagalvojau.

Patamsyje niekaip neįžiūriu, kokios markės pistoletas veliasi man po kojomis, o dar tie alasą kelia. Aizeris palinko prie manęs. Nuo jo tvokstelėjo gaižus kvapas.

- Pamatysi, - prašvogždė, - vieną sykį jis prisibazarins.

Žvilgteliu į Aizerį. Žvilgsnis tyvuliuojantis, lyg pro stiprius akinius. Girtas, tauškia, kas ant seilės užeina. Kur su tokiu?..

Išlėkėme iš miesto. Džipas paliko stovėti degalinėje.

Po pusvalandžio ėmėme kratytis kažkokiu šunkeliu. Vienas kitas tolimas žiburys, ir tas pats bėgantis nuo mūsų.

Lentpjūvė, šalia jos - angaras, jame kontrabandai ruošiamas krovinys. Kai mums sustojus Makleris ima skambinti Cinčiai į mobilųjį, šis pats netikėtai iš tamsos atsiliepia:

- Aš čia. Ar viskas gerai?

- Taip, - sako Makleris, - viskas namazi. Sėdėjo dielcai bare, kaip ir galvojome.

v

Cinčia žingteli į gabaritų švieseles. Jo rankose - automatas. Ir juokingai atrodo, ir be galo kraupiai. Sunku įsivaizduoti, kad menkiausiam pavojui kilus nesutratės serija.

Aš vėl lyg besapnuojąs, vėl bemiegės jaunystės naktys, virpant nuo įtampos, surado mane kažkokioje plynėje po juodu dangumi. Vos užmatęs nuo blogumo išbalusį Aizerio snukelį, Činčia pastebimai susinervino. Bet Makleris nuramino, sakydamas, jog susitvarkys ore ir vienas pats, jei tik Studentas nepramazins.

- Studentas? - išpūtė akis Aizeris. - Kam to beprirei-kė? Juk ne tam jį ruošėme, kad eitų ant tokių dielų.

- Nieko tokio, - atsakė Činčia. - Tegu grūdinasi pa-oanas.

Jei Aizerio snaiperis čia, vadinasi, Makleris suplanavo rimtą žygį. Prieš nieką nesustos, lavoną peržengs, kad 178

tik išdegtų planas praturtėti per vieną naktį. Ir garsiai suabejojau: taip, kuriems galams mums tas snaiperis? Dar tamsoje neįžiūrėjęs mus pačius šūvis po šūvio išvartys...

- Baik urgzti, - sudraudė Makleris, eidamas prie džipo. - Studentas tik stebės teritoriją. Jei koks jų sargybinis išlįstų iš už kokio kampo, tada ir kaltų.

Iš bagažinės po Maklerio kojomis nukrito virvės ringė, kažkokie tepalais dvokiantys kombinezonai ir nertinės kepurės.

- Šitos vietoj kaukių, - paaiškino jis, - o virve suriši-te teritorijos sargą. Visa kita - mano ir Činčios reikalas.

Aizeris ir toliau bambėjo:

- Kam tie skarmalai? Fe, kaip dvokia. Tuoj mesiu šliauką.

Užsimaukšlino kepurę, o joje akims išpjovos nepada-rytos. Vėl širstelėjo. Bet Cinčia padavė peilį. Vaikštinėdamas stebėjo mūsų girtus judesius ir patyliukais dūsavo:

- Perspėti, Makliukai, reikėjo. Dabar kaip į gaisrą.

Juk matai, gatavi abu, dar sugadins ką nors.

- Viskas gerai! Aš vienas tuos veikėjus patvarkysiu, tik nustokit. Na, minam!

Smėlėtu šlaitu, stvarstydamiesi už kreivų pušaičių, leidžiamės įdaubą. Stengiamės eiti vorele. Priekyje risno-ja Makleris. Juda lengvai, grakščiai, net pasimėgaudamas.

Činčia kabina sparčiai, o aš su Aizeriu šlumščiojame lyg jau būtume dešimtis kilometrų numynę.

Kojos klumpa žemės arimuose. Pasiekiame rugių lauką ir drožiame tiesiai, kol atsiremiame į geležinkelį.

Čičinskas, spėjęs išžvalgyti teritoriją, pašnibžda, kad geležinkelis veda tiesiai į lentpjūvę. Išvydę žiburį, sulėtiname žingsnį. Tai medžių pjovimo rampa. Makleris murmteli, kad ant jos stogelio turi būti užsikeberiojęs Stu-179

dentas. Kad ir kiek žiūrime, jo nė ženklo. Prožektoriaus šviesoje sublizga gaterio pjūklai, ir mes neriame šalin nuo apšviestos vietos. Taku tarp rąstų rietuvių stumiamės pirmyn, kol atsiveria didžiulis kiemas. Romiai dunkso keli vilkikai. Lentiniame namelyje prie vartų dega vienas langas. Angaras kyla viršun, ir nesimato jo pabaigos.

- Jie ten, viduje, - vėl Maklerio balsas, - o šuo prie sargo namelio. Kai pradės loti, aš su Činčia varau tiesiai į

angarą, o jūs gesinkite sargą, kad nesuspėtų paskambinti mentams. Suriškite - ir pas mus, supratot?

Aizeris jau tvirčiau laiko pistoletą. Nebemakaluoja po dangų, kaip darė šlitiniuodamas per arimus.

- Ko čia nesuprasti. Sargui į subinę sukišame telefon ą - ir pas jus.

- Surišat!

- Jo, jo, jūreiviškais mazgais ir dar kaspiną ant galvos.

Šįkart man Aizerio juokeliai nemalonūs. Jis toks apspangęs, kad kaip reikiant nesuvokia, jog kontrabandininkai gali būti viskam pasiruošę.

Makleris deda mobilųjį prie ausies. Pašnibždomis praneša Studentui, kad mes jau čia, kur reikia. Činčia paliepia užsismaukti nertines kepures. Atrodome grėsmingai.

Lyg „Aro" padalinys, šturmuojantis maniakų lizdą.

Va toji laisvė, pagalvoju. Eik, plėšk, ir savaime suprantama - policija pareiškimo nesulauks. Blogiausiu atveju toks užpuolimas bus apskelbtas kaip nusikalstamų

gaujų tarpusavio santykių aiškinimasis.

- Jūs lėtai palei tvorą šliaužkite prie sargo, - kužda Cinčia, - mes su Maklia lendame į angarą. Na, Žilas, kaip jautiesi?

- Normaliai.

- Kas jau kas, bet tu turėtum nieko nesibaidyti.

180

Mes išsiskiriame. Dvi juodos figūros išnyksta tamsoje. Apeis angarą iš kitos pusės, kad nepakliūtų į šviesą.

Tada šmurkštels į vidų ir visus, pasak Maklerio, pastatys ant ausų.

v

- Na, varom, - kuždu Aizeriui. Sis šypsosi:

- Reikėtų paimti ant drąsos, o tai vos paeinu. Keliai iš

baimės linksta.

Stumteliu jį ir pats neriu pirma. Prie tvoros. Nuo jos krinta šešėlis, juo ir nusigausime iki sargo namelio. Nėra ko tikėtis, kad trobelėje iš lentų tupi koks pensininkas ar kaimo dykaduonis. Teritorijoje rimti darbai verda, todėl ir sargas turi būti neištižęs.

Slenkame patvoriu, ir jei kas mus mato, tai tik Aizerio snaiperis nuo gaterio stogelio. Galima sakyti, priden-gia. O jeigu šuo išpuls? Šauti į jį ar eiti ristynių?..

Metu žvilgsnį angaro link. Juodi siluetai jau ten. Makleris kažką krapštosi prie durų. Kaipgi, bus tau atidarytos!

Atsimušė kaip į sieną. Bet ne. Makleris kažką meistrauja, ir kai jis lyg žebenkštis nusklendžia pasieniu, prie metalinių durų lieka kyboti kažkoks juodas daiktas. Se tau! Nejaugi užminavo? Cinčia žingteli į šviesą. Parodo ranka -

greičiau, greičiau! Ir vėl nyra į tamsą. Jau girdžiu angare zurziantį ožinį kraną, pavienius balsus. Garsai slopūs, tarsi girdėtume juos tūnodami kur po vandeniu. Aizeris, pastebėjęs raginamą mostą, aplenkia mane. Pro nertinės kepurės skyles blyksteli nuožmios akys. Iki sargo namelio lieka dešimt metrų, ir tada pasigirsta:

- Ei, valkatos! Ką ten darote?

Balsas stiprus ir įsakmus. Sargas - ne koks senis: matau jo šešėlį ant laiptų. Platūs pečiai, galva, ir ta, regis, kampuota. Pastebėjo prie angaro besistaipančius mūsiškius.

181

- Imam! - šnibžteliu Aizerio kuprai.

Bet šis delsia. Nedovanotinai delsia. Laukia, kol sargas grįš į namelį. Taip ir atsitinka. Tada jis šoksta iš vietos, visai nematydamas ore pakibusio juodulio. Suo! Stambus v t

vilkšunis kimiai suurzgia ir puola Aizerį. Sis, apkvaitęs iš

baimės, atstato pistoletą. Vienas šūvis, antras... Suo kiauksėdamas atšoksta. Drioksteli dar vienas šūvis. Nuaidi riksmas. Aizeris parklupęs, o sargas be jokių ceremonijų nukreipia pistoletą į mane. Sukausto siaubas, jaučiuosi kaip negyvas. Viena mintis: nespėsiu, jau nieko nebespėsiu padaryti... Dar vienas šūvis. Tolimas. Šaižiai švilpteli oras man virš galvos, ir sargas griebiasi už rankos. Jo ginklas šlepteli žemėn, o Aizeris jau ant kojų. Savo kūnu taranuoja sargą ir kaip nieką parbloškia žemėn.

Atsitokėju nuo pasiutusio švokštimo:

- Virvę duok! Sakau - virvęęę!..

Surištą sargą, kokių trisdešimties metų berną, lyg rąs-tą nuvelkame prie tvoros. Sis vos girdimai dūsauja. Gavo savo kulką, įspūdžių per akis, o ir mes su tomis kaukėmis ir kombinezonais panašūs į pačius velnius.

Pamatau, kaip į šviesos lopinėlį išlenda Makleris. Sukioja pirštą prie smilkinio.

Pats kvailys!

- Kaip tu, Aizeri?

Sis susikeikė. Buvo drėgnas nuo srūvančio iš peties kraujo ir, parodęs man kruviną delną, išplėtė akis lyg šaukdamas: „Ar matai? Matai? Sužeistas!"

- Pakentėk, aš tuoj!

Bėgu prie Činčios pasakyti, jog gana dūrą stumti, ne

šame mieles, velniop tuos kontrabandininkus, bet šis ar

šiai baido mane rankomis - atgal, atgal!.. Nuaidi duslus 182

sprogimas. Nei ugnies, nei durnų, vien tik durys lyg konservų skardinė nušoka nuo vyrių.

Atkišę ginklus Cinčia ir Makleris įgarma angaro vidun. Spėju pamatyti, kaip sutrata Činčios į viršų nukreiptas automatas. Su baime laukiu naujų šūvių, bet jų nėra.

Makleris laido gerklę kažkam liepdamas gulti ant žemės.

Prilingavęs Aizeris stumteli į nugarą. Pro nertinės kiaurymes į mane žiūri jau nebe tos įžūlios akys. Kur kas dažniau mirkčiojančios. Mirksi ir mirksi.

- Ką čia jie sprogdina? A, durys... O manęs vos nenukalė. Pamaniau - ragas, užvers, bet Studentas malačius.

Taikliai...

Angaro viduje trenkė šūvis. Apmaudžiai susižvalgėme ir nuskubėjome ten. Vos išdygome ant slenksčio, Činčia prišoko prie mūsų. Su juoda kauke. Kombinezonas apdribęs it maišas. Ginkluota pamėklė. Mostelėjo automatu Aizeriui:

- Telefoną atjungėte?

- Kad nėra kam jo kilnoti, - atrėžė Aizeris. - Surišome tą radistą. Man kliuvo, bet ir tas gavo nuo Studento. O

kas čia šovė?

- Maklia. Suvarėm visus saigakus į kaptiorkę, tai ir pylė į orą, kad pridustų. Davai greičiau!.. Padėsite dėžes pakrauti. Cigarų čia kaip šūdo.

Angaras kvepėjo mediena. Šviežiai supjautų lentų pakai stirksojo iki pat skliautų. Aplink priekabą voliojosi praplėštos cigarečių dėžės, dar kalnas jų stovėjo neišpakuotos.

- Pasaugok! - šūktelėjo man Makleris, rodydamas į

būdelės langus, už kurių juodavo kontrabandininkų pakau

šiai. Jie tūpsojo sudėję rankas už galvos. - Jei kas stosis, dėk į vietą.

183

Vos atsistojau prie pravirų durų, Makleris šoko darbuotis. Su įniršiu svaidė cigarečių dėžes į priekabos vidų.

v

Jam padėjo Cinčia. Aizeris valkiojosi po angarą, kol aptiko vaistinėlę. Paskubomis kaip mokėdamas aptvarsčiau sužeistą petį. Jei kulka išėjo kiaurai, gal ir neprireiks gulti ant operacinio stalo.

Po valandos į angarą įpūkštė vilkikas. Prikabinome tentu dengtą priekabą. Makleris įšoko į vidų, o mes elektros laidais, buksyrine virve, lipnia juosta - kuo papuolė

surišome perbalusius kontrabandininkus, kurių jaunas am

žius mane stebino. Tokie seiliai, o jau milijonus varto!

Nors gal jų vaidmuo menkas. Tik krovikai. Turbūt krovinio savininkas kur mieste, savo miegamajame, parpia į akį

nenujausdamas, apie kokius nuostolius sužinos prabudęs.

Makleris paskambino savo apsauginiams ir liepė

jiems laukti prie autostrados. Pats šoko prie vilkiko vairo, ir didžiulė priekaba išlingavo pro vartus.

- O Studentas kaip? - sunerimo Aizeris. - Tupi dar ten...

- Nusiramink, - atsakė Cinčia. - Jis savo keliais -

kaip atėjo, taip nuėjo. Nėra ko jam rodyti savo snukį. Dar pravers ne kartą.

Mums kulniuojant atgal laukais prie palikto automobilio, Činčia lankstė pirštus skaičiuodamas būsimą pelną.

Milijonas? Ne, daugiau... Pusantro, o gal net pora - labai jau daug dėžių aptiko už lentų pakų, pačiame angaro kampe. Dar kitam reisui paruošta kontrabandinių cigarečių

partija.

- Ir dar sako: vogsi - nepralobsi! - kai išsimurkšli-nome iš dvokiančių kombinezonų, patenkintas kalbėjo v

Cinčia. - Ką padarysi, ne mūsų nosiai virinti pinigus nepažeidžiant įstatymo.

184

Veidus slėpusias nertines ir drabužius sumėtėme į

krūvą. Cinčia šliūkštelėjo benzino. Prikišo žiebtuvėlį.

Plykstelėjo ugnis. Juodas dūmas nulėkė į šviesėjantį dangų.

Kai pasiekėme Kauną, neryški, už debesų miglinėjanti saulė brukosi pro stogų kraigus. Gatvės atrodė suspaustos namų, keistai siauros. Miestas, jo mūrai, glaudžiu ratu supo pernakt praturtėjusius banditėlius, ir Cinčia netgi nuvairavo ne į tą pusę. Pasiklydo? Kai jis keikdamasis apgrę

žė automobilį, su viltimi paklausiau:

- Sakyk, o tavo kanalais įmanoma ištraukti iš zonos vieną žmogų?

- Aišku, jeigu tik pakankamai atsėdėjo. O ką tokį?

- Profesorių.

- Tą duraką? A načiort jis tau?

- Šiaip sau, tegu gyvena laisvėje.

- Jo, - kinkavo galva Činčia, - laisvėje geriau, nepalyginsi! Ar ne, Aizeri? Pašovė tave kaip gaidį, migom iš-

siblaivei.

* * *

Kelias dienas kas rytą skubėdavau į spaudos kioską.

Supirkdavau visus naujus laikraščius, bet taip ir neaptikau jokios žinutės apie Kauno rajone, prie kažkokio sandėlio, pašautą žmogų.

Aizeris gijo akyse. Kulkos pereita per petį kaip per sviestą. Jis labiausiai trako ant Maklerio, kuris vis išsisukinėjo nuo tiesaus atsakymo, kiek mes per vieną naktį

uždirbome. Netikėjo jo tvirtinimais, kad prekė guli nepar-duota. Bambėjo ir ant Činčios, ėmusio įrodinėti, jog protingiausia leisti Makleriui vartyti mūsų kapitalą, o jis atsegsiąs procentą nuo pajamų. Kas mėnesį. Aš nepalaikiau 185

Aizerio, ir jis pritilo. Ėmė gyventi naujo namo statybos rūpesčiais. Gyrėsi turėsiąs uždarą kiemą, o jame baseiną.

Vien balkono ilgis apie šimtą metrų. Tokio Kaune dar nebuvo.

Cinčią vis dažniau buvo galima pamatyti Raklevičiaus kompanijoje. Privatizacija. Vėlėsi į visus jos procesus, viską norėjo žinoti. Verslininkus kaip kiškius surinkdavo iš gatvės ir veždavo į kokį atsitiktinį butą, kur vykdavo tikrasis aukcionas, prižiūrimas Raklės Šeimos banditų. Savivaldybėje telikdavo formalumai. Toks jausmas, kad per vieną naktį visas Kauno nekilnojamasis turtas perėjo į mafijos rankas. Guodžiantis jausmas. Kol ji valdo miestą, aš

saugus, ir lagerio tvoros verks iš ilgesio, nesulaukdamos manęs.

Su Makleriu ėmė sveikintis net pats Vilimas. Pripažino pagaliau, kad Centras mūsų. Tik aš vis tebebuvau pilkas Šeimos kareivis. Išskyrus kelis pasisėdėjimus su Aizeriu, visur vis vienas. Net mašinvagiams nurodinėjau mobiliuoju, o jei turėdavo pretenzijų dėl menko uždarbio, siųsdavau pas Maklerį.

Sauliaus vizitinės kortelės neišmečiau, bet į „Deltuvos"

kavinę kojos nebekėliau ir savo pacukams uždraudžiau ten sukinėtis. Ausis vis varstė laimingos Ligitos juokas. Stengiausi ją pamiršti. Stengiausi beviltiškai - kai kartą prie prekybos centro pamačiau ją lipančią į taksi, nusivijau geltoną automobilį, lyg juo būtų važiavęs pats mano likimas. Regėjau ją tik trumpą akimirką, bet ji man pasirodė

žavesnė nei bet kada. Ryškiai padažyti plaukai dailiu lankeliu gobė putlius skruostus. Elegantiškas kostiumėlis gulėjo kaip nulietas, išryškindamas subrendusios figūros grožį. Man pasivaideno, jog ji pamatė mane, kiunksantį

už forduko vairo. Pamatė ir nusišypsojo. Man. Ir užplūdo šilti sodybos prisiminimai.

186

Neįtikėtina, nejaugi įsimylėjau?

Kažin kažin. Tokie kaip aš greiti tiktai ko nors neapkęsti. Bet jaučiausi atsidūręs anapus ribos, apie kurios egzistavimą nė neįtariau. Gatvė, kuria nuvažiavo taksi, sužėrėjo aukso spalvomis. Nujaučiau, kad visada, kol galvosiu apie Ligitą, taip ir bus. Kad ji yra mano likimas.

Taksi pasivijau prie šviesoforo. Ji sėdėjo galinėje sėdynėje. Rusvi plaukai lyg liepsna sutavaravo akyse. Ramiai tuksenant varikliui, širdies vožtuvai, regėjosi, neatlaikys tos artumos, kuri lyg koks sprogimas susitvenkė

gatvėje. Tik keli žingsniai skiria mus. Išlipti? Ne, važiuosiu paskui ją. Nors į pasaulio kraštą.

Ligita palinko į priekį. Šnekučiavosi su vairuotoju, kol šis pavarė sparčiau automobilį. Susigaudžiau, kad jis lekia jos namų link. Kiek spustelėjau ir aplenkiau. Laviruodamas tarp lėtai šliaužiančio transporto, po minutėlės jau buvau prie Ligitos namų. Išjungiau variklį. Širdis dau

žėsi kaip patrakusi. Mano fordukas stovėjo užgriozdinęs įvažiavimą į kiemą, kuriame, kaip spėjau pastebėti, juodavo pono Gedrimo džipas. Taksi vairuotojas nuspaus klaksoną, ir aš išlipsiu.

„Tai bent, koks susitikimas! Nė nemaniau, kad tu čia gyveni."

Nepatikės. Aišku, nepatikės, kad mus suvedė atsitiktinumas. Bet ar turiu iš ko rinktis? Reikia būti atkakliam.

Girdėjau, kad retai moteriai patinka neryžtingi vyrai.

Tą pačią akimirką pasirodė taksi. Pamatęs mano forduką, sustojo prie gatvės. Ligita išlipo. Stengėsi nežiūrėti į mano pusę ir pogreitomis žingsniavo šaligatviu. Iššokau iš automobilio.

- Tu... tu ko sekioji? - pasižiūrėjo popikčiai į mane ir ketino pramauti nestabtelėjusi, bet pastvėriau ją už ran-187

kos. Ji netikėtai išraudo. Žydros akys jos mielame veide buvo tarsi nužydėjusios.

- Ligita, aš...

- Paleisk, prieš visus langus! Vyras pamatys!

- Mums reikia pasikalbėti.

Ji baugiai dirstelėjo į tuščius namo langus.

- Tik ne čia.

- Tada sėsk, važiuojam kur nors.

- Mane jau pastebėjo.

- Nepastebėjo.

- Atsitrauk!

- Nė nemanau. Lipk į mašiną.

Jos lūpos keistai virptelėjo. Užsidegė neapykanta?

Sulig tuo virptelėjimu it užsiveržianti kilpa surakino mintis - štai štai, viskas baigta! Laikydamas saujoje jos ranką, pajutau ja bėgant nervingą drebulį.

- Ne dabar, paleisk, girdi? Nebūk chamas!

- Lipk į mašiną.

Ligita atžariai purkštelėjo:

- Nesulauksi! Paleisk, o tai imsiu rėkti.

- Ligita, aš noriu su tavimi tik pasikalbėti.

Pravertos automobilio durelės tarsi provokavo griebti ją ir įgrūsti į mašiną, bet Ligita netikėtai pasižiūrėjo į mane tarsi vertindama. Kažkas joje lūžo, ir ji tyliu balsu iš-

bloškė:

- S į vakarą aštuntą.

Pamaniau, kad pasigirdo.

- Ką - aštuntą?

- Galime susitikti. Maniškis išvažiuoja. Lauk, kitoj gatvės pusėje,

- Ateisi?

- Viskas, man metas.

188

Ligita išplėšė savo delniuką iš mano saujos ir nukauk

šėjo šaligatviu. Įlipęs į automobilį, pažvelgiau į savo atvaizdą salono veidrodėlyje. Bene pirmą kartą panūdau pa

žvelgti sau į akis, surasti veide bent vieną bruožą, kuris neabejotinai trauktų moterų žvilgsnius. Bet pakako veidrodėlyje išvysti savo arklišką fizionomiją, ir pati ranka pasuko raktelį variklio užvedimo spynelėje.

Nusikaltėlio fizionomija. Tokius kaip aš moterys sapnuoja nebent košmaruose.

Ėmiau stumti laiką iki vakaro. Nuvariau automobilį į

plovyklą. Žiūrėdamas Į kombinezuotą vaikinuką, prisiminiau aną naktį, kai sliūkinome per laukus. Nugara nuvirveno šiurpas. Įsimintina naktelė. Kruvina.

Maniau esantis šaltesnių nervų, bet dažnai naktimis prabundu. Kažkodėl vis atrodo, kad paskutinį sykį girdžiu naktinį Laisvės alėjos alsavimą. Tuoj sukauks policijos sirena, riešus suverš antrankiai, ir važiuojame...

Jei Ligita tartų: mesk viską, nedvejodamas taip ir padaryčiau. Tačiau ji nė nenumano, kokiais tamsiais reikalais užsiimu. O pasakoti nesiruošiu, nebent... Ne, taip per drąsu galvoti.

Nusigavau iki Laisvės alėjos. Palikau spindintį, tačiau parūdijusiais posparniais forduką prie Soboro ir patraukiau pėstute. Užėjau į vieną parduotuvę, į kitą. Klaidžiojau, žiopsojau į lentynas ir pakabas, ieškodamas padoresnių

drabužių. Spoksojau į manekenus angeliškais veideliais.

Neturėjau supratimo, kaip turi išrodyti vyriškis, ketinantis vakare susitikti su įstabia moterimi.

Paskambinti Aizeriui? Jis tik nusišaipytų. Moterys jį

traukia vien fiziologiškai. Aizeris bent kartą per savaitę būtinai turi susipažinti su nauja pasismagintoja. Ir jam tai be vargo pavyksta. Patinas ir kalė žino vietą ir laiką, kur 189

viens kitą gali rasti. O man, vos pagalvoju apie Ligitą, krūtinėje įsisuka švelnus sūkurys. Nepažįstamų moterų

veiduose atpažindavau jos bruožus. Prieš užmigdamas tarsi išgirsdavau ir jos balsą. Šnabždantį ir gundantį. Lyg ne šio pasaulio būtybės.

Pagaliau baigiau dvejoti ir išsirinkau šviesių spalvų

drabužius. Šiaip visados pirmenybę, kaip koks kaminkrėtys, teikiau netepliems, juodiems rūbams, bet kažkodėl buvau tikras, jog kitoniškas skonis atneš sėkmę. Kokiu pavidalu ji gali nusileisti į mano niūrią būtį - neįsivaizdavau. Slapčia gailėjausi, kad aną tykią naktį sodyboje nesiryžau susilieti su Ligitos kvėpavimu. Bijojau netekti to jausmo, kuris sunyksta ėmus banaliai tenkinti geidulius.

Parsiradęs į butą, palindau po dušu. Su naujomis drapanomis jaučiausi sumautai. Patogiau stovėti nei vaikš

čioti. Niekuomet nesirengiau kaip stileiva, toli man ir iki jų pasipūtėliškų manierų, o itališkas megztinis, grynos odos batai ir kelnės su kanteliu darė mane panašų į Kauno restoranų lankytoją. Kuris vengia sugniaužti kumštį ir su goduliu žiūri į kiekvieną sijoną.

Apgaulingas įspūdis.

Dar sykį pasižiūrėjau į veidrodį. Žili plaukai lyg šepečio šeriai styro kas sau. Ne, nebespėsiu užsukti į kirpyklą, jau po septynių.

Kol nusigavau iki „Deltuvos" pastato, sutemos jau leidosi ant žemės. Smalsumo dėlei užvažiavau į Ligitos namo kiemą. Džipo jame neaptikau. Tada sustojau tolimiausiame gatvės pakraštyje, iš kur matėsi nuo namo besidriekiantis šaligatvis. Ji pasirodys iš ten. Privažiuosiu -

ir šmurkštels vidun.

Šiltas vakaras alsavo nerimu. Tarytum nuo mano praeities būtų nustumtas koks akmuo, bet trūksta drąsos tuo 190

patikėti. Lyg, prabilus apie jausmus, viskas - nuo pirmo iki paskutinio žodžio - būtų vien melas ir išsigalvojimai.

Kai pratūnoji už grotų pusę gyvenimo, imi suvokti, kiek daug reiškia toks laukimas. Viską ir... nieko. Jei Ligita nepasirodys, tada...

- Labas.

Ji išdygo netikėtai. Atėjo iš kitos pusės, matyt, vengdama kaimynų žvilgsnių.

- Labas vakaras, - išlemenau.

Nutilęs žiūrėjau į Ligitą be amo - tokia ji graži pasirodė stovėdama ryškiai pasidažiusi, primerktomis akimis, puria it debesėlis šukuosena. Jos tamsiai raudonos lūpos sukrutėjo:

- Tai taip ir žiūrėsime vienas į kitą?

- Oi, atleisk, - susigriebiau atidaryti dureles. - Smuk, žuvele, į vidų.

Žuvele? Ligita tarsi sudvejojo. Nereikėjo taip sakyti, bet savaime išsprūdo. Ji atsisėdo šalia. Pasidėjo rankinuką ant apvalių kelių. Kojos suglaustos. Lygiai taip pat, įsivaizdavau, ji sėdėjo ir taksi.

- Važiuok, ko stovi? Rūkyti čia galima?

- Taip, žinoma.

Pajudėjus automobiliui, ji nužvelgė mane. Nesulaikė

šypsenos:

- O jau išsipuošęs!

- Sakau, gal į restoraną?

- Į restoraną, - vaipydamasi atkartojo ji ir prisidegė

cigaretę. - Nežinau. Pastaruoju metu daug kas pasikeitė.

Vyras metė savo meilužę - normaliai sutariame, nebeišsidirbinėja, tik tu priskretai. Skambini ir skambini, lyg galvoje būtų negerai.

191

- Taip ir yra.

- Kas yra?

- Yra negerai. Be tavęs, ta prasme.

- Oi, oi, - ji nepatenkinta išpūtė plona srovele dūmus, - esu sujaudinta iki sielos gelmių!

- Bet taip ir yra.

- Nereikia, gerai?

- Ko nereikia?

Nutilome lyg susitarę. Pokalbis nesimezgė. Ligita žiūrėjo į mane šaltai ir abejingai, kaip į taksi vairuotoją. Kodėl tada išvis ryžosi susitikti? Iš baimės, kad galiu jai pridaryti nemalonumų?

Prospektas kunkuliavo nuo mašinų srauto. Praeivių

veidai atrodė laimingesni nei bet kada. Lėtas važiavimas mane erzino. Ir tada atmintyje lyg žaibas tvykstelėjo vaizdas: tamsus kambarys, paukščių balsai nuo upės ir ji, gulinti ir geidulingai tiesianti ranką.

- Bet kodėl, - prašvokščiau, - kodėl tada, sodyboje, buvai visai kitokia?

- Tada buvo tada, - gesino Ligita cigaretę vengdama mano tiesaus žvilgsnio. - Nieko apie tave nežinojau. Melavai man. Na, kad vedęs ir panašiai. Tu gi zekas, tiu-remščikas, o tokių aš bijau.

- Tai pagal tave išeitų... ne žmogus?

- Ką aš žinau!.. Bijau, ir tiek. Teisingiau pasakius -

vengiu tokių pažinčių. Todėl norėčiau, kad šis susitikimas būtų paskutinis, - ji išdrįso pakelti akis, kurios automobilio salono prieblandoje suspindo it laukinės katės, - paskutinis, gerai?

- Paskutinis? Kaip tai?

- Va taip. Noriu draugiškai su tavimi susitarti, kad paliktum mane ramybėje.

192

- O jei... jei aną naktį būčiau tavimi susigundęs, kas tada?

- Nieko. Tokių naktų pasitaikydavo - ir nieko. Nuotykis, kaip čia pasakius. Silpnumo akimirka, jei nori...

Mane apėmė nykuma. Gerai žinojau jos simptomus.

Iš pradžių dilgteli krūtinėje, išgaruoja visas pasitikėjimas savimi. Po to viskas ima rodytis tuštybė. Sausėja gerklė, o lėtai gyslose virsnojantis kraujas prašosi atskiedžiamas šalta degtine. Galvoje laksto absurdiški, kvailiausi kada nors tavo pasakyti žodžiai. Tokie kaip šį vakarą, prieš nu-grimztant į visišką neviltį.

- Tai sakai - paskutinis?

- Aha. Todėl važiuok prie sporto halės. Ten yra mašinų aikštelė, o netoli nuo jos gyvena mano draugė. Noriu ją aplankyti. Pasikalbėsime, ir aš nueisiu pėstute.

O man galvoje tik viena:

- Vadinasi, matomės paskutinį kartą?

- Taip.

Šitą trumpą žodelį Ligitą ištarė be galo tvirtai. Lyg uoloje iškalė. Spūstelėjau greičio pedalą iki dugno.

- Gerai... jei paskutinį, tai paskutinį!

- Ką tu darai? Nelėk taip greitai!

Ligita mėšlungiškai griebė už durelių rankenos. Įsitempė lyg plėštumėmės aukštyn nuo asfalto, virš vakaro pašvaistėmis rausvuojančio miesto. Akimis puldinėjo tai į gatvės tolį, tai vėl prie manęs. Tolumoje - sankryža.

Raudonas šviesoforo signalas, už jo - garmanti transporto upė. Greitis vis didėjo, ir Ligita vienu kvėptelėjimu riktelėjo:

r\ A _ _ _ i_ i

- d l O O O K !

- Paskutinį?

- Ne, ne!

13.1310

193

Sužviegė padangos. Fordas ėmė slysti, artėdamas į

slopų automobilių ūžimą. Įčiuožėme į sankryžą, ir kelios mašinos piktai mirksėdamos žibintais prakaukė pro šalį.

- Psichas! - dusdama sušvarkštė Ligita. - Kažkoks nenormalus, dievaži! Aš tuoj pat išlipu, patrauk rankas!..

Saaakau, paleisk!

Stipriai laikiau jos ranką. Nepaleidau ir užsidegus žaliai šviesai. Automobilis šoktelėjo iš vietos. Ligita graudingai suinkštė:

- Na paleisk, man skauda.

Aš kvailys, paskutinis kvailys! Kas man pasidarė? Jei kas iš šono būtų pasakęs, jog mano paklaikimas gali įgauti tokį mirtiną pagreitį, būčiau tik išjuokęs tokį pranašą.

Bet, matyt, esu iš tų, kurie lėtai kraustosi iš proto. Dėl vienos vienintelės moters.

Ji stebėjo mano ranką ant vairo, būgštaudama menkiausio judesiuko. Įsispoksojo į kietus krumplius ir ryškų, venų raizginį, kuris man rodėsi painus kaip ir mano paties gyvenimas. Pagaliau išgirdau:

- Keista, kiek prisimenu, tu neturi nė vienos tatuiruotės. Ilgai buvai ten?

- Pakankamai.

- Na ir kaip?.. Sunku turbūt?

- Nieko ten gero. Nenoriu apie tai kalbėti.

- Suprantu.

Žvilgtelėjau į Ligitą. Tikrai bando mane suprasti ar tik šepsi iš baimės? Ji sėdėjo sustingusi, kaip užburta karalienė. Kokiais žodžiais pažadinti? Kaip jai paaiškinti, kas man dedasi, jei pats savęs nebeatpažįstu? Pasakyti, kad visos mintys sukasi apie ją? Kad gražesnės už ją ne

įmanoma įsivaizduoti? Bet juk visa tai jai iš kitų girdėta.

Begales kartų.

194

- Važiuojam, Ligita, į restoraną. Paprastas vakaras, žmonių, pamatysi, vos vienas kitas. Gerai?

Ji teigiamai mirktelėjo vokais. Mano kūnu perbėgo sunkiai tramdomas virpulys. Staiga suvokiau, jog viskas klostosi gerai. Neapsakomai gerai.

* * *

Buvau teisus - restorane sėdėjo vos keletas žmonių.

Ligita perbėgo jų veidais. Kažko sunerimo.

- Pažįstami?

- N e .

Mes nuėjome prie paties tolimiausio staliuko.

Ligita buvo kaip nesava. Veidas nepasidavė šypsenai, visi man mieli bruožai tarsi glūdėjo po nejudria kauke.

Atslinkus padavėjui, ji pareiškė nieko nenorinti, bet mums kartu pavyko įsiūlyti taurę šampano. Jaučiausi nejaukiai, o mano laimės jausmas virto ironija. Juk mačiau - ji dar neatsigavusi nuo šoko. Žvelgia į mane lyg į savo žudiką.

- Kaip sodyba laikosi?

- Laikosi, negriūva, - tarsi nenoromis atsakė.

- O kas ją dabar prižiūri?

- Toks vietinis diedukas. Iš gyvenvietės. Sakė, žmonės kalba, jog mūsų sodyboje sulaikė garsų mafiozą, tai yra tave.

- Še tau! - šyptelėjau. - Tai gyvulių vagis, tai mafiozas. Kaimo žmonių fantazija beribė. O taviškis, ką? Vis tebegalvoja, kad toji karvė - mano darbas?

- Jis niekuomet taip negalvojo. Norėjo tavimi nusikratyti, ir viskas.

- Protingas vyras, protingas, - sumurmėjau, dilginte nudilgintas pavydo.

195

Ji ne mano. Tolima, nepasiekiama. Ji visada bus to gražuolio su ūsiukais moteris. Priglostyta ar prismaugta -

vis jam atiteks, tik jam, o mano šansai darosi veik neap

čiuopiami. Neturiu omeny kūniškų malonumų. Anaiptol.

Siekiau nors truputį prasklaidyti akyse stojusį ūką. Susitinka du žmonės, ir tarp jų kažkas atsitinka. Tas „kažkas"

man nedavė ramybės. Gyslomis suplūdo į širdį ir užgulė

ją. Pasimylėti - tai viena, o turėti tokią moterį kaip Ligita -

visai kas kita.

- Už tave, - pakėliau taurę - už mūsų susitikimą. Na!

Paraginau, ir, mano nuostabai, ji išlenkė taurę iki dugno. Tai jau šis tas! Pagyvėjęs tariau, kad nespėjome nė

susidaužti, o ji tuo pačiu nuolankiu tonu tarė, jog vertėtų

užsisakyti visą butelį. Rami, maloni aplinka, dar galima pasėdėti.

Mostelėjau padavėjui, paliepiau atnešti visą butelį pusiau saldaus šampano, ir vos jis nuėjo, Ligita pakilo. Pasakė, kad prireikė „į gerą vietą". Tarsi atsiprašydama vos pastebimai šyptelėjo. Kai ji išnyko iš akių, staiga toptelėjo: o kodėl ji pasiėmė rankinuką? Bet tuoj nuvijau abejonę -

Ligita iš tų moterų, kurios nepraleidžia progos prie veidrodžio pasigražinti.

Laikas bėgo, o aš vis neramiau girgždinau kėdę. Šampanas jau atkeliavo ant stalo, o jos vis nebuvo. Pakilau užvaldytas negero įtarimo. Lyg iš miego pažadintas vilkas išskubėjau į restorano vestibiulį. Senukas rūbininkas, vos paklaustas, ar nematė moters rusvais plaukais, nedvejodamas parodė į stiklines duris.

- Ji išėjo? - apstulbau.

Rūbininkas tik sulinksėjo.

Išpuolęs į gatvę, pamačiau iš aikštelės išvažiuojantį

taksi. Degantis plafonas nutolo gatve kaip vieniša žvaigždė.

196

- Vakaras neblogas, šiltas, - kažkas sukalbo už nugaros. - Gerai gryname ore, tik nereikia, broleli, jaudintis, ar ne?

Atsisukęs išvydau artėjančią stambią figūrą. Vos gatvės šviesos nutvieskė veidą, pažinau Saulių. Jis atrodė

linksmai nusiteikęs, tačiau žvilgsnis buvo toks pat tiriamas kaip ir tada, „Deltuvos" lauko kavinėje.

- Tavo moteris ką tik įšoko į taksą?

- Na taip.

- Ne tavo, - kone pašaipiai nutęsė jis. - Pas kitą nupuolė. Tokios jau jos - nepastovios. Bet nenusimink. Kartais ir mažas šuniukas po savimi paspaudžia didelę kalę.

- Ji ne kalė.

- Na na, neimk į galvą! Šneku, kad šnekėčiau. Vakaras jaukus, ko daugiau reikia, kad būtų gera nuotaika?

Aikštelės tamsumas perskrodė ryškios šviesos. Iš gatvės įsukęs naujutėlis blizgantis automobilis sustojo prie trijų tipų, kurie tarsi nuobodžiaudami trynėsi apie savo golfuką. Iš jo sklido muzika. Pečiuiti vyrukai ne iš karto išgirdo, ko klausia atvykėlis. Jis kalbėjo rusiškai ir su akcentu. Teiravosi, kaip pasiekti kelią Rygos link, mat pasiklydęs.

Jau ketinau eiti, kai aikštelėje užvirė sumaištis. Atvykėlis kalbėjo nuleidęs durelių stiklą iki galo. Nespėjo nė

deramai išsigąsti, kai buvo sučiuptas tvirtų rankų ir ištrauktas iš mašinos. Tą pačią akimirką gavo smūgį į pasmakrę ir pasiliko gulėt ant asfalto. Vienas iš trijų tipų

kaipmat šastelėjo prie naujutėlaičio automobilio vairo.

Netgi regėdamas šitokį akivaizdų plėšikavimą Saulius neprarado gero ūpo:

- E i , klounai! Ką ten darote! Palikite mašiną ramybėj.

Du tipai, tempiantys savo auką į aikštelės pakraštį, sukluso.

197

- Jums, jums sakau! Jūs ką? Kurti? Lietuviškai nesuprantate?

- Koks ten žąsinas gieda? - atsklido grasinamas šūksnis, bet Saulius tik dar labiau pralinksmėjo:

- Ohoho! Žąsinas? Gerai! Jei taip, ateinu pasikalbėti.

Ūmai pajutau begalinį norą, kad toji trijulė šoktų ant mūsų. Kad užvirtų muštynės. Nesvarbu, kieno viršus bus. Kad tik toji gelsva taksi žvaigždė išbluktų iš mano atminties.

- Tu nesikišk, aš pats.

Vienas prieš tris? Kvailys! Taigi sunešios kaip nieką.

Pastebėjau, kaip eidamas artyn jis nubruko ranką kažkur po žastu ir išsitraukė pistoletą. Atstatė jį į bruzdančius tipus. Tie nuščiuvo. Ginklą Saulius laikė nerūpestingai, lyg tuščią cigarečių pakelį. Tačiau vos girdimi, be jokios intonacijos tariami žodžiai nuskambėjo grėsmingai:

- Nagi, kuris pirmas? Arba - visi iš karto, kaip norit...

Tie sutrypčiojo. Kažkuris prakošė:

- Durnius, neprasidėkim. Varom iš Čia.

Sulipo į golfuką ir išrūko iš aikštelės.

- Na va, ir po viso cirko, - ginklas nukeliavo po švarku. - Ieškojo žąsinų, bet patys pabėgo. O vakaras tai neblogas, šiltas. Argi ne taip, Arvydai?

- Prisimeni vardą?

- Tik nesakyk, kad ne toks. Turiu gerą atmintį.

- Toks, toks.

Tada pasirodė akiniuotis - jo asmens sargybinis.

Klausiamai perbėgo akimis mūsų veidus. Nujautė, kad kažkas atsitiko. Ne šiaip sau atlapotomis durelėmis riogso automobilis, o priėjo slenka stenanti žmogysta.

- Kas čia buvo? - sublizgo jo akiniai.

- Matai, tik pasitraukei, o ant manęs trys barabanai metėsi.

198

- Eik, eik! - netikėjo šis. - O jeigu rimtai? Kas čia *

įvyko?

- Nieko ypatingo, - mostelėjo į žmogų, bejėgiškai drybsantį prie vairo. - Paklausk jį, ar viskas gerai. Ką tik švariai buvo atjungę. Gal greitąją iškviesti?

Akiniuotis nužirgliavo prie automobilio. Mus pasiekė nerišlaus pokalbio frazės: užpuolimas, banditai... viskas gerai.

- Matei pistoletą? - netikėtai mane paklausė Saulius.

- Kaipgi, „Glock" firmos.

- Oho, ir šįkart pataikei.

- Siek tiek.

v

- Žinau, žinau, - mąsliai nutęsė jis. - Ne už vištas sėdėjai. Šiaip ar taip - banditizmas, rimtas straipsnis. Galėjo ir sušaudyti.

Nežinia kodėl manyje šoktelėjo baimė. Jei jau tai iš-

kapstė, vadinasi, nesunkiai numano, jog esu Činčios žmogus. Kitu siūlo trūktelėjimu gali susivokti, kad mano žmonės taikėsi nuvaryti jo kraislerį. Galas visoms draugystėms.

- Iš kur žinai?

- O tau svarbu?.. Ai, vienas policininkas pastebėjo tave besitrinantį „Deltuvos" kavinėje. Pasakojo tavo istoriją su ta karve. Seniai taip besijuokiau. Nulindai į sodybą, norėjai nuo visko atsimesti, bet nuotykiai patys tave suranda. Taip... Kai pagalvoji, įdomi štuka tas gyvenimas. Darbo dar neradai?

- Bandau, vis bandau susirasti.

- Šiandien su darbais kaip loterijoje, o įsimylėjusiems nesiseka. Seniai pažįstamas su Ligita?

Ir apie ją žino!

- Ne, gal pora mėnesių.

- Stai kas, - Saulius surimtėjo. - Mano pasiūlymas -

jei nori, gali būti mano antruoju asmens sargybiniu. Su 199

vienu, pats matai, ne kažin kas. Visokie markizai ant kiekvieno kampo strapalioja, o man taip noris grynu oru pakvėpuoti.

- Tu čia rimtai?..

- Rimtų rimčiausiai. Vis vien Kaune bandito karjeros nepadarysi. Tų atmarozkų pakanka, o į žmones išeiti dar sunkiau. Pagalvok, neskubinu su atsakymu. - Ir šūktelėjo akiniuočiui: - Antanai, ar viskas ten gerai?

- Taip, - atsiliepė akiniuotis, - jis sako, kad tau labai dėkingas.

- Ale prašom! - gūžtelėjo pečiais Saulius. - Būta čia ko, ar ne, Arvydai?

* * *

Ligitos namai stovėjo ant Mirties šlaito, į kuriuos įėjęs negali nei išeiti, nei kitų gyvenimo takų pasiekti. Suvokęs tai, nugrimzdau į niršią būseną, nors išoriškai išrodžiau nepraskydęs. Po pabėgimo iš restorano Ligita man tapo fatališka moterimi. Net kalėjime praleistų metų nenorėjau taip susigrąžinti, kaip jos. Regis, turėjau jos neapkęsti.

Vaizdžiai tariant ir atsižvelgiant į mano išsiauklėjimą -

nutverti ją ir bent aprėkti. Net įspirti į minkštą užpakaliuką. Bet, žinojau, nepalengvės. Be to, nesisekė apie ją galvoti be meilės.

Kas kita Sauliaus pasiūlymas.

Asmens sargybinis? Vyniotis paskui šitą bebaimį veikėją nuo ryto iki vakaro? Gatvės, restoranai, tarpuvartės.

Žvalgytis, kur kokią šiukšlę vėjas šlamina, spėlioti, kur žmogus, kur žiurkė sukrebžda. Trinkteli mašinų durelės.

Balsai. Žingsniai. Nematomi žmogaus žingsniai. Kodėl man visa tai turi rūpėti? Eina jis nafik!

Keli degtinės buteliai atėmė iš manęs tris dienas. Mirtinai nusitašydavau, o prabudęs spangaliodavausi bandy-200

damas susigaudyti - rytas ar vakaras traukia Laisvės alėja.

Bet atmintis buvo gaji kaip niekad. Tas nutrūktgalviškas lėkimas į sankryžą taip ryškiai stovėjo prieš akis, kad nejučiomis po stalu imdavau dėlioti koją ieškodamas stabdžių arba greičio pedalo. Dar vienas nemalonus instinktas iš aibės kitų, ne ką geresnių.

Manieji pacukai, nepraleidžiantys nė vienos nakties veltui, jau atvirai ėmė bambėti, kad tas chroniavas dielcas maišo visas jų kortas. Makleris špygas jiems rodo. Tvarkosi savaip, pamiršęs pažadus, kad penkiasdešimt procentų nuo savininkui leisto išsipirkti vogto automobilio priklauso jiems. Kuo smarkiau šlavė iš miesto „audines" ir folksvagenus, tuo jų, pacukų, uždarbiai mažėjo. O aš tyliu. Karpau blakstienomis butelį pasistatęs.

Tada jie susiuostė su Aizeriu.

Vieną dieną sugriuvo visi karingai nusiteikę. Vežti Maklerį į mišką ir duoti malkų. Koks iš jo vierchas? Ka-pelkininkas tas Makleris, joks autoritetas. Cinčia - kas ki-ta. O aš su Cinčia geriau už bet kurį iš jų sutariu. Todėl ir atbrazdėjo visu tabalu, tikėdamiesi, kad paskutinis šliūkš-

telsiu žibalo į jų kūrenamą lauželį.

Aizeris išspardė butelius po visą kambarį. Jame stovėjo sofa, minkšti krėslai, kėdės, poliruotas stalas ir apytuštė

indauja su nesenkančiomis degtinės atsargomis.

- Paltuso žiurkių betrūksta, - raukėsi Aizeris, - ir tip top kaip bordelyje.

Jaunimas susėdo kas kur. Viltingai ir vis dar pagarbiai sužiuro. Kaip mokiniai į mokytoją, pasiruošę dėtis kiekvieną žodį į makaulę. O Aizeris, netikėtai radęs paramą savo ideologinėje kovoje prieš Maklerį, pradėjo iš tolo. Vyksta nenormalūs dalykai. Jau mėnesį Makleris suka bachuriukus ant rago. Tvirtina, kad styguoja kanalą į Ru-201

siją, kur varys nukirstas tačkas, bet tai jo galvos skausmas. Mašina padaryta - klok babkes ant stalo, kokie dar -

„palauk"? Jei chebrytė dirba, varyk pinigus, ir visi baza-rai. O dabar kaip turguje, pristatant prekes konsignacijai.

Lauk, kol parduos, kol kas nors sumokės daugiau. Jam daugiau, o ne tiems, kurie, rizikuodami būti užversti kokių mentų, kerta mašinytes dieną naktį.

- Na ir kas, - tariau, o nuo pagirių galva plyšo it perdegtas molis. - Makleris čia viskam vadovauja.

- O tu kam?

- Aš čia tik šiaip, netyčia, prajezdom.

- Neišsisukinėk, Žilas. Tau patinka tokia situacija?

- O tu žinai tikrąją?

- Tikrąją? Kokį čia šūdą mali?

Susiradau švarią, išsivadėjusia degtine nedvokiančią taurę. Kuri diena, kai pilu lyg Šančių bomžas?

- Man išeiginės, - paaiškinau Aizeriui, - bet galime kalbėti ir apie reikalus.

- Kokios išeiginės? Tau daugiadienės prasidėjo.

Užuot viską paėmęs į savo rankas, bliamba, viską Makleriui perleidai!

- Jis davė, jis ir atima.

- O tu kaip duchas į tai žiūrėsi?

Makleriui Aizeris - tai žydšaudžio palikuonis. Potencialus vėl tokiu tapti, jei tik susiklostytų padėtis, panaši kaip toji per karą. Ir dar. Makleris tvirtina, kad antisemitai niekur neišnyko. Pilna aplinkui, tokie daugelis iš mūsų.

Kostiumuoti, šlipsuoti. Juk net Kudirka, tautinės giesmės kūrėjas, buvo radęs drąsos prisipažinti, kad nemėgsta žydų, gal net nekenčia.

Aizeris pasiruošęs spausti Maklerį prie sienos. Tas -

nepasiduoti. Aklavietė. Koks mano patarimas gali nuramdyti tuos du kietakakčius?

202

- Tu Makliai į subinę gali pabučiuoti, - išlenkiau stiklą, kaip man pasirodė, nestiprios, lyg vandens skonio degtinės. - Be jo mes būtume tik Ali Baba tipo šaika. O dabar normali Seimą. Prie babkių, ir su savo įtaka. Ko daugiau tau reikia? Juk atsiskaitys, kur dings? Geri žmonės jam reikalingi.

- Tas ir yra, kad ne! Jie, - Aizeris bakstelėjo pirštu į

sofoje sukritusius pacukus, - ryškinosi su Makleriu, tai jo atsakymas buvo trumpas: nepatinka - valinkit kas sau!..

Skambink Ginčiai, su juo gal kitaip pabazarinsime.

- Jam nepatiks.

- Kas nepatiks?

- Kad jūs bruzdate.

Aizeris pliaukštelėjo delnais. Išsidrėbė krėsle, virpėdamas nuo pykčio.

- Nepatiks! Makleris ir jį, ir tave apdirbo.

Tada ir man apsinuogino nervas:

- Tas Makleris gali mano pimpalą apdirbti, daugiau nieko! Jei jis tvirtina, kad tovaras neiškištas, tai ir neturi iš

ko mokėti. Tačiau, tikiu, atsiskaitys.

- Bet mums pinigų dabar reikia, - sugiesnojo kažkuris iš pacukų. - Jolki paiki, štai aš, pavyzdžiui, turiu šeimą. Mokesčiai, chujokesčiai!.. Kaip man gyventi?

- Anksčiau reikėjo galvoti.

Aizeris jau ruošėsi kažką pasipiktinęs sakyti, bet suskambo mobilusis. Tai buvo Cinčia. Nors ir Aizeris, ir pacukai viens per kitą ženklais rodė, kad užsiminčiau jam, dėl ko mes čia susirinkome, aš tik išklausiau jį.

- Yra tau gera naujiena, Žilas. Rytoj grįžta tas tavo durakas... Na, Profesorius, prisimeni? Tai tiek. Skubu į

vieną susitikimą. Lakstau kaip peršingas, vien reikalai, reikalai.

203

Profesorius! Kai kam tai tik dar vieno nusikaltėlio išėjimas į laisvę, o man tikra atgaiva degtinės nualintai širdžiai. Kaip gerą darbą padarius. Ir staiga mintyse tvarkingai susidėliojo visa Profesoriaus filosofijos marmalynė, iš kuriuos juokdavomės, o kartais įtempdavome savo trumpus protelius jos klausydamiesi.

Mano nuotaika kilstelėjo lyg ant mielių. Pasiekiau savotišką nirvaną - tokią, kuri šliaužiantį zonos laiką paversdavo niekais.

- Yra variantas, Ziliau, - prabilo Aizeris. - Tegu Maklia paima pinigus iš Šeimos obščiako ir atiduoda bachuriukams. Kaip manai?

Atsikvėpiau. Nutaisiau rimtą storą balsą:

- Bet Mafija tarė Makleriui: štai aš padaviau tau Kauną su spekuliantais ir torpedomis į tavo rankas. Leisk torpedoms žygiuoti aplink miestą vieną kartą per dieną ir daryk tai šešias dienas iš eilės. O septintą dieną teima septyni prokurorai septynis trimitus ir teeinie obščiako priešakyje trimituodami aplink miestą septynis kartus...

v

- Žilas, kas tau? Galvą pašalai, ar ką?

- ... Kai jūs išgirsite trimitais trimituojant ilgą garsą, tai visi stipriai sušukite, ir miesto mūrai subyrės. Ir tada visos torpedos žygiuos tiesiai į miestą.

- Zilui belagariačka prasidėjo, - stodamasis pareiškė

Aizeris. - Garuoja kapitaliai! Slystam, jaunimas, iš čia.

Aš pats pasikalbėsiu su Makleriu.

- ... Ir jie išžudė visa, kas buvo tame mieste. Vyrus, moteris, jaunuosius, senuosius, jaučius, avis ir asilus, - tęsiau aš mėgaudamasis kvailai patįsusiais jų veidais, kol pagaliau jie išsinešdino. Tada sau tariau: - Aš asilas. Asilas, kam su jais prasidėjau. Asilas, kam išvis išėjau į laisvę.

204

Šitas biblinio pobūdžio monologas nereiškė švelnios pamišimo pradžios. Kalta buvo vien nuotaika. Profesorius taip ir stovėjo akyse. Ir tie vakarai, kai, nulindę į tylesnį

sekcijos kampelį, skaitinėdavom Bibliją ir savaip inter-pretuodavom perskaitytą tekstą - vienus žodžius pakeisdami kitais.

Ek, Profesoriau! Rytoj tu jau būsi laisvėje. Ir ką aš

tau gero papasakosiu?.. Na, į tavo sveikatą, Profesoriau!

O kitą išgersiu už tave, kekše Rachaba. Kad tau pavyktų

mane paslėpti nuo varinio trimito gausmo.

# # #

Diena ėjo į pabaigą. Spėjau numigti kelias valandas, v

kol atvažiavo Čičinskas. Buvo pakiliai nusiteikęs, vis tapšteldavo man per petį, nezyzė, jog vaikštinėju rūškanas nuo pagirių, ir net padėjo užsisegioti marškinius.

- Jo, marškiniai gerai, - apžiūrinėjo Cinčia. - Žilų

plaukų kiek nori, dar akinius - ir prašau, koks inteligentas. Na paskubėk, netempk į naktį.

- O kur mes varom?

- Sužinosi.

- O kas iš chebros bus?

- Bus, bus. Visiems paskambinau.

Na, jeigu gėrisi tais baltais marškiniais, vadinasi, nereiks ant jų temptis pradvokusio kombinezono, o ant veido murkšlintis kaukę. Tačiau įlipęs į visureigį pastebėjau tarp sėdynių lyg skėtį numestą vinčesterį.

- O tas kam čia?

Činčia kreivai žvilgtelėjo į ginklą.

- A, tas!.. Nieko tokio, turiu jam leidimą. Maklia suveikė.

205

- Klausyk, tas Makleris dar už tuos cigarus neatsiskaitė, - priminiau nemalonų faktą. - Ir jaunimas nepatenkintas...

- O ko tie ūžia?

-Neatsiskaito su jais Makleris. Sako, dirbam dirbam, pachalinam, o nė kapeikos. Ir Aizeris bamba. Visi jie ant manęs važiuoja.

- Tas Aizeris!..

- Bet jie teisūs.

- Teisus tas, kas pinigų turi. O jie neturi, cho cho cho!..

Cinčia, smagiai nusikvatojęs, paleido variklį, ir džipas krypuodamas išlingavo iš kiemo. Man apmaudas sukilo - ko jau ko, bet juoktis iš tokios sumautos situacijos

v

netinka. Cinčia neteisingai suvokia pasaulį. Bankininkui jis susideda iš gerų ir blogų klientų, spekuliantui - iš norinčių išpešti sau naudos ir galinčių tą patį jam duoti, o tokiems kaip mes - iš lochų, kuriuos reikia skausminti, ir chebros, kuri tai daro. Tad jei mus visus priskiria prie lochų...

- Baik, Žilas, raukytis, - Cinčia pastebėjo, kad sėdžiu lekiančiame džipe lyg pritrenktas. - Privažiuos Makleris, viską išspręsim. Visi reikalai tik geryn. Va, dėl tavo Profesoriaus susitariau, leidimą pūškai gavau, bet svarbiausia - vieną skolininką pasodinau ant klyno. Nepatikėsi -

namą atėmėm. Jo! Geras namas, prie Klinikų, vieta irgi nieko. Per notarą sutvarkėme, viskas kaip reikiant. Liko dar skolingas, todėl, galima sakyti, su šlepkėmis iššokdinome tą saigaką į gatvę.

v

Ir Čičinskas tarsi chrestomatinį pavyzdį išdėstė, kaip į jį kreipėsi vienas bendrovės savininkas, prašydamas prismaugti skolininką, kuris nrisišliaužė iš sandėlio viso-kiausios aparatūros ir už ją neatsiskaitė. Bylą laimėjo, bet 206

antstoliai jokio turto nerado. Namas užrašytas giminaičio vardu. Tad užlaužė nevykėlį kaip tamsiame skersgatvyje -

pinigai ar gyvybė? Va, ir perleido namą, o skolininką spaudusiai bendrovei ragą įdrožė. Ar taip, ar taip po metų, jei nei greičiau, toji firmelė bankrutuos, o ir šiaip - nevaliosi su visais spekuliantais draugauti.

Džipas sustojo prie šviesoforo. Priešais plytinčią gatvę perskrodė du automobiliai, vienas jų spėjo mirktelti avarinėmis švieselėmis. Nurūko, lyg ką vydamiesi.

- Saviškiai... - kinktelėjo kažko patenkintas Cinčia. -

Oi, ta zona zona, kiek ji iš mūsų gražių momentėlių at-

ėmė. Užtat dabar pagyvensim, ar ne, Žilas?

- Kur mes važiuojam?

- Į tą konfiskuotą namą. Baldai vokiški, skiepe - biliardo stalai ir baras, pilnas charos. Pasileisime muzoną, pasėdėsim kaip balti žmonės... A, blyn, reikia Paltušui paskambinti, kaip ten jis ir jo mergos.

Činčia surinko kažkokį numerį. Žalias signalas. Džipas tingiai pajudėjo. Auksinė grandinė nuslydo plaukuotu riešu, prasmegdama Činčios švarko rankogalyje.

- Alio!.. Na, kur tu majačinies? O, jau vietoj? Gerai.

Prikabinai žiurkes?.. Visas reikėjo - ir gražias, ir baisias.

Kreivos ar šleivos - migom atitiesinsim. Ką sakai? Negirdžiu!.. Koks mersas? Radai ko klausti, juk Makliai, ne man dėl to galvą skauda. Ir tu nesikišk. Atsirado tarpininkas!.. -

ir išjungęs mobilųjį, išdrožė pamokslą: - Kas čia visiems pasidarė? Visi vadovauti nori, kišasi ne į savo reikalus!

Paltusas jau kažkieno pavogto merso ieško, matyt, susitarė su savininku kokią štukę už tarpininkavimą. Durakai!

Atsargiai užsiminiau, kad mano jaunimo reikalavimai teisėti. Bent normaliai Makleris su jais kalbėtųsi, o tai, vos kas, užrinka. Cinčia tylomis su viskuo sutiko. Pirštu 207

ėmė man rodyti į kažkokias paneles, šlifuojančias šaligatviu, bet tos, vos pastebėjusios greitį palėtinusį džipą, movė į tarpuvartę. Činčia patenkintas sukrizeno. Jam kiekvienas išgąstingas judesys teikė pasigėrėjimą. Įrodymas, kad su juo skaitomasi vien pažvelgus į fizionomiją.

Narnas buvo apsuptas aukšta, baltai tinkuota tvora.

Virš jos tarsi kokio okeano lainerio fragmentas kilo grakštus stogas. O jau didumas!..

- Tūkstantis kvadratinių metrų, Žilas. Rimta dėžė, -

pasididžiuodamas, tarsi nuo pamatų iki rakto būtų statęs šią daržinę, kalbėjo Čičinskas. - O ir tvoros, pažiūrėk -

jei užvaryt spygliuotą vielą, būtų kaip lokalkėje.

- Ir viskas švariai, teisėtai?

- Absoliučiai! Kaip Raklevičiaus notaras patarė, taip visus popieriukus ir surašėme.

Vartai į kiemą buvo atidari. Jame stovėjo kelios mašinos. Pažinau Maklerio „BMW". Automobilio priekiniai.

ratai buvo įsmegę smėlio dėžėje, kurios kraštelyje mėlynavo vaikiškas kastuvėlis.

- Va ten formelės pyragams kepti, matai? - išgirdau Cinčią sakant, kai pakėliau smėlėtą kastuvėlį iš po ratų. -

Zinai, kai dar visai škacas buvau, vienai tokiai bazės vedėjos dukrai kažkas nupirko, o aš, įsivaizduoji, plaktuku supartalinau jas. Kokių penkerių metų buvau, primeti?

Blyn, prikepdavo tų savo pyragų, neleisdavo nė prie dėžės prisiartinti, tai aš plaktuku, plaktuku... Konkretus atsakymas, ar ne?

Paradinės namo durys buvo aukštos ir plačios, kone tokios pat kaip internato aktų salės durys. Pamenu, visada pro jas žengdavau baugiai, kažkokio slegiančio jausmo užgultas. Nuo pirmų dienų internate buvau padūkęs, am

žinai nubrozdintais krumpliais, ir man vis atrodydavo, kad 208

neturėčiau sukiotis ten, kur vyksta iškilmingi minėjimai ir koncertai. Ir dabar, neturėdamas kur numesti vaikiško žaislo, tarsi įsiprašiusio man į rankas, atsitokėjau - o ką aš

veikiu čia?..

v

- Eik eik, nestovėk, - stumtelėjo Cinčia.

Erdvus holas skendėjo sodrioje ir ramioje vakaro prieblandoje. Pakabos rūbams, veidrodžiai ir jame atsispindintis vaikiškas dviratis blizgančiais stipinais. Apsigręžiau, tačiau jokio dviračio neišvydau, vien fikusą, sultingais lapais užgrobusį visą kampą.

- Ko čia baidaisi? Drąsiau, Žilas, jauskis kaip namie.

Prieš mus atsivėrė dar viena patalpa, kur kas didesnė.

Lyg ledas švytintis parketas, senoviško stiliaus židinys ir antikvariniai baldai, riestomis kojomis, nelyg žalvariu inkrustuoti.

- Va, vokiški... kur sakiau. Seniena, bet tokie dabar žiaurias babkes kainuoja. O čia kas?.. - Cinčia žiūrėjo sau po kojom. - Iš kur tas vanduo? Kas čia ką pritaškė?

v

Ant parketo telkšojo vandens balutės. Cinčia užvertė

galvą, bet lubos atrodė sausos. Ir staiga toji blausi erdvė

prisipildė paslaptingo trimitavimo. Taip, tai buvo varinio trimito garsas, tačiau švelnus, lyg bijant ką nors pažadinti, o ne šaukiantis kilti į mūšį.

Na jau visai man su nervais! Vos kas, ir vaizduotė

v

įkaista. Cinčia vienu šuoliu atsidūrė prie durų į kitą kambarį, su trenksmu jas atlapojo ir užriko:

- Kas čia tą džiazą leidžia! Ir iš kur tos prakeiktos balos, jofana!

Mažiausiai dėl to jaudinosi ryškiai pasidažiusios mergšės. Sukryžiavusios koją ant kojos, rodydamos šlaunis, tupėjo kurios sofoje, kurios ant aukštų baro kėdžių. O

jų „ganytojas" Paltusas, iki pusės nuogas, šokčiojo, net 14.1310

209

parketas tratėjo, vis bandydamas išsispirti iš permirkusių

džinsų klešnių.

- Džiazas... - burbtelėjo jis. - Kad čia užsiknist gali, kitokių kompaktų nėr. Kažkokie priplaukėliai gyveno.

- O čia kas per striptizai?

Kažkuri iš mergšių sukikeno.

- Tas suššššiktas baseinas... - švokštė storulis Paltusas. - Nuvarė visos maudytis, o ten kažkokios kaskados įsijungė. Kai davė tiesiai ant galvos...

- Na ir kas?

- Kaip tai - kas! Baseino gylis du metrai, skęst pradėjo, vos ištraukiau.

- C h o cho!

- Ho ho ho! - į arklišką Činčios žvengsmą pamėg-džiojamai atsišaukė Paltusas. - Nematau, ko čia juoktis.

Kaip kirvis ėjo į dugną.

Činčia apžvelgė tylinčias mergužėles.

- Kuri čia burbuliavote?

- Gitana... - suniurnėjo viena nuo baro. - Nuėjo dabar persirengti.

- Jo, rūbų čia į valias, teks vežti į škurlyną.

Tačiau Paltusas buvo kitokios nuomonės. Verta pasi-knaisiot po spintas. Įmanoma gerų dalykų rasti. Ir ten, po kėde, pažiūrėk, kokius batus aptikęs. Itališki ir visai nauji.

Cinčia atsiviepė, lyg regėdamas ne vien batus, bet ir numirėlio kojas, nuo kurių jie buvo nuauti. Nudrožė prie muzikinės sistemos, ir ilgesingai virkaujanti triūba pagaliau užsičiaupė.

- Kaip tau, Žilas, tie batai? Neblogi, juk taip? - lyg pritarimo laukė storulis, bet aš nė nežvilgtelėjęs atsakiau:

- Su tokiais batais į rojų nenueisi.

210

v

- A ką ten veikti? - atsiliepė Cinčia, kilnodamas butelius. - Nei mergų, nei šnapšės. Kaip zonoje. Ateik, Žilas, padarysim gramą.

Viena mergina atsistojo užleisdama man vietą. Beveik visos Paltuso „bitelės" buvo dvidešimtmetės lietuvaitės, tik vyriausia jų - Lena vešlia it palmės vėduoklė šukuose-v

na - baltarusė, iš Minsko. Su stažu mergužėlė. Žvilgsnį

smeigė tarsi špagą žemiau juostos. Bet patirti malonumai drumstėjos kadais buvusias tyras akis. Kitos sėdėjo apsisiautusios gyvuliškos, bukos apatijos skraiste. Mini sijonėliai, laisva sėdėsena. Klapsi blakstienom ir, regis, apie nieką negalvoja.

- Na, mergičkos! - paragino Činčia. - Varykite, parneškite iš džipo maišus su produktais, baliavoshne.

Šios nenoriai kėlėsi iš savo šiltų vietelių ir, šiurinda-mos kojas į parketą, išsivilko iš savotiško valgomojo, prigrūsto stiklų, minkštų baldų. Tačiau Lena nepajudėjo.

Prisidegė cigaretę, atsisuko vermuto butelį, bet apsiriko, paprašiusi Činčią paduoti taurę.

- Aš tau kaip duosiu!.. - kone užspringo jis, bet netikėtai atlyžo: - Vėliau. Kai atvažiuos vienas žmogus. Va su juo jau pasistenk būti gera. O kur, Paltusai, Makleris?

- A čiort znajet. Buvo visąlaik čia, kažkokį paveikslą apžiūrinėjo, sakė, kad nieko visai, gal nuėjo nusikabinti.

- Nusikabinti! - pasipiktino Cinčia. - Vos koją įkėlė, jau žiūri, ką pakirsti. Draugelis atsirado!..

- Ne, jis sakė, kad su tavimi susitars.

Pasišoviau nueiti ir surasti Maklerį. O iš tikro man rūpėjo apžiūrėti namą, pilną keistos magijos. Lyg kokios mirusios sielos būtų stebėjusios mus pro rakto skylutę.

Perėjau menę su židiniu ir palypėjau suktais sraigtiniais laiptais į antrą aukštą. Tyliai tarsi vagis žengiau per sko-211

ningai ir su išmone įrengtus kambarius, kvepiančius baldų

poliroliu.

Į akis lyg kokie daiktiniai įrodymai krito įvairiausiai menkniekiai: po stalu gulinčios melsvos šukos su perlamutrinėmis gyslelėmis, žiupsnis juodžemio šalia palmės vazono, plaukų smeigtukas, moteriška šlepetė, tarsi bėganti nuo mano žvilgsnio. Ženklai, kad čia gyventa žmonių, o išvartyti stalčiai rodė, su kokia skuba jie šituos namus paliko.

Koridoriaus gale aptikau duris, jos buvo užrakintos, bet pasistiebęs prie langelio, išvydau nedidelę sporto salikę. Treniruokliai ir krepšinio lankas. Sporto salė, baseinas... „Gyvena žmonės, nieko nepasakysi", - be jokio pavydo pagalvojau.

Paskui užtikau du vienodai apstatytus, lyg kokio viešbučio, kambarius. Radau ir kampą, kuriame, matyt, mėgdavo pasėdėti šio prabangaus namo savininkas. Ąžuolinis stalas prie pat lango ir didžiulis odinis krėslas. Prisėdau ir aš, tačiau tą pačią akimirką kažkokia jėga privertė mane pakilti ir eiti tolyn, tarsi kas už rankos būtų vedęs.

Stai prie šito ilgo stalo greičiausiai pietaudavo visi.

namiškiai. Šventės, gimtadieniai, visi kartu - kas gali būti geriau? Kitame kambaryje, išklotame neįtikėtinai minkštu kilimu, prie sienos per vidurį stovėjo naujoviškas televizorius, didumo sulig automobilio langu. Platūs foteliai ir staliukas, ant kurio gulėjo žurnalas su atversta televizijos programa. Pasižiūrėjau - šios savaitės.

Staiga krūptelėjau, išgirdęs moterišką aimaną. Ji sklido iš kaimyninio kambario. Nelyginant kas šaukėsi pagalbos, ir toji dejonė pasirodė man tokia šiurpi, kad pasijutau lyg į tinklą pakliuvęs. Nusėlinau prie durų, ir staiga viskas 212

tapo aišku. Makleris betvarkąs tą skenduolę. Taip pratisai ir dirbtinai dejuoja tos, kurioms lova - tarsi audėjai staklės. Darbo vieta, ne daugiau.

Pabeldžiau į duris, bet Makleris tik kažką sugargaliavo. Kas ten vyksta? Smaugia jį, ar ką?..

Bet pradarius duris iškart viskas stojo į savo vietas.

Miegamasis, puošni lova su baldakimu, o joje svyravo blyški moteriška nugara, judindama tai keistai pakreiptą galvą, tai išriestą sėdynę, kuri tarsi kasėsi į plaukuotas, kreivas vyriškas kojas.

- Maklia, einam gerti! Paskui baigsi...

Jo kojas tarsi mėšlungis sutampė. Raitomis ant Maklerio sėdinti mergužėlė metė į mane staigų žvilgsnį. Smailianosė, gerokai atsikišusiais dantimis. Netikro jausmingumo ir tikros kančios iškreiptas veidelis.

- Von! - pasiuto jis. - Ko čia landžioji, valink!..

Aizeriui tas patiks. Per patį įkarštį - einam, girdi, paskui... Nors koks ten įkarštis. Abu galuojasi viename prakaite, ir tiek.

Ir tada pamačiau kitas, kiek pravertas duris. Atlapojau jas iki galo, ir prieš mane sušvito spalvoti daiktai. Net prietema neįstengė paslėpti žaislų, dailiai surikiuotų lentynėlėse. Lova paklota, pagalvėlė pastatyta piltuvėlio forma. Tvarkingo vaiko būta.

Ant stalo išvydau žaislinį garvežiuką ir tris vagonėlius. Mano akyse jie, stovintys ant bėgių, lyg gyvi zigzagais ėmė raitytis tarp namukų, tiltu šovė per upę ir vėl nuvingiavo pro stadioną ir anų, jau nutolusių dienų mano mokyklą. Traukinių stotelėje buvo galima įžiūrėti keleivius, orius ponus ir ponias, vaikų būrelį, vyrą darbininko kombinezonu, dvi senučiukes taškuotomis skarelėmis ir joms prie kojų meiliai besiglaustantį katiną.

213

Atsargiai stumtelėjau traukinuką. Ne, tai ne mano šiurkščios rankos pajudino jį, o to berniuko, kurio kambaryje buvau, pirštai, išsiilgę žaislo, įpūtė jam gyvybės. Garvežiukas pajudėjo tempdamas paskui save tris vagonėlius.

Vėl per tiltą, pro stadioną, o iš tikro - per mano prisiminimus ir tą gyvenimo tarpsnį, kuris didžiuliu lanku aplenkė

mane. Aš buvau savo kambaryje, apie kurį slapta visada svajojau. Ir man žiūrint į garvežiuko kelionę, darėsi ir karšta, ir šalta. Širdies gelmėse iš naujo sukilo pažįstamas skaudus liūdesys ir patirtis, kad esu bejėgis suprasti suaugusiųjų poelgius.

Nusmelkė baimė, lyg kažkur krentant.

Toji mano patirtis. Nu ir nafik ją!

v

- Žilas! O tu ką čia veiki?

Tarpduryje stovėjo Aizeris.

- Činčia nervinasi, sako, išėjai Maklio ieškoti ir dingai. Neradai jo?

- Radau. Jis Paltuso mergą tvarko.

- Oba! Jis ką, nenormalus? Visi apačioje laukia, o jis pakentėti negali?

Traukinukas dūzgė pro mokyklą. Mokyklą, kurioje, žaidimo sumanytojų nuomone, mokėsi vaikai, turintys tėvus ir - kas be ko - namus. Nors gal apie tai visai negalvojo.

Pasakiau Aizeriui, kad geriau netrukdytų Makleriui, tegu jis užsipjauna negyvai. Jis kvatojosi ir broliškai dėjo ranką ant peties, kai leidžiantis laiptais papasakojau, kaip kviečiau Maklerį atidėti visus malonumus ir eiti gerti.

- Bet po visos šitos zajavlienijos jis nachui tavęs nepasiuntė?

- Ne, paskutiniu momentu susilaikė.

- Na ir gerai. O taip, sakyčiau, jį jau pats laikas būtų

kirsti.

214

Apačioje išvydome naują veidą. Tai buvo kažkoks juočkis, vilkintis neprastu kostiumu, trisdešimties, ne daugiau metų. Sėdėjo ant pliušinės sofos, kaklaraištis nusisukęs į kitą pusę, o jam prie šono glūdojo Lena. Sprendžiant iš to. kaip jis spaudė ją prie savęs, buvo jausmingas gaigalas, neypatingai išlepintas prostitučių dėmesio.

Nuėję prie baro, mudu su Aizeriu išgėrėme po kokteilį. Činčia trynėsi apie tą „gaigalą". Gal rūkytos dešrytės?

O va čia ikrai, čia sviestas, čia lašiša, štai duonytė. Stebė-

jomės, kad Cinčia prieš tą jauną dabitą lankstosi it koks padavėjas. Paskui ėmėme spėlioti - gal koks spirito kontrabandos strategas? Savivaldybės klerkas, žinantis privatizacijos užkulisius?

Tačiau kai juočkis, vaizduodamas kietą vyruką, ėmė

kvykinti Leną, pats kaip mopsas glaustydamasis apie ją, Aizeris nejuokais panoro jį pritildyti. Nugirdęs grasinimus, Činčia, patempęs mus į nuošalę, net supūtavo iš pykčio:

- Durakai jūs! Tai juk prokuroras! Kauno apygardos teismo prokuroras. Nupirkau jį su visais batų šniūrkais. - Ir nukreipė padėrusias akis į mane: - Ir tavo Profesorių per jį ištraukiau, ir pats per jį į laisvę išėjau, o dar reikia parsitempti iš zonos normalios chebros. Juk su tais laisvės durakais - vienos neuviazkės.

- Jiems reikia mokėti. Darbas padarytas - mokėk, -

nepasimetė Aizeris, - visur tas pat. Grįš tas Makleris, pa-bazarinsiu su juo, nes matau - kiekvienas čia tvarkosi savaip, jo...

Nejučiomis ėmiau stebėti prokurorą ir klausytis, ką jis ten vapa Čičinskui.

- Pavargstu, išsenku psichologiškai, nes posėdis ant posėdžio, tiek bylų, kad jebitute!.. Ir vis žmogžudystės, vis nužudymai. O teisiamieji - kaimiškas kontingentas.

215

Kas peiliu, kas kirviu. Šiaip sau, be motyvų, ir jiems nusispjaut, kiek duosiu metų. Tie seni krienai nubuksavo mane nuo rimtų bylų. Ekonominiai nusikaltimai - va čia tai diela. Vienam kurse buvau su Milašiumi, tai jis dabar Vilniuje: vos metai prokuroru dirba, vos porą bylų patyrinėjo - ir jau su „Mercedes" kabrioletu laksto. Neblogai, ką?

- N i e k o nieko... Priprasi, apsiprasi, profesija garbinga, taip sakant, - guodė jį Čičinskas, pildamas taurelę iki viršaus, - prasisuksi ir tu. Pravieniškėse dar daug mano chebros. Geros chebros. Galima sakyti, nekalti pūva kalėjime, žmonos, vaikai laisvėje iš ilgesio verkia, va jiems reiktų padėti.

- Reiks - ir bus! Kad tik manęs nenuskriaustumėt.

- Nu jo! Argi aš panašus į mižnių, kuris nesilaiko žodžio?

- Ne, ponas Čičinskai, jūs garbingas žmogus.

- Va! - pakėlė savo taurelę Cinčia. - Už tai ir išgerkime!

Jaunutis prokuroras išlenkė taurelę, padavė ją Činčiai ir padėjo ranką ant Lenos kojos, o ši tarsi prabudusi nusi

šypsojo. Kitos mergšės sukiojosi prie baro. Dėliojo į lėkštes rūkytą šoninę, sprandinę, kumpį ir liežuvį, daržoves, o Aizeris vis apmaudavo, kad nepastebėjo, ar jos plovėsi rankas prieš lįsdamos prie maisto.

- Makliorius! - staiga bakstelėjo alkūne jis. - Pareina, gražuolis. Į mūsų pusę nė nežiūri.

v

Bet jis klydo. Vos pasisveikinęs su prokuroru ir Cin

čia, Makleris pasiėmė švarų stiklą, įsipylė kažkokio vyno ir priėjo prie mudviejų. Žodis po žodžio Aizeris jį įvarė

kampą - liaudis nepatenkinta, bruzda, atlyginimų laukia!

O Makleris tik trumpam paniuro ir kažką pasvarstęs numykė, kad rytoj atsegs kokį dešimt gabalų, pasprinkit!..

216

Tačiau Aizeriui vis buvo negerai, ir Makleriui nuėjus, jis vis dar karščiavosi:

- Taip neįmanoma dirbti! Jei kaskart reikės išmušinėti pinigus, tai koks čia darbas?

-Nužudymai... psichologinis nuovargis... - atsklido nuo sofutės. - Manot, lengva, taip paprasta žmogų nuteisti? Kad dar normaliai babkių pasidaryčiau, o dabar kaip ir veltui dirbu!

- Na bet tas prokuroras!.. - sušnibždėjo prie ausies palinkęs Aizeris. - Tik babkės ir babkės, verkia ir verkia, lyg mes kalti būtume. O juk algą, gaidys, neblogą gauna.

Pritariamai kinktelėjau. Sutampa nuomonės. Visai nieko tas Aizeris. Banditas, bet prilaiko blaivią mintį.

Laiptais nulipo Gitana. Veidas pulsavo atlėgusiu karš

čiu. Skenduoliško blyškumo nė ženklo. Nulindo prie kitų

prostitučių ir susižavėjusi ėmė pusbalsiu dėstyti, kiek visokiausių kvepalų ir kremų rado nuėjusi į vonią!.. Va, vienus pasiėmė, neblogi, ar ne? Sukišusios nosį visos uostė, bet Paltusas kaipmat išstumdė jas į šalis.

- Ko čia būriuojatės lyg vištos? Bendrauti reikia su žmonėmis, bendrauti! - Ir žvilgtelėjo į mus: - Kažkaip nesigauna tusovkė, ar ne? Daug arielkos, daug mergų, o linksmume tai nėr. Kiti per valandą prisigeria ir pasidulkina... Tiesa, galite varyti maudytis. Nuleidau vandenį

pusmetriu, kad mergos neišskęstų, kitaip pačiam teks py-daru pabūti, cha cha!..

Ir jau patenkintas, kad mes šypsomės, Paltusas atsuko naują „Smirnovskajos" butelį, kurį paėmė iš šaldytuvo.

Matyt, šio namo šeimininkas laikė degtinę svečiams ir didžiausiame košmare nesapnavo, kad butelį tuštins Centro v t

Šeimos banditėliai.

217

- Gerus batus pamušai! - pastebėjo Aizeris.

- Neblogi, kas supranta apie madą, neblogi... - pylė

degtinę Šeimos storulis nežiūrėdamas man į akis ir kreipė

kalbą į šoną: -- Tai kokią panelę prikabinkit. Lovų viršuje - visą „Aro" padalinį suguldytam

- Ai, kad neįdomios, - numojo Aizeris, - visas barškinau.

- Bet yra gerų, - spyrėsi Paltusas. - Makleris nesi-spjaudo, o ir prokuroras patenkintas.

Vėl akimis susiradau prokurorą. Sėdėjo prisišliejęs prie Lenos, o šios lakuoti nagučiai žaidė su jo žaliu kaklaryšiu. Matyt, jausdamas dilgčiojimą, muistėsi, lyg ketindamas nusimesti švarką, ir tai pastebėjęs Cinčia draugiškai pasiūlė palydėti iki puikaus miegamojo - ten vienumoje išgertų šampano, o paskui - kaip tik į baseinėlį.

- Nužudymai... Jėzau, kaip mane išsunkia tos mažareikšmės bylos! Tikro darbo norisi, kad galvą reikėtų pasukti. Tai kur, sakėte, tas miegamasis?

Činčia nulydėjo prokurorą ir Leną laiptais į viršų, ir susitvenkusi niūrumą šiek tiek prasisklaidė. Iš karto stojo darbo atmosfera. Paltusas nulėkė prie Maklerio su klausimu: gal žinąs ką apie „piatisotą" mersą, nukaltą pačioje Rotušės aikštėje?

- Juodas?

- Jo jo, juodas! Savininkas nori išsipirkti.

Makleris žvilgtelėjo į Aizerį.

- Be dešimt štukių negaus.

Užvirė ginčas. Aizeris įrodinėjo, kad moka skaičiuoti.

Jei jau dešimt rytoj pažadėjai, vadinasi, ir šitą išpirką gali bachuriukams duoti. Daugiau kaip dvidešimt jiems skolingas, taigi bus beveik nulis nulis. Kvoštelėjusia nuo degtinės galva jau abejingai klausiausi, kaip jie riejasi. Mak-218

leris nepasiduodamas tvirtino: visi susitarimai jau baigti, neknisk proto...

Staiga Aizeris pašoko ir kad smogė Makleriui į krūtinę! Šis per stebuklą išsilaikė ant kojų ir, vos pakėlė ranką, ketindamas dėti atgal, Aizeris mėsininko kumščiais ėmė jį

austi kur papuola. Paltusas veržėsi į tarpą, o prostitutės kaip kumelaitės išsilaigė į šalis nuo besivartančių baldų.

Šokau padėti Paltusui, ir pagaliau dviese sukibę šiaip ne taip atplėšėme įsiutusį Aizerį nuo Maklerio.

- Ei! Viskas! - lyg bokso arbitras skeryčiojosi Paltusas. - Baigiame tas nesąmones!

- Tuos žydus šaudyti reikia! - rėkė, bet nesistengė iš

mano glėbio ištrūkti Aizeris. - Tik ir težino svetimą kraują gerti.

Parbildėjęs laiptais Cinčia, vos sužinojo, dėl ko užsiliepsnojo muštynės, nelauktai palaikė Aizerio pretenzijas -

jis teisus. Ir Makleris noromis nenoromis sutiko atiduoti išpirką už mersą. Paltusui pasiūlius mušeikoms išmesti po burnelę degtinės, - reikia pamiršti, susitaikyti, juk viena komanda, ko čia ardytis, - tiek Aizeris, tiek Makleris išlenkė stikliukus paniurę, lyg nuodus gerdami. Tada Paltusas ėmėsi kitos taktikos - suskato savo mergšes varyti į

baseiną.

- Pasimaudys, pasipliuškens, - aiškino mums tokio sumanymo prasmę, - o mes, gasindami degtinikę prie baseino krašto, žiūrėk, ir susigundysime kuria nors viena.

- Kad turbūt ne, - purčiau galvą, - važiuosiu. Reikia važiuoti. Jau vėlu, o rytoj noriu pašokti iki Pravieniškių, Profesorių prie vartų sutikti.

Bet Čičinskas stumtelėjo mane pirma savęs, sakydamas, kad nekvailiočiau. Šiandien šventė, taip sakant, jo įkurtuvės, o man tas durakas svarbiau? Argumentas sva-219

rus, neverta ginčytis. Gana, kad Makleris varsto Aizerį

budelišku žvilgsniu.

Baseinas spindi nuo povandeninės šviesos lyg didžiulis skystas kristalas. Iki tolimiausio kampo liejasi jo melsvas švytėjimas, o lubose ribuliuoja vandens atspindžiai.

Jaukus, nervus raminantis šviesos plevenimas, tačiau vos susėdus visiems prie plastmasinio staliuko, išsidalijus stiklines ir prisipylus degtinės, Makleris nuskriaustu balsu pareiškia, kad jį užkniso amžini Aizerio užsipuldinėjimai, jog esąs jis žydas.

- Baikite, baikite! - sudunda Cinčia. - Nusibodote.

Kaip maži vaikai, nevarykite manęs į zlastį. Rytoj, kitą dieną apie tai pasikalbėsime.

Aizeriui irgi toks niurzgimas pakyrėjęs iki gyvo kaulo:

- Taip, rytoj galėsime ryškintis kiek tik nQri.

- Gerai, aš tau paskambinsiu, - lyg nutveria už liežuvio Makleris: - Paskambinsiu, būk ryšio zonoj...

v

- Žinoma. Juk pinigėliai, chebra laukia pinigų. Turėsi juos duoti, niekur nedingsi.

Tuo tarpu Paltuso merginos jau spėjusios persirengti minkštais pirties chalatais. Visos susirikiavusios ant baseino krašto, staiposi, lyg vyktų kokie mišių rinkimai.

Vienu mostu nusimeta frotinius chalatus, krykščia, lyg manydamos, jog mums, seniams, dabar akys turėtų išvirsti, pamačius jas visu gražumu, ir krykšdamos supliuška į

baseiną. Viena didžiulė banga plūsteli link mūsų, ir vanduo pašėliusiai sumirga, paslėpdamas kūnų žydėjimą.

Cinčia ir prisimerkęs žiūri, ir atsistojęs - tas pats galas: kaip nieko nesimato, taip nesimato. O man akyse vis garve

žiukas tęsia savo kelionę. Viršum baseino nusidriekia tiltas, ir juo narsiai pasiūkdama lekia žaislinė mašina paskui save 220

bildindama vagonėlius - tarsi tris neišsipildžiusius norus.

Ligita. Viską už ją atiduočiau. Taip visada atrodo, kai esu mažumėlę apgirtęs. Degtinei ištvermės pakanka, bet svajonei įgyvendinti visada jėgų pritrūkdavo. Nors ką aš čia!..

Svajonių ir neturėjau. Vien norus, vienadienius norus.

Mano mintys nutrūko pamačius parsivelkant prokurorą, meiliai apsikabinusį Leną. Kažką kužda palinkęs prie jos skruosto, nubraukia plaukų sruogas, krentančias jai ant pečių. Švelnūs, rūpestingi judesiai. Lyg būtų rimtai ją įsi-kliopinęs. Vos paleidžiu juos iš akių, išgirstu aidųpūkšte-lėjimą - prokuroras ir jo kekšytė jau baseine. Išsišiepęs iki krūminių dantų, moja mums ranka.

-Nužudymai... Žmogžudystės... - vykusiai pamėgdžioja Aizeris prokuroro verkšlenimą. - Artistas! Va dabar su fotiku jį nupaveiksluoti. Kauno apygardos prokuroras tarp kekšių. Gražu.

- Geras bičas, kam tu taip?.. - sako jam nepiktai Činčia.

- Ką ten geras! Vartalioja tiesą kaip mergos subinę.

Greičiau šimtą nekaltų įkiš už grotų nei vieną kaltą. Visus pasiruošęs patvarkyti, kad tik doleriukų būtų. Šiandien mes nupirkome, o rytoj kas nors kitas. Nepatinka man tokie veikėjai.

- Oi, koks teisuolis atsirado! - žvilgteli į Aizerį Šeimos lyderis. - Tiesos tau reikia! Bus babkių, bus ir tiesa.

Juk taip, Žilas? Sakyk.

O prokuroras, išnėręs pačiame merginų tirštume, springdamas šaukia:

- Gražios mergičkos!.. Žinot, man bylos, tie nužudymai... Nėr kada atsipalaiduoti, bet šiandien - tiesiog pasaka!

221

* * *

Sukosi galva. Akys merkėsi nuo šviesos. Ryškūs saulės blyksniai sproginėjo pravažiuojančių mašinų stikluose. Kad nepabėgtų gatvės vaizdai, atsisėdau ant bordiūro krašto. Mašinos šniokštė pro šalį, o aš neturėjau jėgų nupėdinti iki savosios. Pagirios. Tiesa, rytą, praplėšęs akis ir pamatęs, jog nespėsiu nusigauti iki Pravieniškių kolonijos, kad pasitikčiau Profesorių, iš to apmaudo mestelėjau burnelę. Stiklinaitę, gal dvi. Neskaičiavau. Reikia luktelti, kol praeis drebulys. Kretu lyg peršlapęs šuva. Ne juokas pradėti ir baigti dieną degtinės maukais.

Taip, vakar įspūdžių buvo per akis. Čičinsko namas.

Garvežiukas. Aizerio švytuojantys kumščiai. Prokuroras, kuris galų gale priskreto prie manęs su prašymu: jei gali, prasuk ant š a i b ų - skubąs nusipirkti kabrioletą; o aš tvatinau degtinę ne todėl, kad kabrioleto neturiu, - nusispjauti man ant mersų, kai sunkios mintys išsilaksto ir lieka pa

čios kvailiausios: kad tau gera, kad ant širdies ramu ramu.

Manyčiau, jog geriu dėl Ligitos, jei dėl moterų kas nors išvis geria. Nors ne, geriu, kad patinka. Prisitvoji, ir apie nieką neberūpi galvoti - vien stebiesi, kaip staiga dingsta pusiausvyra, o snukelis tampa nejautrus it šamotinė plyta.

Sėdėjau ant bordiūro krašto ir laukiau. Kažkas įvyks.

Praeiviai pamirš savo vardus ir pavardes. Mašinos nebežinos, į kurią pusę važiuoti. Visi mane pamirš, o jau tada tikrai kažkas atsitiks. Gal vienut vienintelė moteris prieis, paims už rankos ir tars: eime!

Prie gatvės mane atvedė blaivi mintis. Susistabdyti taksi. Taip prisilakęs Petrašiūnus galėjau pasiekti nebent su tanku, traiškydamas visus pakeliui pasimaišančius ratuotuosius.

222

Kilnojau ranką, kol pagaliau sustojo taksi. Iki Profesoriaus namų netgi šiek tiek snustelėjau. Tada lyg ir atsipeikėjau. Toks šlitiniuojantis negaliu belstis pas draugą.

Jam nemalonu bus mane matyti girtą. Tad nukivinau iki marių. Mirkau žalzganame vandenyje gerą pusvalandį.

Paskui laukiau, kol apdžiūsiu. Dar užsukau į prekybos centrą. Išgėriau karštos arbatos, ir akyse prašviesėjo.

Priartėjus prie laiptinės padvelkė rūkalais. Barzdotas tipelis plėšė dūmą. Kaipgi, pamenu - Vicka. Aną naktį jo sugėrovams labiau kliuvo nei jam. Išvydęs mane, baugš

čiai įtraukė pečius, konvulsiškai sukando cigaretę. Jau ketino sprukti į savo butą, bet mano balsas pasivijo pirma:

- Ar viskas gerai? Kaimynai nesiskundžia?

- Ką?..

- Jei prisiveikei, dabar jau vešiu į mišką, supratai?

- Ką aš?.. - traukėsi atatupstas ir jau pro durų tarpelį: -

Aš nieko! Jei bogu, taika ir ramybė.

Paspaudžiau Profesoriaus buto skambutį. Lėkščių

barškesys nutilo. Akimirksniu prisiminiau, kad kelias dienas esu nesiskutęs. Iš burnos eina degtinės raugalas. Betgi čia Profesorius. Zonos bičiulis, netgi vienintelis draugas iš tos velnio skylės.

Jis ir atidarė duris. Susitraukusi žmogysta, spoksanti pro akinius.Vienu grybšniu tarsi nereikalingą kliūtį nušlavė akinius nuo išdžiūvusios kaukolės.

- Žilas, jofana! - pagaliau atsikvėpė jis. - Kaip tu?..

Iš kur sužinojai, kad aš laisvėje?

Profesoriaus delnas smulkutis, spūstelėjau, net sąnariai trekštelėjo.

- O! Sveikata kaip žvėries!.. Na užeik, užeik, ko stovi?

- Gal, sakau, sulakstysiu kokią bonką?..

223

- Nereikia, jofana. Aš girtas vien nuo to, kad laisvėje, - ir pasisukęs į buto gilumą, šūktelėjo: - Mam! Motinėle! Pažiūrėk, kas atėjo. Arvydas, prisimeni?

Profesoriaus mama atkurnėjo iš virtuvės. Ji kur kas geriau atrodė nei tada, man išėjus iš zonos. Buvo kiek įraudusi, gal nuo virtuvės gani ar iš susijaudinimo, išvydusi sūnų ant slenksčio. Netgi pasivaideno, kad ir į mane žiūri kaip į labai artimą, nors matėmės tik kartą. Pareiškęs, kad man turi lauktuvių iš zonos, Profesorius nuskubėjo į svetainę. Mačiau, kaip jis įniko kraustyti didžiulį

krepšį, o jo mama, rodos, to ir telaukė.

- Tos knygos... - sušnibždėjo ji. - Knygos, kurios buvo lentynose.

- Ką - knygos?

- Atsirado. Taip taip, - linksėjo vis žvilgčiodama į

svetainę, - atsirado. Kaimynas atnešė. Sakė, kad ne jis ėmęs, o kažkokie kiti.

- Gerai, kad atsirado.

- Tik jau šiukštu nieko mano Gedeliui nesakyk.

Neišlaikęs šyptelėjau: tik pamanyk, kokia didžiulė paslaptis, bet kuo rimčiausiai šnipštelėjau, kad tai liks tik tarp mūsų.

- Žilas, kur tu ten? Eikš, radau!

Na tas Profesorius tikrai keistokas. Ant ištiestojo delno pūpsojo medinė raižyta dėžutė. Šimtus esu tokių čiupinėjęs. Vidus išklijuotas tamsia aksomine medžiaga. Zonoje jos keliauja į kairę, į dešinę, konvertuojamos į arbatą ir rūkalus, o vėliau iškeliauja į laisvę kaip dovanėlės. Vien pagalvojus, jog už tai, kad šitą kaulingą snukelį matyčiau Petrašiūnų butelyje, paklojau dešimt gabalų žalių, o Profesorius bando atsilyginti tokiu niekniekiu, graudus juokas suėmė. Tas lyg ir įsižeidė: 224

- Ko vaipais? Juk aš nuoširdžiai.

- Na jeigu nuoširdžiai...

Paėmiau liepos medžio dėžutę. Pagal visus reikalavimus išdrožta. Neįskilusi, nesutrūkinėjusi. Ir visi ornamentai tiksliai peiliuku išraižyti.

- Juk turi kokią babsę, - susimezgė gudri šypsenėlė

Profesoriaus fizionomijoje. - Padovanosi! Bus kur papuo

šalus laikyti. O jei rimtai - turi ką prie dūšios ar šiaip kokią paglamžyti?

Papurčiau galvą. Niekuomet nevarinėjome kalbų apie moteris. Aš neturėjau kuo pasigirti, o Profesorius nesugebėdavo nuslėpti paniekos visai moteriškai giminei. Nieko keisto - juk sėdėjo už žmogžudystę, lavonas buvo moteriškos lyties. Negana to - žmona. Tais laikais Profesorius smarkiai gėrė. Įkaušęs imdavo matyti vikrius velniukus, kuriuos begaudydamas griozdavo visą butą. Kilnodavo kilimus ir grūsdavo pro langą spintutes, į kurias neva, vengdami jo švento įtūžio, įlįsdavo vienas kitas velniūkštis.

Bet žmonos jis neužmušęs. Nekaltas.

Tokius kategoriškus tvirtinimus girdėdavau iš kas antro nuteistojo lūpų. Kartais kildavo noras pavirsti prokuroru ir iš naujo įrodyti jo kaltę, bet - et!..

Profesoriaus mama ėmė dėlioti lėkštutes. Iš virtuvės atsklido kiaušinienės kvapas. Ūžė arbatinukas, versdamas iki pat svetainės jaukų garą.

Pokalbis darėsi nuobodus. Profesorius klausinėjo, aš

atsakinėjau. Nė pusės teisybės nepasakiau, tačiau kai kalba pasisuko apie pinigus, bičiulio veido išraiška tapo nepergudraujama.

- Tai su Cinčia laikaisi? Na, jis gerai prasisuko. Visa

- Kaip suprasti?

- Paprastai - babkių pasidarote?

15.1310

225

www.NeRe^LvisJt

- Jis pasidaro, šiek tiek ir man duoda, - išsisukinėjau.

Profesorius pasitaisė akinukus. Aš žvalgiausi po lentynas, prigrūstas knygų. Kampas prie televizoriaus buvo užverstas zonos meistrų šedevrais: dėžutės, paveikslėliai, puošybos elementai iš organinio stiklo, kaip antai nuotraukos rėmeliai. Viskas, ką mano bičiulis užgyveno per krūvą metelių už spygliuotos vielos. Niekas nekaltas. Kam žudyti? Ir dar bobą!

Profesorius kelissyk sausai kostelėjo. Visada taip darydavo, kai ketindavo ko nors rimto prašyti.

- Štai kas, Žilas... Šitą... ėėė... tu galėtum man kiek paskolinti pinigų?

- Žinoma, žadėjau pats tau pasiūlyti. Tik dabar esu beveik išsibaigęs. Kažin kiek negalėsiu. Dešimt štukių va neseniai turėjau...

- Dešimt tūkstančių dolerių? - aiktelėjo Profesorius. -

Tik pamanyk, kaip tas Cinčia sukasi. Stato ant kojų kiekvieną, o jeigu...

- Tu tokiems žaidimams netinki.

- Aš ne apie tai, ne, ne. Koks iš manęs mafiozas?

Džiovininkas ir apskritai ligų maišas. Aš apie kitką. Man reikia pinigų advokatui. Visada sakiau sau: išėjęs į laisvę, iškart pasisamdysiu advokatą.

- Kam tau jis?

Pasirodė mama su arbatinuku, ir Profesorius nutilo.

Užsiplikėme stiprios arbatos. Taip, kaip buvome pratę, o jinai, dalydama keptuvės turinį perpus, vis stebėjosi, kaip tokia stiprią, juk dantims amen ir...

- Greičiau, motinėle, leisk mums ramiai pasikalbėti.

Kaip gražiai ją Profesorius vadina: motinėle... Nepamenu, ar savo vaikiškose klejonėse bent kartą taip pavadinau mane pagimdžiusią moterį.

226

v

Profesorius vėl pradėjo kosėti. Šįkart įtraukęs karštos arbatos garo.

- Taigi, tu kažką kalbėjai apie advokatą...

- A... taip, taip, advokatas... Noriu pasisamdyti gerą advokatą, kad peržiūrėtų bylą.

- Kieno bylą?

- Tai aišku, kad mano! Juk aš nekaltas! Atšibalinau toookį sroką!

Išpūčiau akis. Pasakiau, kad tokio asilo dar nesu matęs.

Viena, kai zonoje visi į tą patį vamzdį triūbija: nekaltas, nekaltas! Bet išėjus į laisvę - kai visi tūzai iš kaladės išsivaikščioję, telikusi kokia nusususi dviakė - bandyti atsilošti iš likimo visas išgalvotas neteisybes gali tik asilas. Toks kaip Profesorius. Pamišęs nuo Šventojo Rašto vartymo.

- Žilas, paklausyk! - karštai sušneko jis. - Nemačiau aš žmonos lavono, išvis akyse jos nemačiau! Matau, netiki! Na pagalvok, kam man dabar tau pudruoti smegenis?

Kam?.. Mane taip mentūroje daužė, kad būčiau prisiėmęs kaltę ir dėl banginių žūties Argentinoje.

Man panižo kumštis. Norėjosi trenkti į tuos įžūliai sublizgusius akinius. Kiek galima meluoti?

- Tai gal tavo žmonos išvis niekas neužmušė? - atvirai šaipiausi. - Jums visiems prisisapnavo?

- Aš jos neužmušiau, - tvirtai tarė Profesorius. - Tiesa, kapas yra. Paminklas, gėlytės žydi, bet... žudikas ne aš.

- Na ir kas, jei ne tu?

- Bylą! Reikia peržiūrėti bylą, ten plika akimi matyti, kad nepakanka įrodymų. Nepakanka, supranti?

Supratau tik tiek, kad Profesorius trenktas. Kaip tas pagyrūnas iš ketvirtojo lokalinio sektoriaus, tvirtinęs, kad mylėjosi su dainininke Sofija Rotaru. Kiek sykių gavo per sprandą ir suspardytas buvo, bet praeina kelios dienos, ir jis vėl savo: dulkinau, jei bogu!

227

- Tiek jau to! - numojau ranka. - Dar kartą išmesiu dėl tavęs šaibų. Kiek reikės, neskaičiavai?

- Palauk! Tu pasakei - dar kartą. Kaip suprasti?

- Molčia. Tu ką, manai - dvi trečiosios suėjo, ir išėjai į laisvę?

Buvo gražu klausytis jo mykimo apie humanizmą, kuris sujudino kolonijos administraciją. Panaikino drausmines nuobaudas. Parašė puikią charakteristiką, ir bylą peržiūrėję teisėjai, matyt, pamatė, kad ji baltais siūlais siūta, todėl susigėdę priėmė palankų nuosprendį.

- Asilas, - nutraukiau jo svaičiojimus, - jei nieko nesupratai, esi asilas.

- Tu nori pasakyti... kad tie dešimt gabalų, kad...

- Taip, taip! Ir tu man nieko neskolingas. Viskas, užmirškime. Cefyras baigia atšalti.

* * *

Užsibuvau pas Profesorių iki vakaro. Vis laukiau, kol jis ims ir atgis. Persikūnys į tą kandžią zonos žiurkę, žongliruojančią taikliomis citatomis iš Biblijos, tačiau ano šmaikštuolio buvo telikęs šešėlis. Lyg vilkolakis, ištrauktas į saulės šviesą, jis markstėsi ir vis vardijo irzliu balseliu neteisybes, kurias teko jo kuprai pakelti.

Išėjau nusivylęs. Dar vienas vakarykštis zekas, pilnas didžiausių ambicijų. Nekaltas.

Vieniša, paniekinta siela. Visi aplink sukčiai. Jis savo įrodys. Kiek sykių tai girdėta?

Taksi vairuotoją paprašiau sustoti prie geležinkelio stoties. Valandėlę slankiojau po vestibiulį. Studijavau traukinių tvarkaraštį, tarsi būtų buvęs maršrutas, galintis išplėšti mane iš praeities ir nugabenti į tikrovę. Maišiausi 228

tarp žmonių, norėdamas atsikratyti slogios nuotaikos. Užsimiršti, išmesti iš galvos Profesoriaus tauškalus! Neken

čiau vienatvės, bet ir stumdomas minios geriau nepasijutau.

Vis atrodė, kad kažkur einantys, stovintys, pradingstantys ar prie suolų prilipę žmonės nieko verti. Priekvailiai arba visiški idiotai. Apgailėtini mano tragiško gyvenimo statistai, nieko apie jį neišmanantys: valgyti, gerti, miegoti.

Netgi prisiminus Ligitą mintys nepragiedrėjo. Ate virkščiai. Plūdau ją sau kaip įmanydamas. Stvėriausi mobiliojo ir surinkau jos numerį. Norėjau pasakyti, kad viskas baigta. Kad aš ne koks maniakas, kuris persekios ją iki paskutinio atodūsio. Bet pasigirdus ilgam signalui, išjungiau telefoną. Pabūgau netekti malonumo galvoti apie ją. Netekti tų kvailų iliuzijų, kad gali įvykti stebuklas ir mūsų gyvenimai susilies į vieną vagą.

Išėjau iš stoties pastato. Didžiuliai laiptai. Vėsus vakaras. Gelsva migla gatvėse. Žibintų eilės žygiuoja į tamsą lyg laidotuvių procesija. Ir aš pats, nors apsuptas žmonių, jaučiuosi kaip kapinėse. Vienui vienas lavonų minioje. Be didelių pastangų galėčiau išsunkti ašarą - koks šūdinas gyvenimas man išpuolė! Tačiau reikėtų kibirą priverkti, kol kapteltų bent viena atgailos ašarėlė. Paprasčiausiai pa-girios sukelia tokią dirglią būseną. Šimtas gramų - ir aš

atgausiu savo tikrąjį pavidalą. Žilas, septyniolika metų atpylęs zonoje ir išoriškai stebėtinai panašus į žmogų.

Taip, visi užkniso. Reikia įkalti.

Perėjau gatvę ir nužingsniavau žvalgydamasis į švie

čiančias iškabas.

Užsukau į pirmą pasitaikiusią kavinę. Nuo tabako dūmų net juoda, regis, tuoj iš to debesies ims varvėti nikotino lašai. Vos keli staliukai, ir prie tų pačių apšepę sėdėtojai nukarusiomis kaulėtomis galvomis, vien akys blizga.

229

Smarkūs, bet kvailoki diedai. Plūduriuojantys kavinės migloje, lyg medgaliai gyvenimo užutekyje. Kad taip kas jiems patiems parodytų, kaip jie iš šalies atrodo, kokiame šūde sėdi. Bet ir aš ne dėl to užėjau. Pajutau, kad tokia gatvinė kompanija mane net purto. O jei kiek kitaip fortūna būtų pasisukusi, gal ir aš smalinčiau čia „Primą", bro-liaučiausi su šitais stoties rajono valkatomis, purtėčiau nuo keiksmų ir lupčiau pigų alų. Sudėtinga štuka toji laisvė. Vienas žingsnis nuo suvokimo, kad kažkas praleista, kas galėjo tapti gyvenimo tikslu.

Konjako neturėjo, tad teko pasitenkinti kažkokiu brendžiu. Susipyliau vienu kvėptelėjimu. Tie žmogėnai su alaus bokalais rankose ir rūkstančiais „činčikais" burnose tyrinėjo mane kaip vabalą ir, ko gero, svarstė - pritrėkšti ar geriau neprasidėti. Numanytų, kokia suknista nuotaika - su visais staliukais kraustytųsi į gatvę.

Keista, nors susiverčiau arklišką dozę, bet į galvą nekirto. Vis apie Profesorių galvojau. Nekaltas, tik pamanyk!.. Reikėjo atmušti jam tas kvailas fantazijas. Negalima praeitimi gyventi. Negalima.

Vėsus gatvės oras buvo tarsi užpilas brendžiui. Įkaliau, belieka atsikratyti niūrių minčių. Skubėti nėra kur, štai dar vienas vakaras, kada galiu pasidžiaugti nerūpestingu Kauno mirgėjimu. Žmonės eina, praeina ir nueina.

Juk kaip gerai, kai niekas nešoka į akis. nesimuša į krūtinę vardydamas savo patirtas nuoskaudas. Neužsipuola, lyg dėl jų nelaimių tu būtumei kaltas. Pagaliau nežiūri į

tave taip, tarsi ir lindėdamas zonoje juos toliau apiplėšinė-

jai. Atsirado apsukresnių, kurie, užuot medžioję kaimo inkasatorius, patys užsimetė per petį inkasacijos krepšius, nepaleidę nė vieno šūvio prasisuko pro biudžetą ir normaliai, be jokių stresų užsiėmė nuosavų pilaičių statyba.

230

Vitrinoje, prie kurios stabtelėjau, stypsojo laibos manekenės. Vaškinės gražuolės šviesiomis vasarinėmis suknelėmis. Brunetės, aukso spalvos snukučiais. Mažytės krūtys lyg egzotiniai vaisiai taip ir prašėsi paimamos į rankas. Pasilenkiau, bet - še tau gražiausia: po suknelėmis nieko nesimatė. O atrodo kaip gyvos. Ir laibos rankos sustingusios grakščiame judesy. Viliojamai ir gundomai išlenktos. Pirk mane, kad panertum po plonais kaip voratinklis drabužiais. Vėl panarinau galvą. Kur ten! Tarpukojis lygut lygutėlis. O galėjo pagalvot apie praeivius, apie tokius kaip aš, ir bent nėriniuotomis kelnaitėmis pasipuošti. Vis turiningesnė akimirka. Estetinio skonio lavinimas, jeigu norite.

Atsitiesiau ir vitrinos atspindžiuose tarsi veidrodyje sugavau vyriško veido kontūrus. Jie buvo neryškūs, užtat žvilgsnis pažįstamas. Saulius. Abejingas styploms manekenėms, jis žvelgė į mane su niūriu pasitenkinimu. Kaip jis čia atsirado?

- Ką, vakaras neblogas, šilt...

Prasižiojau ir nutilau. Už mano nugaros nieko nebuvo. Vien gatvė ir mašinos, mašinos, visomis šviesomis skubančios į tikrovę. Va taip - kur buvus, kur nebuvus, iš pasąmonės gelmių išplaukia to vyruko fizionomija.

Keistas egzempliorius. Trukdantis iki galo suvokti Kauno šešėlinį pasaulį, tačiau žadinantis manyje nuslopusius žmogiškus polėkius. Vilimo žmonėms per dantis perėjo, tas man patinka...

Tada suskambo mobilusis. Žvilgtelėjau į numerį ekranėlyje - Cinčia. Na va, dar vienas su savo priekaištais.

- Žilas, kur tu dabar?..

- Mieste.

- Kokioj vietoj?

231

- Prie „Planetos" kino teatro.

- Būk ten, girdi? Tuoj pat atvažiuoju.

- Kas nors atsitiko?

- Būk ten, supratai mane?

Činčios balsas buvo duslus. Visada, kai būna piktas, dundena lyg iš statinės. Turbūt teks išklausyti priekaištų, kad nenugesinu pacukų bruzdėjimo.

Visureigio sulaukiau stovėdamas atokiau nuo būrelio žmonių, lūkuriuojančių troleibuso.

Čičinskas bukai nužvelgė mane ir pavarė džipą tuščia gatve. Dėbsojo tai į galinio vaizdo veidrodėlį, tai į mane.

Savo nekalbumu tarsi bandė mane užspeisti į kampą.

v

- Sakyk, kas yra! Šiandien jau vaa - tiek, - brūkštelėjau sau per gerklę, - prisinervinau.

- O ką? Pastebėjai ką nors įtartino?

- Ką - įtartino? - mane siutino toks kalbėjimas užuominomis. - Nieko nepastebėjau, su taksu važinėjausi. Visą dieną pas Profesorių prasėdėjau.

- Jasna. Turi cigaretę? Ką tik pabaigiau pakelį.

Stori pirštai šiaip ne taip sugraibė atkištą cigaretę. Go-džiai užtraukęs kelis dūmus, Cinčia tarsi kruvinomis akimis nuvėrė mane:

- Vadinasi, nieko dar negirdėjai? Mus užpuolė. Aizeriui ir Makliai - chaną. Mašinoje nuėmė, nespėjo nė išlipti.

Galvoje ėmė spengti. Spengė, iki užsirūkiau. Tada ausyse pasigirdo nelyg tiksėjimas. Nežinomybės laikrodis paleistas. Matuoja likusias gyvenimo valandas.

- Taip ir žinojau, kad išlįs galai dėl tų cigarų.

- Ką tu žinojai, ką? - užriko Cinčia paleisdamas vairą iš rankų ir vėl jį griebdamas. - Bliacha, kokie visi protingi! Vos kas - žinojau, ar nesakiau! Orakulai, jobani. Raklė irgi ūžia: nereikėjo taip naglai, tai ir sodina ant klyno.

232

Palaukiau, kol Cinčia atvės. Ir kai ramiau pradėjo svarstyti, ko visų pirma stvertis, neabejodamas pasakiau, jog nėra čia ko kiaušių sukti. Paimam ir užverčiam juos.

Nors visus metus reikėtų medžioti - kitos išeities nėra.

- Tas tai jasna, - sutiko Cinčia. - Bet tu prisikask prie jų, kad toks kytras! Neaišku, kokia Seimą saugojo tuos spekuliantus. Manęs neseka, bijo apsišviesti. O jeigu čia Vilimo žmonės, kas tada?

- O kakoj skirtum? Studentą ant stogo - ir labanakt!

- Tas tai taip, bet pirma noriu su mentais pasikalbėti.

Jau susiskambinau, ir laukia prie autostrados. Jie buvo įvykio vietoje, viską apžiūrėjo. Zinai, tie visokie liudytojų

parodymai, ekspertizės chujizės... Koks stukačius, žiūrėk, danosą bus padaręs. Na, gal kokį zaciepą ir rasime, kieno čia darbas.

* * *

Susitikimo vieta buvo paskirta poilsio aikštelėje prie autostrados. Kai džipo šviesos nuklydo į miško gilumą, man pasivaideno šmėžuojantis šešėlis. Kas, jei mentai išvien su jais?.. Gal niekas nelaukia, išskyrus kokį pridurką su kalašnikovu?

B v

Iškrapščiau tarp sėdynių įsmeigtą vinčesterį, bet Cin

čia suniurzgė:

- Palik šautuvą ramybėje, jau atvažiavome. Va, mentų mašina.

Cinčia išsiropštė iš visureigio. Pasitaisė nusmukusias sportines kelnes ir nudrožė prie apynaujo pasato. Pašaukė

mane. Išlipęs apsidairiau. Nejučiomis gūžiausi, bet nieko įtartino nepastebėjau. Autostrada nykiai nukaukdavo ma

šinos. Regis, viskas kaip buvę. Knietėjo surinkti Aizerio 233

telefono numerį. Sunku patikėti, kad nebeišgirsiu jo žvalaus pasisveikinimo.

- Žilas, ateik!

Akys apsiprato su tamsa, ir man atžygiavus prie balto automobilio žaliom juostom, iš jo išlipo du vyrai. Tiesiau ranką, bet skubiai atitraukiau. Tie taip ir liko stovėti atkištais delnais. Lyg pinokiai, ketinantys žengti žingsnelį.

Blizgantys pusbačiai, atsainiai žlevernojama kramtomoji guma. Salia stileivos gunksojo aukštas praplikęs vyras.

Chirurgas, tas pats, kurio letenėlėse taip įspūdingai atrodė

beisbolo lazda.

- Sveiki, vyrai, - susigrūdau rankas į kišenes.

- Ciagi tas! Grigas, jopapa! - atkuto Chirurgas. - Prisimeni jį?

- Kaip neprisiminsi. Amžinatilsį Makliuko reikalus tvarkėme, pasirodo, sutvarkėme, jeigu jis čia. Gražiai tu tada išdūrei mus, gražiai.

Činčios akys bėginėjo mūsų veidais.

- Jūs pažįstami? Nepagalvojau... Ai, nesvarbu! Pasakokite, kokia situacija. Kas, kaip, kur. Bliacha, nervai ant predielo.

- Maklia kaip Maklia, - kalbėjo Chirurgas, - o kas tas antras toks smarkus?

- Koks antras? - suraukė antakius Cinčia. - A, kur su Maklia buvo? Aizeris. O kodėl smarkus?

Pastebėjau, kad abu kriminalistai šypsosi. Nenoriai, lyg jausdami burnoje kartų pelenų skonį.

- Jie durniai, paskutiniai durniai, kokie tik gali būti Kaune, - tęsė pliktelėjęs kriminalistas, ir jo draugužis sutikdamas linktelėjo galva. - Jų niekas nenušovė, ta prasme - niekas neužvertė...

- Niekas? Ką čia garuojate!

234

Činčia pasipiktinęs sumostigavo rankomis, bet tiedu sutartinai vis kinkavo galvomis.

- Niekas, - pakartojo Chirurgas, niekas iš pašalinių.

Jie viens kitą nupylė. Abu rasti su pistoletais rankose. Ap-kabose trūksta po vieną šovinį. Skylės kaktose. Šauta iš

labai arti. Balistinė ekspertizė parodė, kad jie tiesiog apsikeitė kulkomis. Matyt, ginčijosi ginčijosi, bet koncovkė, kaip matote, draugiška.

v

Cinčia kinksojo lyg kuinas nosį nuleidęs, kol mintimis aprėpė visą susišaudymo absurdiškumą. Tada garsiai ir apmaudžiai nusispjovė:

- Durakai! Riejosi kaip bobos, ir štai, prašau... Kaip tau, Žilas?

- Asilai.

Kriminalistai ėmė balsu spėlioti, ko jie nepasidalijo.

Turbūt pinigų...

- Kokių pinigų! - šėlo Činčia vaikščiodamas pirmyn atgal, lyg kameroje. - Jie amžinai pjovėsi dėl kitko! Vos vieni sueina - ir ima aiškintis, kas Raudonąją armiją pasitiko, o kas paskui kilino žydukus.

- Na va, ir išsiaiškino pagaliau! - šiepėsi Chirurgas. -

Durniukai, o Makliukas toks malačius man atrodė. Gaila vyrų... Kaip maži vaikai, visai kaip maži vaikai.

* * *

Dvi dienas paeiliui - laidotuvės. Augaloti sportiški vyrukai. Pacukų gauja. Vienas kitas dailesnis moteriškas veidas. Seserys, pusseserės. Juodais rūbais ir sielvartingai išbalusios. Laidotuvės buvo prašmatnios, ir jei tik Aizeris ir Makleris jas regėjo iš TEN, galimas daiktas, netruko susiginčyti, kurio palydėtuvės į aną pasaulį daugiau kainavo.

235

Mirties diena vertingesnė už gimimo. Mano manymu, kur kas iškilmingesnė. Atodūsiai, žvakių plevenimas ir tyli gedulinga muzika vertė susimąstyti, kad nieko gero ir tavęs šioje žemėje nebelaukia. Karstuose lavonai išrodė

dailūs, lyg nulieti iš vaško. Ir tos kraupios skylutės užlipdytos nežinia kuo, tik įtempęs žvilgsnį ir stovėdamas per pusmetrį galėjai pastebėti šūvio žymę.

Aizerio veide buvo sustingusi kilni, su visu pasauliu atsiteisusio žmogaus išraiška, o Maklerio burnos kampu

čiai nusvirę, tarsi tuoj tuoj išpūs begalinio nusivylimo kvėpsnį.

Nedaug kas tikėjo, jog jie viens kitą nudaigojo. Popu-Kariausią versija - Činčios darbas, o tas nesipurtė kaltės.

Nesileido į jokias kalbas. Saitu veidu atlaikydavo artimųjų paniekos ir baimės kupinus žvilgsnius, bet stengėsi kuo mažiau maišytis jiems po kojomis.

Na ir kas, kalbėjo man jis, tegu galvoja kas ką nori, man tik nauda iš to. Kuo baisesnis būsiu visų akyse, tuo lengviau reikalai slys.

Kapinėse nuo duobės krašto kalbas drožė kunigai, o aš stengiausi sulaikyti šypseną. Nepažinojo jie savo para-pijonių, nepažinojo. Abu buvo perspektyvūs banditai, tik labai prastų nervų. Bet kunigas - irgi profesija, todėl šneka bile ką, kad tik iškilmingumo įspūdį sustiprintų, o man pasivaideno, kad juos užkasė kaip šunis. Svarstyk nesvarstęs - gyvenimas užsibaigė šuniškai.

Po laidotuvių Maklerio „BMW" perėjo mano nuosavybėn. Antras žmogus Šeimoje. Karjeros laiptelis, jei norite. Iš dalies gera būti banditu, jei nieko nesi nukilinęs.

Kur kas smagiau nei, pavyzdžiui, pasigėrus voliotis savo šlapime patvory.

Nelikus Maklerio ir Aizerio, Činčia lengvai užlopė

spragą naujais banditais. Vis dažniau tempdavosi mane į

236

susitikimus su Raklevičiumi, kurio žmonės kontroliavo privatizacijos procesus ir nuo kitų grupuočių saugojo begales firmų firmelių, žinoma, už tai imdamas duoklę. Įvairių kalbų girdėjau apie šį nusikalstamo pasaulio veikėją.

Dažniausiai - kad atsidūrus šalia šiurpas ima varstyti kaulus. Praėjus savaitei po bendražygių laidotuvių, Cinčia nusivežė mane į sporto salę, kur treniravosi Raklevičiaus Šeimos jaunimas. Ten išvydau ir jį patį. Nieko siaubingo toje išvaizdoje nebuvo. Aukštas trisdešimtmetis vyras.

Veido bruožai šiurkštūs, lyg kokiam sumušimui atlėgus.

Žvilgsnis klaidžiojantis, bet jei jau įsiremia akimis, tai atrodo, lyg pasiutęs bulius tave stebėtų. Tačiau ar verta dėl šito taip gąsčiotis?

Raklevičius be perstojo kalbėjo mobiliuoju. Tai pakeldavo balsą, tai pritylindavo iki kimaus švogždimo. Mes įsitaisėme šalia jo. Plastmasinis staliukas, tokios pat kėdės, tratančios nuo mūsų svorio. O salėje pliekėsi jaunimas. Iki kraujo. Boksas ne boksas, kažkokios grumtynės, kai į darbą, be kumščių, paleidžiamos ir kojos.

- Pavaro chebrytė, ar ne? - linktelėjo man Cinčia.

- Valstiečiai, - stebėjau, kaip dviese bando aptalžyti nejautrų raumenų kalną. - Įleisti jiems Studentą!.. Šūvis, kitas - va tada linksma būtų. O kur jis dabar?

Činčia šyptelėjo ir nukreipė kalbą apie Palangą. Teks ten važiuoti, todėl, žiūrėk, nepijokauk, kad rytoj netūp-

čiotum ant užpakalinių. Visada panašiai išsisuka, kai paklausiu apie Studentą. Nė karto jo nemačiau. Norėčiau žvilgtelėti į tą šaltaveidį, sąmoningai pasirinkusį kilerio profesiją.

O tuo tarpu raumeningasis tipas netikėtai susidorojo su, atrodytų, kur kas paslankesniais galvakojais. Vienas netikėtai pražiopsojo smūgį tiesiog į kaktą, kitas neatlaikė

237

spyrio į paširdžius. Minutę kitą išsikvėpę priešininkai pagargė, padūsavo, pasukiojo galvas ir lyg niekur nieko nuėjo tampytis su svoriais. Betgi vis rečiau imtyninko įgūdžiai praverčia gatvėje, vis dažniau banditai ginčus aiškinasi pistoletų pamosavimais.

Iš viso Raklevičiaus šnekalo į mobilųjį įstrigo puikiai pažįstamas vardas - Saulius. Vėliau jis keliskart pakartojo: Saulius, Saulius... Ištarė su vos juntama pašaipa ir netrukus atsisveikino su nematomu pašnekovu.

Tada gyvai sužiuro į mus. Cinčia pristatė mane: v

- Žilas, kartu sroką stūmėm. Savas, todėl gali laisvai kalbėti.

- Ką čia kalbėti? Nieko naujo, viskas pagal planą, tik atsirado vienas mūtila.

- Kas toks? - paklausė Cinčia.

- Ai, yra čia vienas toks komjaunuolis. Nejaučia, kur koją stato. Saulius toks. Lenda į „Vitebsko" parduotuvės privatizaciją. Ką tik va sužinojau, kad domėjosi, kada aukcionas. Citrusai! - pašaukė dvikovos nugalėtoją. - Žinai, kur tokia zavedienija „Deltuva"? Ten ganosi vienas veikėjas. Saulius Kovaldas, firmos viceprezidentas. Kol neatvėsote, paimkit jį ir atvežkite.

Cinčia išdrįso paprieštarauti: kam taip griežtai? Paskambinti jam - ir atvažiuos, kur dings? Negi nežino sistemos, kad neįmanoma be jų palaiminimo griebti tokį objektą kaip parduotuvė? Normaliai pasikalbėti. Jei sumokės daugiau už kitus spekuliantus, tegu perka, koks skirtumas?..

Raklevičius šaltai šyptelėjo. Atsirado patarėjas! Ne Cinčiai žinot, su kuo jis ką tik kalbėjosi mobiliaku, ne jam atspėt, kieno nuomonė čia svarbiausia. Parodė saviškiams, kad lukteltų, ir po vieno skambučio sužinojęs Sauliaus numerį, atsainiai sumaigė telefono mygtukus. Dirba Rakle-2 3 8

vičiaus agentūra, pagalvojau stebėdamas tą niaurios išvaizdos vyruką. Kažkas per vidurį tarp chuligano ir visuomenėje įprasto verslininko įvaizdžio.

Sėdėjau kaip nudiegtas. Nenorėčiau su Sauliumi susitikti čia, sporto salėje. Jau daugmaž įsivaizdavau, kaip klostytųsi jo pokalbis su Rakle. Kartais pakanka išgirsti žmogaus balsą, kad suprastum, jog grėsmės akivaizdoje nesuvirpės nė viena jo styga. Geriau iškart tokį į bagažinę, į mišką ir išaiškinti, kokia kryptimi per Kauną teka privatizacijos upeliai.

- Ponas Saulius?.. Ak, dar ne ponas... Klausyk, tu ten landžioji į savivaldybę dėl „Vitebsko"?.. Kaip tai kas!

Chebra nepatenkinta. Taip nesidaro... Kokia chebra?

Rimta. Nesupratai, kad su tavimi aš, Raklevičius, kalbuosi? Davai, atvaryk, yra bazaras... Pats žinai, apie ką!..

Išgirdau tolimą pažįstamą juoką, po to trumputę frazę. Raklevičius persikreipęs iš pykčio sviedė mobilųjį

ant stalo. Tūžmingai riktelėjo saviškiams, laukiantiems nurodymų:

- Važiuokit, ko stovite! Aiškiai pasakiau: atvežate tą komjaunuolį čia, mane rasite kavinėje. - Ir dirstelėjo į

Cinčią: - Nu ir naglas! Nachui pasiuntė. Tipo - su banditais neturiu apie ką kalbėtis. Pažiūrėsim, pažiūrėsim...

Citrusai! Ir dar: jei ims vaznikalinti, peršauk koją ar ranką. Tegu žino, su kuo turi reikalą.

Lydimi keistos tylos nužingsniavome į kavinę, įsikūrusią kitoje pastato dalyje. Man atrodė, kad Raklevičius įtemptai modeliuoja būsimo pokalbio niuansus. Renka žodžius, kuriais galutinai sutraiškys verslininko pasitikėjimą savimi.

Ir kavinėje, kai, šio bei to užsisakę, ėmėme laukti su-grįžtančių torpedų su gyvu kroviniu, Cinčiai vėl parūpo, kas per vienas tas „Deltuvos" viceprezidentas.

239

- Kas kas - niekas! - iškošė Raklevičius nirčiai peiliu pjaustydamas vis slysčiojantį lėkštėje jautienos gabalą. -

Inžinieriukas. Dirbo savivaldybėje kažkokiu ten statybų

inspektoriumi. Paskui, kai atsirado „Deltuva", tai jos prezidentas persiviliojo jį dirbti pas save.

- O kam moka toji „Deltuva"?

- Niekam. Kol kas niekam, todėl jį ir atsikvietė tas biznierius. Pajuto, kad tuoj įsigalės reketas, mano - tas in

žinieriukas pagąsdins mus.

- Inžinierius, vadinasi, su aukštuoju, rašyti moka. Pavarys pareiškimą į mentūrą, nebijai?

- N i e k o aš nebijau! Sakai, pareiškimą? - Raklevičius jau juokėsi. - Aš jam prie kaktos tą pareiškimą priklijuosiu. Ką jis laimės pitlydamas gromatas mentams? Tik tiems šunims į kišenę kelios kapeikos nulašės.

Slinko minutės. Raklevičius vis neramiau žvalgėsi pro kavinės langus, už kurių stovėjo jo sidabrinis mersas ir moklinėjo apsauginiai. Išvydęs parriedantį miniveną, pilną žaliūkų, pakilo iš vietos. Įsmeigė akis į Činčią, kuriam visas šitas bruzdėjimas nekėlė jokių pykčio priepuolių

kaip jam, Raklei. Jis čia didžiausias autoritetas - tai jam turi galva skaudėti, kaip pastatyti į vietą išsišokėlį.

- Cinčia, kur su tuo veikėju bazariname? Čia ar į salę vedamės?

- Aišku, į salę, - atsakė šis. - Ten čiužiniai. Minkš

čiau kris.

Bet atskubėjęs Citrusas žengė keletą žingsnių nuo durų

ir sustojo. Jo rambus veidas atrodė kaip negyvas. Pralaimėjimo kartėlis buvo iškreipęs burną.

- Na kas yra, kas? - riktelėjo Raklevičius. - Ko tyli kaip maumas?

- Jis... jis nevažiavo.

240

- Kaip tai nevažiavo? Juk sakiau: už šiknos, į bagažinę - ir čia!

- Aha, lengva pasakyti... Jie buvo dviese. Mes nespėjome nieko išsitraukti, jie jau ant laiptų pasitiko su dū-

lomis. Sakė, bent žingsnis - ir užvers kaip briedžius.

- Ot šūdas! - prakošė Raklevičius ir vėl, šįkart su apmaudu, sužiuro į Čičinską: - Matai? Matai, su kokiais besmegeniais man tenka dirbti!

Raklevičius griebėsi mobiliojo. Nulindęs į tolimiausią kavinės kampą, pašnibždomis ėmė su kažkuo kalbėtis.

Buvo aišku kaip dieną, kad tokio nesiskaitymo su jo auto-v

ritėtu nepakęs. Šoko judinti reikalą, kuris ūmai tapo lemiamas.

Aš tik liūdnai mintyse šyptelėjau. Neilgai atsilaikys tas keistuolis „komjaunuolis" su savo akiniuočių sargybiniu. Kaunas ne tokių matė. Kas be žinios dingo, kas atkastas iš po velėnos. Ir būta čia ko priešintis! Juk aukcionuose kainos juokingos. Primoki keliasdešimt tūkstančių tokiems tarpininkams kaip Raklė - ir ramiai sau pardavinėk toje parduotuvėje kruopas, duoną, ką tik nori.

- Važiuojam, - tarė Cinčia, - tikriausiai šito objekto taip greitai neparduosime, kaip tikėjomės. Raklė dabar sustabdys procesą, iki nusodins tą Komjaunuolį.

* * *

Kitą rytą, jau gerokai prašvitus, Čičinskas pasibeldė į

mano buto duris. Įleidau jį ir nuėjau į vonią. Skutimosi peiliukas buvo visai atšipęs, ir visas mieguistumas išsilakstė, kol nugramdžiau dyglius nuo žiaunų.

Iš po nakties buvo prirūkyta, ir girdėjau, kaip Činčia atlapojo langą ir į kambarį įsiveržė rytmetinis Laisvės alėjos šurmulys. Vakarais iš jos plūsteli garsus juokas, pra-16.1310

241

važiuojančių mašinų žvygsmai, staiga stojusioje tyloje kartais pasigirsta keiksmas ir jaunatviški įžūlūs balsai. Tai trukdo susikaupti. Netgi užmigti. Vis pasivaidena, kad aš

zonoje, o ten, už lango, vakariniam pasivaikščiojimui išsirengė lagerio gyventojai.

Cinčia lindo pasižiūrėti ir į kitą kambarį. Dzingtelėjo po kojomis pasimaišęs tuščias butelis. Kitas skimbtelėjo dar garsiau, galėjo ir sudužti.

- Chara, visur charos bonkės. Dėl tos bobos, kurią sodyboje pašinai, darai gramą? - nepatenkintas baubė

Cinčia vartydamas rankoje degtinės butelį, lyg jo etiketėje būtų buvusi įspausta gėrimo data. - Toli taip neva-t v

žiuosi, Žilas.

Mintyse šyptelėjau - būtų matęs, kiek jų čia stirksojo! Bet didžiumą spėjau ištarabanyti į šiukšlinę.

- Nesijaudink, - riktelėjau iš vonios, - savaitė, kai nė

lašo. Po laidotuvių viskas, užrišau.

Iš dalies tai buvo tiesa. Tik užsukęs į barą retkartėmis išlenkdavau brangaus konjako. Kultūringai.

v

Cinčia paragino mane skubiau rengtis, o pats atsidrė-

bė į fotelį priešais televizorių. Perjunginėjo kanalus, bet visur liejosi serialų raudos ir melodijos. Vakarais aš lygiai v

taip pat drybsodavau priešais ekraną. Žiūrėdavau visokius filmiūkščius, kuriuose vieni pasišaudymai keisdavo kitus.

Vis niekaip neatsistebėdavau, kad taip lengvai gali nuki-linti tiek „blogiukus", tiek „geriečius". Kol palikdavo ramu ant širdies - pasirodo, ne taip viskas sudėtinga, kaip man atrodo. Yra begalės būdų, kaip užklupti kad ir labiausiai saugomą tipą Pavarai seriją - ir tepi slides.

Grįžęs iš kito kambario, kur, be spintos ir krūvos ne

švarių drabužių, nieko nebuvo, Činčia priekaištingai nu

žvelgė mane:

242

- Na na! Tik jau ne su megztiniu, kaip koks inteligentas. Treningą kokį užsimesk. Juk ne į zaksą važiuojame, o į pačią tikriausią Seimų strielkę. Turi atrodyti kaip visi.

Taip sakant, darbo rūbais.

Jo teisybė. Turiu išrodyti sportiškai, nors žinau, kad tokia uniforma keturiasdešimtmetį vyrą daro juokingą.

Lyg pomidorų pardavėjas. Bet tiek to...

- O čia kas? - Cinčia plekšnojo per Šventąjį Raštą, numestą ant kito fotelio. - Vis neatsikratei to durako pamokėlių?

Tai jis apie Profesorių.

Pakilnojo knygą.

- Eik tu sau, kokia sunki! Kaip akmuo. Gali raugiamus agurkus su tokia prislėgti.

- O tu paskaityk.

- K ą ?

- Atsiversk bet kurią vietą ir paskaityk.

Jis keistai į mane pasižiūrėjo, bet pakluso. Nugrubu-

šiais pirštais perskyrė Šventąjį Raštą.

- Cia kažkas pabraukta.

- Pabraukta? A, tada žodį „Viešpats" pakeisk į

„Mafija".

~ Kokios čia dar nesąmonės, - sumurmėjo Cinčia.

Netgi jam, gyvenimo neskirstančiam į gerus ir blogus darbus, pasidingojo, jog griebiasi šventvagystės. Bet ėmė

skaityti, su vargu lipdydamas sakinius: - Mafija yra keršijanti ir dega pykčiu. Mafija keršija savo nedraugams ir niršta ant savo priešų. Kantri yra Mafija, bet didi galybe -

niekada nepalieka Mafija nenubaudusi kaltojo... Dūra kažkokia! Nu rimtai - dūra.

- Toliau skaityk! - vilkausi „Adidas" treningą. - Kur pabraukta.

243

- Kokius priekaištus darote Mafijai? Ji padarys galą-

jokie priešai antrąkart prieš ją nestos! Tarsi susipynę erškėčiai, tarsi įkaušę girtuokliai - jie sudega kaip sausi šiaudai. .. Na ir ką? - jis užvertė sunkią knygą. - Bajeris, pigūs to tavo Profesoriaus bajeriukai.

- Juoktis ir nereikia. Užtat kaip skamba!

- Na ir kas?

- Nieko. Tai tik įrodymas, jog viskas šioje žemėje užveista su Dievo žinia. Netgi mes, banditai. Jeigu mūsų

kūrėjas kažkada degė pykčiu, tai ir jo tvariniams nesvetimas tas jausmas.

- Tu priplaukęs, Žiliau. Kapitaliai, - stojosi ir link durų žingsniavo Cinčia. - Bet kad šnapšės atsisakei, tai v

malačms. Žinau, kad turi charakterį, tik todėl su tavimi ir vazinuosi. Na ką, gatavas? Tada maunam į Palangą. Kada paskutinį sykį ten buvai?

- Išvis nesu ten buvęs.

Kiek užtrukome degalinėje, kur prisipylėme iki pat bako kamščio benzino, ir, kad neprailgtų kelionė, nusipirkome porą laikraščių, daugiausia rašančių kriminaline tema, saulėgrąžų ir bulvių traškučių. Pagalvojau, kad prie jų

visai tiktų alus, bet vos prisiliečiau skardinės, Činčia įsak-miai papurtė galvą: kaip į bažnyčią, taip ir į Kauno Seimų

pasitarimus nedera prisistatyti su kvapeliu.

Puse lūpų iš amžinatilsį Aizerio buvau girdėjęs, kad kartkartėmis pagrindiniai Kauno grupuočių veikėjai susirenka kažkokioje Palangos viloje, kur aptaria savo reikalus: kas kokį verslininką pernelyg prispaudęs ar nesutaria dėl įtakos sferų, kokios taktikos laikytis kitų miestų at

žvilgiu. Bando laikytis vieningos politikos, tačiau savo idėjomis ir sumanymais neskuba dalytis. Taip pat kaip ry

šiais muitinėse ir generalinėje prokuratūroje, bet bėdos atveju nesistengia skandinti vienas kito.

244

Jei ne tokie susibėgimai, kur kas dažniau kiltų karai tarp Šeimų. Man knietėjo visas nusikalstamo pasaulio garsenybes pamatyti krūvoje, ir nejučiomis išvydęs savo atvaizdą degalinės tualete, pabandžiau nutaisyti grėsmingą miną, bet neištvėriau nenusiviepęs. Betrūksta aploti tą atvaizdą daugiaaukščiais keiksmažodžiais, ir pirma vieta baisūnų konkurse garantuota.

Činčia stovėjo prie džipo, neskubėjo sėstis prie vairo.

- Žiūrėk, - tarė jis man, - visai nieko žiurkelė.

Pasekiau draugo žvilgsnį. Ak štai kas! Mergina, stovinti prie savo automobilio bako. Jauna ir lieknutė. Grakš-

čios kojos tarsi įelektrino Cinčią, jis neskubėdamas pripė-

dino prie atstatyto užpakaliuko. Plekštelėjo delnu. Jinai klyktelėjo, o Cinčia kone tėviškai:

- Negražu, katyte, iš pat ryto gundyti senus diedus.

Mergina atšoko per porą žingsnių. Galbūt ketino sprukti kur akys mato, bet vietoj guitynių garsų pasigirdo Činčios juokas.

v_

- Pasakyk man, Žilas, kas Kauno paneles taip įbaugino? Vos prisilieti, ir jau miršta.

Dar kartą nužvelgiau merginą, skubančią į degalinės vidų. Daili, be galo daili. Lyg ir ne mūsų nosiai. Tačiau jei diedas prie pinigo, tai ir ne tokios gražuolės susirango ant kelių. Ir ūmai paliko pikta. Toji Ligita! Mano pinigai jai nė motais. Mano praeitis jai lyg akmuo po kaklu.

- Gal prasukame pro „Deltuvą", - žvilgtelėjau į laikrodį, laiko dar buvo.

- Ko ten? Paspoksoti į tą Komjaunuolį? Šiandien bus nuspręsta, ką su tuo jaunuoliu daryti.

y_

Žinoma, kad visai ne tai turėjau omeny. Ligita, bent tolimą jos gyvenimo atspindį pagauti! Vis tebeturiu tokį

norą, ir kas blogiausia: jis nei stiprėja, nei silpnėja - tie-245

siog sulydo mano dienas į ištisinį beprasmišką tūnojimą tarp miesto mūrų.

Autostrada pasitiko linksmu mirgėjimu. Skaisčią rudenišką dieną lekiantys automobiliai atrodė glotnūs lyg delfinai.

Cinčią pagavo azartas.

- Šiandien mus lenkiančių nebus! - pareiškė jis vis spartindamas lėkimą.

Ir mes skriejame blūksėdami ilgomis šviesomis, ir mašinos traukiasi į šalis lyg pabaidyti kiškiai.

- Palangoje gerai pailsėti galima. Klaipėdoje panų

kiek nori, gali keisti kaip kojines, - kalba Činčia. - Nors įdomu į kokią Prancūziją pašokti, ar ne? Pasižvalgyti po kokį kurortą... Arba į Tailandą. Buvo chebra, pasakojo.

Net kambarinės viešbučiuose, ir tos už kelis baksiukus dulkinasi.

- Į Afriką geriau. Kenija. Safaris.

- O kas ten gero?

- Trankaisi sau su džipu ir varai iš karabino į visokius žvėris.

- Ai, chuinia. Tas pat kaip Kaune, koks čia poilsis?..

Ties Devintuoju fortu pakelė tiesiog žydėjo nuo balsuojančių žmonių.

Ūmai džipo greitis sumažėjo, mašina ėmė šliaužti lyg dvesiantis gyvulys.

- Imam kokią vieną? - Činčia dairėsi į slenkančias fizionomijas. - Va ten, pačiam eilės gale, žiūrėk, stovi viena. Galvoja, kad, vos išvydę jos seksovą figūrą, imsime ir sustosime... Na, mai šunys tave! Sugundei, tiek jau to, sustosiu.

Džipas purptelėjo į kelkraštį. Tranzuotoja beregint šastelėjo prie durelių.

246

- Gal į Klaipėdą?

- Pataikei, - atsakė jai Čičinskas, - važiuojame tiesiai į Klaipėdą.

Mergina vikriai įslydo vidun. Džipas trūktelėjo iš vietos. Veidrodėlyje sugavau jos žvilgsnį. Mažos bespalvės akutės. Pailgas veidas apkritęs vėjo taršomomis dažytų

plaukų sruogomis. Blondinė - tik tai, regis, ir žadina jai simpatiją. Cinčia, nutaikęs progą, kai džipo kelyje nesivė-

lė joks automobilis, atsisuko į ją. Ištempęs kaklą nužvelgė

suglaustas kojas.

- Ką veiki Kaune? Mokaisi?

- Aha, - atsakė ji. - Mokausi neakivaizdiniame, bet gyvenu Klaipėdoje. O jūs kauniečiai, taip?

- Beveik.

- Kaip suprasti - beveik?

Ji noriai leidosi į kalbas. Tipiška tranzuotoja, pagalvojau. Neleidžianti vairuotojui nuobodžiauti.

- Ogi paprastai... Prie Kauno mes gyvename. Taip sakant, jaunieji ūkininkai. Karvės, vištos ir kiaulės.

Ariam, sėjam, pjaunam. Nors dažniausiai pjaunam, -

mirktelėjo man Cinčia, - tik paskutiniu laiku nebėra ko pjauti. Visi ir taip pasiduoda.

Mes nusijuokėme, o ji tik įtariai dirsčiojo į mus, nepermanydama linksmumo priežasties. Maniau, kad moteriškas instinktas pakuždės jai, jog mes anaiptol ne džentelmenai, bet ji tik atsainiai mestelėjo, kad tokie makaronai jai nelenda. Panaršiusi po savo kelioninį krepšį, išsitraukė

v

saujelę irisų. Pasiūlė ir mums, bet Cinčia padėkojo, ir tiek.

- Tu man kažkur matyta, - jis vėl dirstelėjo į ją. -

Kaip per miglą^ nepamenu. Per kokį bulviakasį gal buvome susitikę?.. O gal lankaisi restoranuose?

247

- Pasitaiko.

- Tai būni kokiuose kabakuose? Vaikštai, nebijai kauniečių?

- O ko man bijoti? - papūtė ji lūpas. - Kai ką pažįstu iš mafiozų. Pasakau pravardę, ir visi atšoksta.

- Na ir kas toksai tas siaubūnas? - sukluso Cinčia šypsodamasis.

- Paltusas.

Mes vienu balsu nusikvatojome. Ji visa įsitempė. Nustojo volioti burnoje irisą. Cinčia reikšmingai žvilgtelėjo į

mane: įsikirtai? Paltuso bitutė skrenda pas tėvelius į Klaipėdą. Neblogas sutapimas, neblogas.

Džipas nučežėjo į autostrados pakelę ir staiga sustojo.

- Kas atsitiko, kas? - sukrutėjo mergina dairydamasi į visas puses: greitkeliu viena po kitos kaip paklaikusios lėkė mašinos. - Sugedo?

- Sugedo, - burbtelėjo Činčia ropšdamasis laukan. -

Maniau, būsime greičiausi trasoje, bet ką ten mums, ūki-v

mnkams, varžytis su mafiozais. Žilas, tu pavairuosi.

Kai džipas vėl pajudėjo, iš galo atsklido:

- Ei, tu ką! Visai sunaglėjai! Nelįįįsk!.. Sakau, nelįsk tu, asile!

Nuaidėjo skambus antausis. Mergina cyptelėjo ir jau ramiai išklausė, su kuo turi reikalą. Činčia, merginos nuostabai, paskambino Paltusui ir sužinojo pakeleivės vardą.

Tada ji visai apsiramino. Šiaip ar taip, su pačiu darbdaviu atsidūrė vienoje sėdynėje. Pasigirdo jo pirmasis nurodymas. Nusirengti!

- Nereikia, ko ten durniuoji! - tarstelėjau žvelgdamas į spidometrą. - Kaip šunys, jei bogu.

- O tau kas?- šiurkščiai atšovė Čičinskas. - Vairuoti trukdome? Matai kelią - ir varyk!

248

Rūstus stenėjimas sumišo su ritmingu alsavimu. Veidrodėlyje atsišvietė lavonų blyškumos kūnai. Nusukau, kad nieko nematyčiau. Pagarsinau radijo imtuvą. Vaikų choras plėšė smagią dainelę apie nykštukus. Vargšai vaikai, pagalvojau, nė nenujaučia, prie kokio beprasmiško pasaulio vartų stovi. Nors... kiekvienam savo. Man - vairas, Ginčiai - visų nugaluota prostitutė. Aizeriui su Makleriu -

amžina ramybė. Tūkstančiams vyrų, tūnantiems kolonijoje - viltis, kad tai paskutinis jų gyvenimas už grotų.

Patraukiau vinčesterį. Dar iššaus netyčia. Visureigio amortizatoriai ir taip išklerę, o Činčiai užgulus Devintojo forto gražuolę, mašina ėmė į visas puses siūbuoti. Idiotiškas važiavimas. Laimė, kad džipo stiklai tamsinti, nesimato iš pralekiančių mašinų, kas jo viduje darosi.

Visą dėmesį sutelkiau į kelią. Kelią, kuris, gerai pagalvojus, niekur nevedė. Nebent į vėsią duobę, kurios juodžemis remiasi į gelsvą smėlingą gruntą, o ant jos krašto stovi kunigas ir duobkasiai.

- Vsiooo! - sušniokštė Činčia ir sujudėjęs bumbtelėjo t v

galva į mašinos stogą. - Na, viskas, Žilas, stok, prijiechali.

- Ką, ir viskas? - nelyg šaipėsi toji patyrusi mergužėlė. - Taip greitai?

- Susitvarkyk ir nešdinkis.

v

Mintyse pritariau Cinčiai. Tegu nešdinasi. Ir taip visas salonas gaižaus prakaito pridvisęs.

Mergina neskubėdama, lyg matuodamasi drabužius apsirengė. Džipas burzgė stovėdamas šalikelėje. Ji dar nenorėjo lipti, bandė derėtis, kad pavežtume nors iki Kryž-

kalnio, bet Cinčia be kalbų išstūmė ją lauk. Persibrovė per sėdynes į priekį ir knypdamasis su treningo užtrauktuku akimis davė ženklą - važiuok. Paskui vienu išsižiojimu numaukė pusę butelio mineralinio.

249

Shimdrytės figūrėlė veidrodyje virto tamsiu brūkšneliu, galop visai išnyko.

- Vis nuotykis, - kalbėjo Cinčia. - Nuo pat ryto jau

čiau - turi kažkas atsitikti. Galvojau, kad Palangoj, bet matai, kaip viskas susiklostė.

- O ten, Palangoje, manai, bus ramu?

- Kas ten gali būti? Bazarai dėl bazarų! Vierchai sulekia viens prieš kitą pasirodyti, kokie kruti. Nors vienas rimtas klausimas bus.

- Dėl to Sauliaus?

- N e , dėl prevencinio įstatymo. Sumesti šaibas Seimo nariams, kad netaikytų tokios nesąmonės. Įsivaizduoji, sukiesi sukiesi, ir tave nei iš šio, nei iš to pridaro porai mėnesių! Grynas bespredielas. Bet Raklė prasitarė, kad jam dzin! Turi ryšių Generalinėje, tad pakoreguos, kad mūsiškių pavardžių tame sąraše nebūtų. Kam išpirkinėti visą Kauno bandityną? Tegu durniausi pasėdi porą mėnesių

uždaryti, vis mažiau mašinų Kaune, o dabar, žiūrėk, kai tik vakaras, vos ne valandą šliauži nuo Parodų kalno -

tokie kamščiai.

- Tai Sauliaus klausimo nesvarstys? Na, kad jis visus vandenis ėmė drumsti?

Cinčia atidžiai pažvelgė į mane:

- O ko tu visąlaik klausinėji apie tą veikėją?

- Įdomu. Siek tiek jį pažįstu asmeniškai.

- Oba! Kaip suprasti?

Papasakojau, kokiomis aplinkybėmis užsimezgė pa

žintis. Kaip maniškiai vos jo kraislerio nenuvarė, o paskui kaip susitikome lauke, prie restorano. Pagaliau apie pasiūlymą tapti jo asmens sargybiniu.

v

Man nutilus, Cinčia kažką ilgai galvojo žvelgdamas į

monotoniškus pakelės vaizdus ir staiga paklausė: 250

- O jis įtaria, kad tu vienas iš mūsų?

- Lyg ir ne, - nutęsiau ir, perkratęs pokalbių su Sauliumi smulkmenas, jau tvirčiau tariau: - Ne, nežino. Kitaip bendrautų. Kaip su banditu.

Čičinskas linktelėjo. Atrodė kažkuo patenkintas.

- Aišku... Vadinasi, tau strielkėje geriau nesirodyti.

Pasėdėsi kur kabake, kol pasibaigs visas judėjimas.

* $ *

Likus keletui kilometrų iki Palangos, paskambinome Raklevičiui.

- Truputį keičiasi situacija, - murmėjo į mobilųjį Čin

čia. - Žilo negalima apšviesti. Kodėl?.. Privažiuok prie degalinės... Taip, taip, prieš įvažiuojant į Palangą.

Netrukus atskriejo sidabrinis Raklevičiaus mersas.

Činčia užsidėjo akinius nuo saulės ir paprašė mane luktelti. Maniau, kad vėliau pasikvies, tačiau jiedu, abu šeriuotais pakaušiais, su juodais akiniais, pasitraukę į degalinės pašalį ir visai mane pamiršo. Buvau tikras, kad kalbėjosi apie netikėtą Sauliaus pasiūlymą. Nežinojau, kaip, tačiau jutau, kad ši akimirka paslaptingai keičia mano gyvenimą.

Galbūt taip anųdviejų iš pažiūros nekaltai besišnekučiuojančių vyrų matau nykstantį paskutinį ramybės pėdsaką.

Nueinantį vyrą šviesiais kaip vaiduoklio apdarais.

v v

- Viskas gerai, Žilas, - atsklido Činčios šūksmas. -

Mes nusprendėme: tu varyk, pasitrink po miestą, o paskui, kai baigsis visi reikalai, mes tau paskambinsime.

Mersas išrūko iš aikštelės. Nelemta pamatyti Kauno nusikalstamojo pasaulio autoritetų vienoje krūvoje. Pasisemti nuo jų sklindančio grėsmingumo, kartu ir pasitikėjimo savo jėgomis.

251

Pasukau visureigį Palangos link. Ūksmingos gatvės.

Pro langą besiveržiantis pušų kvapas. Spalvinga poilsiautojų minia. Su nuosavybės jausmu nužiūrinėjau dailius, gal net šią vasarą pastatytus vasarnamius ir viešbučius.

Mielai tapčiau kurio nors mūriuko savininku. Ir po valandėlės susigriebiau, kad mintys lekia viena kryptimi. O kas valdo Palangą? Kas kam moka? Juk apkrovus duoklėmis kiekvieną kavinę, viešbutį, restoranėlį, įmanoma neblogai pinigų pasišliaužti.

Pasijutau išalkęs ir, palikęs džipą gatvėje, patraukiau ieškoti kokios užeigos.

Dairiausi laisvos vietelės, bet visur po lauko kavinės skėčiais kėksojo žmonės. Basanavičiaus gatvė buvo tiršta nuo vaikštinėjančių poilsiautojų Pasukau į pirmą pasitaikiusią, ir netrukus jinai išvedė mane prie naujoviškos architektūros viešbučio. Teisingai spėjau, kad ten, kur matėsi didžiuliai langai, gali būti kavinė. Nuošali vieta. Dirstelėjau vidun - tvarkelė, žmonių vos vienas kitas. Tyli muzika ir vėsu.

Jau ketinau žengti prie laisvo staliuko, kai ūmai mane sustabdė moteriškas, iki skausmo pažįstamas balsas. Su

žiurau ton pusėn, ir kojos tarsi įaugo į grindis.

Ligita.

Ji sėdėjo jauno vyriškio pašonėje. Ne! Jie buvo susiglaudę. Kėdės sustumtos kuo arčiausia. Jos plaštaka buvo padėta šalia vyno taurės taip, lyg ką tik būtų lietusi to nepažįstamojo ranką. Man pasirodė - Ligita klausėsi jo šnekos susižavėjusi.

Bet tai buvo dar ne viskas. To vyruko išvaizda visais atžvilgiais buvo pranašesnė už manąją. Švelnių, bet vyriškų bruožų veidas. Dailiai, o ne taip buožgalviškai kaip aš, apsikirpęs. Vilkėjo ploną švarką. Pirštai apmaustyti bran-252

giais žiedais, bet manieros anaiptol ne bobiškos. Negana to, platūs pečiai bylojo apie jėgą, kuri, manau, traukė ir žavėjo moteris. Panašūs ciuckiai subliūkšta, kai griebi jiems už gerklės, bet pagalvojus, jog susigrūmus su tokiu buliuku man, seniui, grėstų gėdingas pralaimėjimas, linktelėjo keliai, ir aš atatupstas išspūdinau į gatvę.

Seniai turėjau žinoti, kad ji kekšė! Apgaudinėja savo vyrą su kuo papuolė! Iš jos geidulingo žvilgsnio buvo galima suprasti, jog jųdviejų praeitį skaidrino gal ne viena kartu praleista naktis.

Sugrįžau prie džipo. Ketinau važiuoti kur akys mato, tačiau visureigis, sakytum, pats niūriai maurodamas vis pataikydavo į tą gatvelę, kurioje stovėjo viešbutis, o jo kavinėje glaustėsi porelė. Keliskart lėtai pravažiavau palei kavinės langus, bet įžvelgiau tik tamsius siluetus. Ranka siektelėjo vinčesterio, ir toks judesys mane nugąsdino. Aš

siuntu iš pavydo, darausi pats sau nenuspėjamas.

Nejaugi Ligita prarasta visiems laikams?

Norėjosi tuoj pat drožti kavinės vidun ir išsiaiškinti.

Bent supartalinti to gražuoliuko išdailintą išvaizdą. Tačiau blaivus protas kuždėjo: liaukis vaidentis, negi tau ne tas pat, su kuo tamposi toji paleistuvė?

Ne tas pat... Tą supratau po trečios viskio porcijos.

Sėdėjau bare per vieną kvartalą nuo tos ramios kavinės, kur skambant švelniai muzikai meiliai šnekučiavosi vyras ir moteris.

Regis, pradėjau nepatikti ir barmenui, nes paprašius dar vieno gėrimo stiklo, jis panoro, jog atsiskaityčiau. Nepasitiki? Išvaizda kelia įtarimą?

- Matau, esi pasiryžęs nusigerti, - ramiai paaiškino jis, - o su tokiais visko atsitinka. Pinigus arba protą pameta, todėl prašyčiau...

253

- Ne, tau kažkas nepatinka, - staiga budo priešiškumas šiam tipui baltais rankogaliais, ir aš persisvėriau per barą: -

Kas tau nepatinka, sakyk! Mano treningai ar snukis?

- Kaip norite, - ūmai nusileido barmenas, - galit ir vėliau atsiskaityti.

Man pavyko jam įvaryti baimės. Zingčiojo apie savo butelius vengdamas bent žvilgsniu užkabinti. Vis šiokia tokia pergalė, mąsčiau, tačiau nė kiek neguodžianti. Atmintyje kaskart įnirtingiau sukosi, regis, vakarykštės dienos vaizdai: sodyba, naktis ir upė, iš tamsos mane stebin

čios jos akys...

- Klausyk, - tariau barmenui, - duok viskio butelį iš

baro, atsiskaitau ir varau.

- Parduotuvėje pigiau...

- Pasakiau - iš baro!

Buvau nusitašęs, nepavyko garsiau riktelėti, sugergž-

džiau it pakaruoklis. Bet protas dirbo aiškiai. Siuntė atsakymą po atsakymo mano smegenims. Žinojau, kodėl dūkstu iš pykčio. Kadangi pats niekuomet nebuvau laimingas, negalėjau pakęsti svetimos laimės. Anąkart aš Ligitos neužvaldžiau todėl, kad man trūksta jausmingumo.

Suvokiau, kad niekinu malonumus ir vyrus, vien galvojančius, kaip pergulėti su moterimis, kurių veidas ir remb-rantiška figūra tokie kaip Ligitos? Visiems norėjau duoti į

snukį, todėl, gavęs savąjį litrą viskio, skubiai išsinešdinau iš baro.

Tačiau džipas, tas mechaninis gyvulys, nudangino mane tiesiai ten, kur tvenkėsi mano neapykanta.

Žiaurumas protingesnis už kantrybę, pagalvojau prieš

įeidamas į kavinę.

v v

Ligita pakėlė galvą. Šypsena dingo. Žiūrėjo į mane apmirusi. Savo akimis netikėjo, kad tai aš, kad mato mano 254

veidą, kuriame kadais regėto jautrumo, paklusnumo ir simpatijos - nė ženklo.

- Būk geras, išeik! - nusigandusi sušnibždėjo ji.

Stovėjau kaip stulpas. Pirštu parodžiau į tą puošeivą:

- Kas jis toks?

- Būk geras, palik mus ramybėje.

Ji prašė. Gal net maldavo. Žodžiai iš lūpų sproginėjo skiemenimis. Buvau girtas. Spengė galvoje ir visai nebuvo linksma. Norėjosi imti ir apsižliumbti, kad tik ji taip priešiškai nespoksotų į mane.

- Ei, čiuvakas! - šalia jos veido atsirado kitas. - Tau aiškiai pasakė - palikt ją ramybėje.

Gražuoliukas padėjo abu kumščius ant staliuko.

- Tu man kažką sakei?

Griebiau jį už atlapų. Supoškėjo švarko sagos. Jis tiesiu smūgiu vožė man į veidą. Pramušė lūpą, sutraškėjo dantys. Na va, prasidėjo, šmėkštelėjo man.

Ir mes susigrūmėme. Stengiausi nepaleisti jo švarko atlapų, o jis spurdėjo kur pakliūk kuldamas mane kumš

čiais. Vartydami kėdes bei stalus, pargriuvome. Atsidūriau viršum jo. Užsimojau trenkti į tą išpuoselėtą snukutį, bet jis vikriai išslydo iš po manęs ir pašoko ant kojų. Jis pabūgo. Buvau padėręs nuo žiaurumo, lyg maniakas, kuriam įjungtas autopilotas ir kuris eina vienu kursu - po v

savęs palikti bent vieną lavoną. Šluodamas nuo kelio kėdes bei stalus, ėmiau jį vaikytis po visą kavinę. Papras

čiau bus, jeigu jį imsiu ir pasmaugsiu... Bet plačiapetis buvo greitesnis ir sėkmingai ištrūko į gatvę.

Atsipeikėjau tik tada, kai savo rankose pajutau belaikąs vinčesterį, o kažkoks automobilis nyko tolyje. Tai jis, Ligitos simpatija, paspruko man iš po pat nosies.

- Pone! Jei sumokėsite, ką sudaužėte, mes nekviesi-me policijos. O jeigu...

255

Atsisukau. Dar vienas pižonas baltais marškiniais. Pamatęs mano rankose gremėzdišką ginklą, užsičiaupė.

- Kas jis toks buvo? - dūriau vamzdžiu į kavinės langus.

Padavėjas patraukė pečiais. Pasirodė Ligita. Sužaibavo akimis. Dėbtelėjo su neapykanta:

- Psichas!

Ji nukaukšėjo neatsigręždama. Smarkiai trenkė viešbučio durimis.

Tada atsisukau į padavėją. Jis atsitraukė atgal. Ak, tas šautuvas! Įmečiau jį į visureigio saloną ir ėmiau naršyti kišenes, ieškodamas stambesnių kupiūrų.

* * *

Džipą patraukiau atokiau nuo viešbučio, bet taip, kad matytųsi jo stiklinės durys. Nuojauta neapgavo. Po valandėlės prie viešbučio pričiuožė taksi, ir tą pačią akimirką pasirodė Ligita. Abiejose rankose laikė kelioninius krep

šius. Susekta ir bėga į kitą, saugesnę vietelę. Mane pagavo piktdžiuga. Persekiosiu! Kol kvėpuoju, tol ją persekiosiu! Ir pavariau džipą įkandin pajudėjusio taksi.

Netrukus ji pastebėjo iš paskos šliaužiantį visureigį ir griebėsi netikėto sprendimo - taksi, pasisukinėjęs po Palangą, sustojo prie miesto policijos komisariato. Manė -

to pakaks, kad mano galvoje suskambėtų pavojaus varpai ir sprukčiau neatsigręždamas.

Su visa manta ji dingo už komisariato durų. Ką ten jiems gali pasakyti?.. Užpuolė? Persekioja?

Sustojau per kelis šimtus metrų nuo policijos pastato ir atsikimšau viskio butelį. Trūktelėjau pamiršęs prakirstą lūpą. Šlykštus deginantis gėralas. Nenuleidau akių nuo komisariato durų, ir netrukus ji pasirodė lydima policininko.

256

Tačiau šis vien mostelėjo bažnyčios pusėn. Matyt, nuskubėjusi į policiją paklausė tik nekalto dalyko. Pavyzdžiui, kaip nusigauti į autobusų stotį.

Pajutau, kad viskas, kas šiandien atsitiko ir dar atsitiks - ne man suvaldyti. Tarytum be mano įsikišimo suburzgė variklis. Džipas šoktelėjo iš vietos, o man beliko stebėti, kaip tirpsta atstumas iki moters, kuri mano girtomis akimis žvelgiant buvo ideali, verta pralieto kraujo ir v

sykiu žemiška, panaši į moteris, regėtas plakatuose ant Či

činsko sekcijos sienų. O! Kaip man įveikti tą nematomą sieną? Kaip jai paaiškinti, jog ji iš to tyro jausmų pasaulio, kuriame norėčiau gyventi?

Ligita žingsniavo šaligatviu nesidairydama. Išgirdusi atsargų variklio ūžimą, virptelėjo lyg žemei po kojomis susiūbavus ir toliau ėjo pirmyn. Praeiviai traukėsi jai iš

kelio. Prieš eismą slenkančiam džipui pyptelėjo prava

žiuojanti mašina. Nemačiau, kaip vairuotojas iškalbingai suktelėjo smilių, pridėjęs jį sau prie smilkinio. Žiūrėjau vien į ją.

- Ligita!

Jokio dėmesio. Vos džipas užsiropštė ant šaligatvio, ji sustojo.

- Tu rimtai nenormalus!

- Lipk, pasikalbėsime apie viską.

Praeivių žvilgsniai susmigo į ją. Vieni dūlino neatsigręždami, kiti ėmė garsiai stebėtis, kas čia dedasi. Iššokęs išplėšiau jai iš rankų krepšį. Ji spėjo trinktelėti kumščiuku man į krūtinę, tačiau, supratusi, kad mano atkaklumas neturi ribų, įlipo į visureigį.

- Važiuok iš čia greičiau! - sudūsavo. - Nedaryk man gėdos.

- Į restoraną?

- Ne, ne! Su tokiu aš niekur nenoriu rodytis!

17. 1310

257

- Su kokiu - tokiu?

Plykstelėjau ir užsičiaupiau. Šalin visas ambicijas! Ji teisi, šimtąkart teisi. Ji verta geresnio už mane, o man turėtų pakakti šios akimirkos, kai ji taip arti. Įtūžusi, nešneki, tačiau vis vien graži. Ji ieškojo mašinos lango rankenėlės, nes vėjas puolė į veidą, kažką ketino sakyti, kai džipas pralėkė pro autobusų stotį, bet aš užšokau už akių:

- Kas tas per vienas, kuris buvo su tavimi? Tavo meilužis, juk taip?

- Tau dar klius nuo jo, pamatysi, - patylėjusi pasakė

Ligita. - Be reikalo tu pasimaišei jam po kojomis.

Ji bijojo neatsargiu atsakymu įpilti žibalo į mano kurstomą ugnį ir, pastebėjusi mano padėrusį žvilgsnį, nutilo.

- Reikalas paprastas, - tariau, - jis arba aš...

Ji šyptelėjo. Kažkoks atsisveikinimo blyksnis akyse.

- Aš jį nukalsiu, - pareiškiau, - bet tu vis vien būsi mano.

- Psichas, tu tikras psichas... Ko tau reikia iš manęs?

- Na jau turėjai suprasti, kad... kad aš mylių tave.

- Myli! - sušuko ji pasipiktinusi. - To man dar betrūko!

Didžiavausi savimi, jog taip netikėtai peržengiau tokią man svarbią ribą. Ji dabar žino, kad net keisčiausius savo poelgius galiu pateisinti vienu vieninteliu žodžiu. Žino, iš kur kyla tas pragariškas pavydas. Trokštu matyti, gėrėtis ir dievinti ją. Šokti į akis tiems, kurie siekia to paties.

Jos veide atsiradusi pašaipėlė buvo tarsi bausmė už

visas mano nuodėmes.

Vėl pagalvojau apie tą augalotą, lankstų, vikrų gra

žuolėlį, kuris, mums susiėmus, regis, labiau už viską saugojo savo snukiuką.

258

- Tas frajeris - tavo meilužis?

- Sakykime, kad taip, na ir kas?

- Taip ar ne?

- Jei nori žinoti - taip. Jis geras meilužis, ne toks kaip tu - chamas.

Staiga sustabdžiau džipą. Nuvilnijo pušų ošimas. Mes jau buvome užmiestyje. Panorau grubiai atsikirsti. Pasakyti, kad jeigu ji ieško tokio, kurio tas smagus galas būtų

kaip asilo, o sėklos srūvis kaip eržilo, tai aš tikrai ne toks... Tačiau, stengdamasis nusiraminti ir susikaupti, pa

ėmiau jai už rankų. Laikiau šiltus jos delnus saujoje jausdamas, kaip tolimos virpulio bangelės plūsteli jos pirštais.

- Ligita... Nežinau, kokiais žodžiais tau nusakyti, kokia tu man svarbi. Jeigu tu leistumei man tave matyti nors kartą per savaitę, prisiekiu, man nieko daugiau ir nereikėtų. Gyvenčiau nuo vieno pasimatymo iki kito. Stengčiausi būti tau draugas, o ne meilužis, supranti tu mane?

Ji netikėtai ėmė leipti juokais. Žiūrėjo į mane ir pratrūko prunkšti, tarsi šitas mano monologas būtų buvęs be galo juokingas.

- Pasižiūrėk į veidrodį! Tavo lūpa sutinusi, chi chi, kaip arklio, o dar tokias nesąmones šneki. Dievaži, koks tu juokingas!

Juokingas? Tai jau šis tas!

- Jis dar atsiims, - pramurmėjau apžiūrinėdamas save veidrodėlyje; tikrai nekaip atrodžiau. - Aš jį dar pasigausiu. Jis vietinis?

* - Kaunietis, - Ligita išsitraukė cigarečių pakelį. - Aš

rimtai kalbu - geriau jo neieškok. Jis priklauso kažkokiai gaujai, jie visi tave patvarkys.

Prisiminiau Aizerį. Gaila, kad jo nebėra. Dviese at-stovėtume prieš visą gaują. Žinoma, Čičinsko autoritetas 259

kur kas didesnis, bet jis ir trukdo užsiimti tokiu niekingu reikalu kaip praskelta lūpa.

- Tai tu nieko prieš, Ligita, kad mes susitikinėtume?

Ji truktelėjo pečiais ir garsiai išpūtė cigaretės dūmelį.

- Tu baisus žmogus, Arvydai.

- Žinau. Bet aš myliu tave.

* * *

Cinčiai suskiedžiau, kad prie džipo lindo kažkokie įtartini vaikigaliai, tai ir susipliekiau su jais. Po to, susinervinęs, kad gavau į žabtus, maktelėjau du šimtus gramų

„Granto", gal tris, gerai nepamenu...

Nežinau, ar jis patikėjo tokia versija, tačiau nešnekus buvo kaip niekad. Nuginė mane nuo vairo, ir leidomės atgal į Kauną. Jei būtume išvažiavę valanda anksčiau, galimas daiktas, džipas būtų prisivijęs taksi, į kurį aš įsodinau Ligitą, prieš tai iš savo kišenės sumokėjęs vairuotojui.

Mano zonos laikų bičiulis nė žodeliu neužsiminė apie didžiausių autoritetų susibėgimą, o klausinėjamas tik prasitarė, jog, kaip ir tikėjosi, nepavyko seniesiems mafio-zams primesti savo sumanymo blokuoti prevencinio įstatymo priėmimą Seime.

- Nustok tardęs kaip koks mentas! Tokie dalykai tau nebeturi rūpėti. Įsijausk, laikas normaliai įsijausti į savo vaidmenį: žąsinas, lochas ar durakas - kuo tik nori būk, tik ne vienu iš mūsų, - kalbėjo jis. - Būtinai turi lyg nety

čia susitikti su Sauliumi, ir jeigu jis vėl tau pasiūlys tapti jo apsauginiu, be jokių didesnių bazarų sutik. Jis tau kokią štukę atsegs, Raklevičius - irgi, dar dalis iš to, ką Makleris užvirino. Gyvensi be jokių rūpesčių.

- Tai ką? Vis knisa protą tas Saulius?

260

- Jo, ne vien mums jis vandenį mutina. Todėl savas žmogus šalia jo nepakenks, netgi labai pravers.

- Ką tu nori tuo pasakyti?

- Vėliau, ne dabar. Ir vieną sykį baik sprogti! Gatavas ir gatavas!

Ir taip taręs, jis pradarė langą ir išgrūdo viskio butelį

lauk. Žvilgtelėjo į mane, lyg tikėdamasis išvysti skausmą veide, kas ištinka jautrius ir nepataisomus girtuoklius pasigirdus duženų skambesiui, tačiau mano akys pačios merkėsi.

Kurį laiką dar mintys sukosi apie Saulių, tą valdingo būdo jaunuolį iš „Deltuvos". Nutariau, kad, žadėdamas po tūkstantį baksų per mėnesį, jis greičiausiai jau bus parsiviliojęs kokį profą iš saugos tarnybų. Kam aš jam toks kriminalinis elementas reikalingas? Be to, ir man ne prie širdies sekioti paskui jį visą dieną. Nafik! Lai apsistato apsauga ir toliau šakojasi, kol vieną gražią dieną... Ai, geriau negalvoti.

Kas gailisi lendančių prie laukinių žvėrių?

# * #

Profesorius iš tiesų zyliojo po advokatų kontoras, bet visur atsimušdavo kaip žirnis į sieną. Išgirdę, jog jam rūpi beveik dešimties metų senumo byla, niekas rimtai jo nebesiklausydavo.

Ne jis nužudęs žmoną...

Na ir kas! O kur įrodymai? Bet kuri teisinė institucija atmes pretenzijas kaip nepagrįstas. Byla seniai užbaigta, bausmės laiką atbuvai, tai gyvenk sau nesukdamas galvos, - kokia čia dar valstybės kompensacija už neteisėtai atimtą laisvę? Tada reikėjo bent teismo metu imti viską 261

neigti. Kas žino, gal kam ir būtų užkliuvę, jog byla fabrikuojama.

- Gana man tų tavo nesąmonių! - neiškentęs nutraukiau jo verkšlenimą. - Kažkodėl zonoje sėdėjai kaip pabučiuotas, jokių teisybių nereikėjo.

- Zona yra zona, - jis pasitaisė apvalius akinukus. -

Man reikia dar trupučio pinigų. Noriu surasti ką nors iš

jos giminių. Buvo kažkur pusseserė. Alkoholikė, bet gal gyva, gal ji žino, kam buvo naudinga nužudyti manąją žmoną. Žilai, būk žmogus...

v

Tamsios it alyvuogės akutės sumirksėjo. Se tau, kad nori! Sumanė pats imtis tyrimo! Ne veltui kolonijoje, vos televizoriui ėmus rodyti kokį detektyvą, priskresdavo prie ekrano. Atsirado seklys Morka.

- Na ir kiek, kiek tau reikia pinigų? - staiga pratrukau, ir ūmai toptelėjo kita mintis: - O bent kartą kapinėse buvai, kai grįžai į laisvę?

- Buvau, kaipgi! Ir žinai, tas paminklas ne į paminklą panašus. Cementinis blokas, o jeigu naują, tai vėlgi, kaip čia pasakius...

- Sakyk, sakyk!

Profesorius kostelėjo. Išdidžiai žvilgsniu apvedė mano prabangų būstą.

- Juk žinai, Žilas, be tavęs, man nėr į ką kreiptis. - Ir nedelsdamas pridūrė: - Juk aš atiduosiu! Tik leisk ant kojų

atsistoti.

- Tokie kaip tu, užsiimantys panašiomis nesąmonėmis, niekada neatsistoja ant kojų.

Beveik savaitę turėjau šventą ramybę, o štai atsivilkęs Profesorius tampo nervus po siūlelį. Kokie paskolinimai?

Davei - ir peržegnok. Ir negailėčiau, jei jis man postringautų apie buto remontą, o ne apie praeities šmėklų gaudymus. Kaltas nekaltas - ne tai svarbiausia. Pikta, kad neno-262

ri suprasti tokių pastangų absurdiškumo. Vėjais švaistomi pinigai ir laikas, bet Profesorius nebrangino nei vieno, nei kito, ir kas žino, ar tik ne dėl to tapau jo draugu, tokiu norėjau būti ir dabar. Todėl išsitraukiau pluoštą dolerių ir paskleidžiau ant sofos.

- Pasiimk, kiek reikia.

- Ne, geriau tu pats.

- Tai kiek?

Profesorius kažką numykė. Žvilgtelėjo į mane tarsi į

stalo koją ir įniko kilnoti kupiūras. Dėjo jas į krūvelę, paskui grūdo į kišenę. Ant sofos užtiesalo liko mažiau nei pusė.

- Na ir kiaulės akis turi, Profesoriau...

- Žilas!.. - priekaištingai šūktelėjo jis ir užtikrino: -

Juk kas liks, atiduosiu.

Va tokia draugystės kaina, pagalvojau jam išėjus.

Tada šokau tvarkyti buto. Turėjau šiokią tokią viltį, kad šį vakarą Ligita įkels koją į mano viengungišką būstą. Neteko ilgai ir įkyriai įkalbinėti ją dėl pasimatymo. Paskambinau, ir ji sutiko. Regis, tik kartą atsiduso, kaip žmogus, tesintis prieš savo valią duotą pažadą. Mano idealistines nuostatas, kokias tik gali turėti toks žmogus kaip aš, nusvėrė praktiškoji pusė: neprošal būtų Ligitai aprodyti butą, sudaryti tvarkingo ir perspektyvaus vyriškio įspūdį. Moterims patinka kuo aiškiau įsivaizduoti, kas jų lauktų, jeigu, kada nors panorėtų savo likimą atiduoti į kito rankas.

Surinkau išsvaidytus rūbus, iškračiau pilnas nuorūkų

pelenines, brūkštelėjau pašluoste ten, kur pilkavo dulkės ar atrodė nešvaru. Dirstelėjau vonion, pataisiau plačios dvigulės lovos apklotą miegamajame. Žinoma, nė kiek nesistengsiu jos čia įvilioti, tačiau jei vakaras susiklostytų

kaip tada sodyboje, ką gi - neplavinėsiu it užkeiktas.

263

Namo kieme manęs laukė roveris. Nedididelis, kone bobiškas automobilis, ir į jį įlipęs prisiminiau Čičinsko žodžius, su kuriais jis išsodino mane iš prašmatnaus Maklerio „BMW": kol nespėjai apsišviesti Kaune, jog lakstai su vieno iš mūsų Šeimos tačka...

Tai vis dėl to Sauliaus. Vos pamatė, kad sumušta lūpa užgijo, ėmė bakinti kaip menkai dresuotą šunį: „Važiuok, nesėdėk tarp keturių sienų, ieškok kontakto su Komjaunuoliu, juk jau dvi savaitės pralėkė nuo jo pasiūlymo, kitaip bus per vėlu".

Čičinskas buvo susipainiojęs savo voratinkliuose kaip musė. Jis ir Raklevičius tapo neperskiriamais draugais ir vis daugiau turėjo paslapčių, kurių aš nežinojau. Saulius -

viena jų. Tik iš trumpų telefoninių Čičinsko frazių buvo aišku, kad „Deltuvos" viceprezidentas jiems kaip danties skausmas. Bijojo, kad jis ir kitus verslininkus palengva gali nuteikti prieš juos, o pamačiusi, jog Raklevičiaus Šeima nebevaldo padėties, kita grupuotė kaipmat ims veržtis prie pelningų „objektų".

Taip mąsčiau važiuodamas į nuošalią Žaliakalnio gatvelę, kur vienoje pusėje stovėjo Ligitos namas, kitoje dunksojo „Deltuvos" prekybos namai.

Oras rudeniškas, vis žvarbesnis vėjas vakarais, tad lauke nebestovėjo staliukai. Kavinė buvo įrengta pastato rūsyje, o pirmame aukšte - parduotuvė. Užėjau į ją galvodamas apie dovaną Ligitai. Kokią nors smulkmeną. Kvepalų flakonėlį ar lūpdažius. Regis, ji visada renkasi ryškią spalvą, todėl, pardavėjai ėmus piršti kažkokią blyškiai rusvą pomadą, susidomėjau kvepalais. Jų pasirinkimas buvo nemenkas, tačiau uostinėdamas nusivyliau. Vienas į kitą panašūs aromatai, o norisi kažko dieviško. Kas primintų

šaltą upės vėsą po kaitrios dienos. Alyvos, jų kvapas, manau, tiktų...

264

- Alyvos? - graudokai nusišypsojo pardavėja. - Tokie kvepalai nemadingi, net nežinau, ką jums ir pasiūlyti.

Pyktelėjau ant tos jaunutės merginos nuo tušo sulipusiomis blakstienomis. Ką ji išmano apie kvapus! Man jie neatsiejami nuo jausmų pasaulio, o jai visos emocijos telpa į mados rėmus.

- Labas, - išgirdau prie pat ausies, - matau, kažką renkiesi?

Atsisukęs susidūriau su Sauliaus akimis. Jis žvelgė

taip įdėmiai, kad nejučiomis sudrebėjau. Pamaniau, kad kaip tik šią akimirką jis galutinai suvokė, kokią vilko kaukę esu prieš jį užsimaukšlinęs.

- Tai jau išsirinkai ar dar vis galvoji? Galvok, galvok, tada netrukdysiu...

- Išsirinkau. Stai šituos.

Iš virtinės prieš mane ant prekystalio išrikiuotų flakonėlių paėmiau pirmą pasitaikiusį.

- Kas čia? Kvepalai? O kam tau jie?

- Dovana moteriai. Galvojau gėlių...

- Geriausia kvepalai, - ir tuo pačiu bejausmiu tonu tarė pardavėjai: - Jis nemokės. Geras žmogus, saviškis, todėl nurašyk į firmos sąskaitą.

Bandžiau prieštarauti, bet jis nelyginant įsižeidęs vienu mostu sustabdė mano ranką, tiesiančią pinigus:

- Juk pasakiau - mokėti nereikia. Tebus tai firmos dovana - tau ir tavo moteriai. Turi bent kiek laiko ar jau lėksi?

- Turiu valandėlę.

- Tai gal užeisi pas mane į kabinetą pasikalbėti?

- Apie ką?

Jo žvilgsnis vėl tapo kiaurai gręžiantis. Pasirodė, kad akyse tarsi žiežirba spingtelėjo pašaipa.

2 6 5

- Apie bites pasikalbėsime kaip jas toliau, brolau, ganysime. O tu, - atsisuko į pardavėją, - gražiai supakuok kvepalus ir atneši pas mane į kabinetą, gerai?

Lipant laiptais į antrą aukštą, mane prislėgė niūri nuojauta. Galimas daiktas, jis žino, kad aš vienas iš tos niekam ramybės nežadančios gaujos. Puikiausiai nutuokia apie Činčios planus ir žiūri į mano pastangas su užuojauta. Vaidini, kad kvepalų reikia? Dovanoju. O kas toliau?

Nieko. Na eime, tada pasikalbėsime.

Plati nugara lingavo priekyje, o paskui mane tamsoku koridoriumi negirdimai sekė jau matytas akiniuotis. Pro praviras kabinetų duris sklido darbo dienos pabaigos garsai. Moterys šnarino lietpalčius, trinksėjo stalčiai ir netilo kalbos apie kažkokius vakaro pirkinius.

Sustojome pačiame koridoriaus gale. Tikėjausi pakliūti į ištaigią aplinką, tačiau nedidukame kambaryje stovėjo kuklūs baldai - paprastos kėdės, tik toji, už stalo su telefono aparatu, buvo odinis krėslas; dar pakaba ir vienut vienutėlė lentyna su kažkokiais segtuvais.

- Antanai, - kreipėsi į akiniuotį Saulius, suvaikš

čiok iki apačios ir paprašyk, kad atneštų arbatos. Juk išgersi puoduką? Na ir gerai, vadinasi, tris puodukus. Man žalios, o tau?

Pasakiau, kad nesvarbu. Akiniuotis išėjo.

- Na tai pasakok, - dribtelėjo į krėslą Saulius, pasakok, kur buvai dingęs. Taip tai dažnai pas mane į kavinę atvažiuodavai, žiūriu vieną savaitę, kitą - nebesirodai.

- Buvau Palangoje.

- Vienas ar su ta, kuriai kvepalus dovanosi?

- Su ta pačia.

- Nekoks poilsis, kai su moterimi išvažiuoji prie jūros, tiesa?

266

- Gerai pagalvojus, tai taip, - nenoromis šyptelėjau, prisiminęs anas nelemtas muštynes.

- Tai kaip toliau, brolau, gyvensime?

Gūdžiai sučirškė telefonas, bet jis staigiu mostu nukėlė ir padėjo ragelį. Man ėmė rodytis, kad jis stebi mane iš

padilbų kaip gyvatė, bandanti užhipnotizuoti triušį. Tikrai būdamas zonoje nemaniau, kad laisvėje yra tokių žmonių, kurių žvilgsnių negalėčiau atlaikyti. Juolab nebuvusių ten, kur man teko būti.

- Kuo dabar užsiimi? Sakyk atvirai.

Pasakiau vieno turtuolio iš Marijampolės pavardę.

Davė šiek tiek „faneros", kad susitvarkyčiau gyvenimą v

laisvėje, bet ką toliau daryti, vis galvoju. Tai buvo Činčios paruošta pasaka. Neva to milijonieriaus tolimam giminai

čiui zonoje išgelbėjau gyvybę. Klausimas po klausimo -

Saulius prisikasė ir prie šitos detalės.

- Išgelbėjai gyvybę? - regis, jis pernelyg dėjosi nustebusiu: - Įdomu, įdomu... Papasakok, kaip ten buvo.

Retas kuris šiais laikais kišasi į tokius reikalus, greičiau šoka lentų obliuoti savo draugo karstui.

Suriečiau banalią istoriją apie zonos narkomanams kortomis prasilošusį vyruką, kurį vieną naktį sumanė „prisiūti prie čiužinio", kad kitiems, delsiantiems mokėti skolas, būtų pamoka. Na aš ir pasimaišęs jiems ant kelio. Po to pavyko skolą sumažinti perpus, o dėdė, sužinojęs, kad jo giminaitis tik per plauką nebuvo paskerstas, sumokėjo ją.

Pargrįžo Antanu pavadintas akiniuotis, bet, vos padėjęs arbatos puodelius, Sauliaus buvo išprašytas už durų.

- Matai, kokie jūs ten žiaurūs, - kraipė jis galvą, ir tikrai nebuvo aišku - patikėjo šita istorija ar ne, nors buvau ramus: gali savais kanalais susisiekti su anuo Marijampolės piniguočių - patvirtins tą patį, ką sakiau, ką Čičinskas 267

žodis žodin buvo sutaręs su juo pačiu. Savas žmogus, kaip kad Saulius mane pristatė pardavėjai.

- Man tai jokio įspūdžio nedaro, - patylėjęs tarė Saulius. - Laisvėje žmonės keičiasi, bet atrodo, jog tau tas negresia.

- Kaip suprasti?

- O taip ir suprask, kaip išgirdai.

Vėl suskambo telefonas. Ragelis pakilo ir bilstelėjo ant svirtelės.

Kodėl jis nedega šviesos? Sėdime patamsyje, lyg kokioje kameroje.

- Man apie tave pasakojo Brusokas, prisimeni tokį?

- Koks dar Brusokas? - sudilgau iš nerimo.

- Na, mes jį dar vadiname Brusliu, o jo vardas Martynas. Kartu policijos skiepe sėdėjot, pamiršai? Pasakojo, kaip tu tuos škacus nusodinai. Sakė, nieko taip nenori susitikti, kaip tave...

- A, tas! Tai jis laisvėje? Šit kaip! - prisiminiau tą čiuplutį inteligentiškos išvaizdos vyruką. - O kodėl jis nori susitikti?

- Na, ranką paspausti, padėkoti. Gerų žmonių mažai šiais laikais, o blogais gali nemunus tvenkti. Nesupuvęs tu, Arvydai, štai ir visa esmė, kodėl mes čia kalbamės.

Norėjau tave paklausti: ar turėjai laiko pagalvoti apie mano pasiūlymą?

- O ką čia galvoti? - mane pagavo džiaugsmingas atoslūgis. - Jei tik tinku, tai kodėl ne? Galima ir pabandyti.

- Tada taip ir sakykim, kad esi priimtas į tarnybą.

Nuo pirmadienio gali ateiti į darbą.

Kaip tik tada pasibeldė pardavėja. Kvepalai buvo supakuoti į margą popierių. Prisiminėme auštančią arbatą ir už durų stovintį Antaną. Pamažu įsilingavo šneka. Sten-268

i

gėmės kalbėti linksmesnėmis temomis, ir staiga Saulius man tarė:

- Bet tu keistas kažkoks, net neklausi, kiek aš tau mokėsiu. O rizikuoti reikės. Atsirado kas burzgia ant manęs, kažkuo nepatenkinti, bet bijo ateiti ir išsiaiškinti. Va, būsime trise, galėsime aplankyti tuos marozus.

- O ko man klausti? Juk esu beveik ant ledo, be rimto darbo, todėl nėra pasirinkimo.

v

Pasakiau gryną tiesą. Cinčia valdo mane. Priglobė

„BMW", bet davė roverį. Butas taigi ne mano vardu. Ką aš žinau, gal rytoj jam nebeįtiksiu, pasirodysiu nereikalingas ir atsidursiu gatvėje, kaip kad pirmomis dienomis atgavus laisvę.

Po keliolikos minučių jau buvau užvėręs kabineto duris. Netrukus nuo „Deltuvos" pajudėjo kraisleris, bet atkreipiau dėmesį, kaip prieš tai pasirodęs akiniuotis minutėlę atidžiai tyrė negyvoje elektros šviesoje skendinčią gatvę. Vos sportinis automobilis nurūko, surinkau Čičinsko telefoną:

- Čia aš, Žilas... Na ką, su tuo mūsų draugu viskas gerai. Ką tik kalbėjausi, o nuo pirmadienio viskas - sekiosiu paskui kaip šešėlis. Ką - sveikinu?.. Mane? Būta čia ko! Nežinau, bet man atrodo, kad tu geriau man nebeskambink, aš pats su tavimi susisieksiu.

Činčia pastebimai apsidžiaugė išgirdęs tokią žinią.

Pasveikino, lyg kokį rimtą reikalą būčiau atlikęs. O iš tikro manęs laukia bjaurus darbas. Sekioti paskui Saulių ir pranešinėti jo maršrutus Činčiai. Apie ką kalbasi telefonu ir su kuo susitikinėja.

Ir tada visai rimtai pagalvojau: ar ne paprasčiau būtų

pirmai progai pasitaikius jį užversti? Jeigu tokiam reikalui būtų skirta koks šimtas tūkstančių... Nors ką aš čia! Už

verslininko galvą Kaune tiek niekas neduoda.

269

Perkračiau visas sėkmingai pasibaigusio pokalbio nuotrupas. Prisiminiau tą nemaloniai skvarbų žvilgsnį. Ir balsą - tykų, bet anaiptol ne taikų, sklindantį ir atsimu

šantį tiesiai į ausis. Ne, jis taip lengvai nesiklaups ant kelių. Nesulauksi! Vadinas...

Išvydau skubančią per gatvę Ligitą, ir visos mintys išsilakstė. Ji lyg angelas nuskaidrino mano šėtonėjančią sielą. Saitas nesuvaldomas drebulys nulėkė kūnu - ji atėjo!

Iki paskutinės minutės kirbėjo abejonė - o gal nepasirodys? Bet ką pažadės, kad vėliau nieko neištesėtų. Tokios tos moterys.

Atšoviau dureles, ir ji įlipo į vidų.

- Ko taip žiūri?

Ligita susijuokė. Matyt, ją pralinksmino mano sutrikusi išraiška. Norėjosi tylėti - vien grožėtis ja, vilkinčia ankšta suknia, glaudžiai aptempusia aukštą krūtinę. Kaskart iš naujo įsitikinti, kaip jos žvilgsnis sminga į pačias juodžiausias mano sielos gelmes.

Ji paragino važiuoti, nestovėti po jos daugiabučio langais.

- Į restoraną? - išsprūdo man.

- Man pavojinga šlaistytis po restoranus. Rytoj maniškis grįžta, ir jei sužinotų...

- Nebijok, juk aš tavęs neleisiu skriausti. Jei kas, ateisiu su kalaviju ir apginsiu.

- To dar betruko! - ji baimingai žvilgtelėjo į mane. -

Man gana jau Palangos!

- Tai kur?..

- Važiuok, nestovėk.

Rovens pajudėjo. Sankryža. Šviesoforas. Pasukau buto Laisvės alėjoje link. Apgaubtas šaltos vėsos driekėsi vakarinis Kaunas. Ligitos veidu nuslinkdavo šviesos ruo-270

žai. Užmečiau akį įjos pirštus, čiupinėjančius cigaretę ir žiebtuvėlį. Vos vienas žiedas, ir tas pats, atrodo, sidabrinis. Labiau apsidžiaugtų nei tais kvepalais, kurių vis niekaip nesiryžau įteikti. Tiesiog ranka nesitiesė į spalvingą pakuotę, gulinčią šalia bėgių svirties.

- Tai kur mes važiuojame? - paklausė Ligita, pastebėjusi, jog prasidėjo senamiestis.

- Nežinau, gal pas mane.

- Pas tave?

- Taip, turiu šiokį tokį butuką Laisvės alėjoje.

Maniau, Ligita nustebs, bet ji tik sumurmėjo:

- Tikiuosi, tai ne koks rūsys, kur tokiu metu šalta kaip šaldytuve? f

- Ne. Tai keturių kambarių butas antrame aukšte.

Gal važiuojame pas mane į svečius, jei jau vengi rodytis restorane?

Ji abejingai patraukė pečiais. Atrodė su viskuo susitaikiusi. Kad bent šešias dienas per savaitę nekvaršinčiau jai galvos, o septintą, tiek jau to, kaip nors iškęs. Netgi tokio paniurėlio kaip aš - su nesveikais nervais ir jausmais - draugijoje.

Ligita sujudėjo gesindama cigaretę. Neatsispyriau pagundai nužvelgti jos kojas, tą nuogą kojų plotelį, boluojantį virš kelių.

- O čia kas? - ji pastebėjo spalvingą dėžutę, bet nedrįso paliesti.

- Čia dovanėlė tau. Pagalvojau, kad reikėtų ką nors padovanoti, tik va, tu tokia graži man šįvakar pasirodei, kad, galima sakyti, pasimečiau.

- Na na, nevaidink, - šaltai pasakė ji ir paėmė dėžutę į rankas.

Kiek padvejojusi nulaupė popierių, nagučiais prarakė

įpakavimą ir išsitraukė kvepalų flakonėlį.

271

- Tik pamanyk, „Samsara"!.. Lygiai tokius pat turiu namuose. Irgi dovanoti. Jūs ką, susimokėte visi?

- Kas tau juos dovanojo? Tas Palangos gražuolis?

Ji kreivai šyptelėjo:

- Vyras. Matyt, jo meilužei netiko, tai man įteikė. Stengiasi būti kaip šilkinis, bet jei sužinotų, kad aš su tavimi...

- O jeigu būtų Palangoje užlaužęs?

Kvepalų flakonėlis dulsvai švytėjo jos pirštuose lyg krištolas.

- Būtų buvę atvirkščiai, - ji graudžiai nusišypsojo. -

Mane būtų puolęs, o ne jį. Nebuvai jo sutikęs?

- O tu?

- Jis man skambino, bet... ai, tiek to, geriau apie tai nekalbėkime.

Ligita nutilo. Linktelėjo į priekį, kad įsižiūrėtų į namą, prie kurio sustojome. Lyg ir pasigėrėjo, kad namas restauruotas, o langai turbūt išeina į pačią Laisvės alėją.

Lubos panašiuose namuose, kiek yra girdėjusi, aukštos.

Šviesu būna net niūriausią dieną, tiesa?

Atsakinėjau trumpai - „taip" arba „ne". Nusivylimas degino it liepsna. Pirkdamas tuos kvepalus maniau ne tik pats turėsiąs malonumą, bet ir ją pradžiuginsiąs. Nieko panašaus. Yra kam ir be manęs juos dovanoti. Mylėti -

irgi. Tik ar nėra taip, kad tokios subrendusios moterys kaip Ligita greičiau nusimes rūbus nei pasakys ką nors nuoširdaus.

Mes išlipome iš automobilio ir pakilome laiptais į butą. Kol Ligita vaikščiojo po kambarius juos apžiūrinėdama, pamažu atslūgo karti nuotaika. Man vėl buvo be galo patrauklu stebėti ją. Klausimai, kiek mokėjau už šį butą ir kiek jis gali kainuoti po metų, dvejų, man kėlė šypseną.

272

- Argi pinigai visa esmė? - tariau atkimšdamas brendžio butelį. - Normalus vyras privalo normaliai uždirbti, o butas - tai tik pradžia.

Mačiau, kad jai patinka mano pagyros. Nė nemirktelėjęs išpoškinau, kad uždirbu nemenkai, kasmet galiu švęsti vis naujas įkurtuves. Kur dirbu?.. Vieno verslininko asmens sargybiniu. To, kurio kontora stovi priešais jos daugiabutį. Neblogai moka, be to, tarpininkauju įsigyjant nekilnojamąjį turtą. Visa tai buvo beveik gryna tiesa, juk kiekvieną privatizacijos objektą lydi banali reketo istorija.

Ligitos priešiškumas tirpo. Butas jai padarė nemenką įspūdį, ir kai iš juodo vakaro dangaus sušniokštė lietus, o vanduo ėmė žliaugti atvertų langų stiklais, ji rūpestingai, lyg būtų buvusi šio būsto šeimininkė, uždarė juos. Atsisėdo fotelyje, sukeitė kojas. Nė nežvilgtelėjo - suknelės apa

čia užsiplėšė ar kukliai slepia blauzdas. Neprieštaravo, kai pastūmiau jai apypilnį brendžio stiklą. Televizorius rodė

nuobodžią programą, bet ji beveik linksmomis akimis stebėjo kalbančias galvas ir tarpais nužiūrinėdavo buto pakampes, net grindjuostes, kurios rėmino ąžuolinį parketą.

Brendis įkaitino jai skruostus. Vis dažniau nusijuokdavo ir ieškodavo cigarečių. Bandė man papasakoti apie savo vyrą, gal net pasišaipyti iš jo, bet nutraukiau ją, sakydamas, jog man nepatinka, kai minimas jo vardas. Nei iš geros, nei iš blogos pusės.

- O frantas Palangoje?.. - įsidrąsinau vienu akimoju išsiaiškinti jos slaptus jausmus: - Tu su juo šiaip, ar buvo kas?

Ji klausiamai išplėtė blizgančias nuo brendžio akis -

tvarkė jau antrą stiklą.

- Na, turiu omenyje - tu jį myli?

- Ką? - ji net palinko į priekį. - Ar aš myliu jį? Cha!

Jis už mane kokia dešimčia metų jaunesnis - tokius bei s . 1310

273

viltiška mylėti. Jie visą gyvenimą eis per mergas. Kaune beveik visi tokie.

Ji stengėsi kalbėti pašaipiai, bet mačiau, kad aš jai uždaviau širdį. Nervingai sugraibė ūmai pasunkėjusią taurę. Man norėjosi šokti ginčytis. Apginti visą vyrišką padermę, kad ir nepelnytai. įrodinėti, jog aš ne toks, jog mano jausmai tyrų tyriausi, bet žvilgsnis užkliuvo už jos krūtinės, dailaus griovelio suknelės iškirptėje, ir ji lengvai sugavo mano akių krypsnį.

Ji ilgai tylėjo spoksodama į mane. Pagaliau tarė:

- Tu kažkoks keistas... Senamadiškas. Juk kalėjime moters neturėjai? Iš kur ten bus, tiesa? Todėl vis dar ir svai

čioji apie meiles kaip jauniklis. Jūs, vyrai, be moterų žuvę.

Pražylate anksčiau laiko. Nebandei patamsinti plaukų?

- N e .

- Ir teisingai. Taip solidžiau atrodai, bet žvilgsnis kaip vilko, niekur nepasidėsi, - ji murktelėjo gurkšnį brendžio ir tarsi prablaivėjusi kalbėjo: - Aš bijau tavęs. Pagalvojau: jei šįvakar atsisakysiu su tavimi pasimatyti, kitą dieną mano duris išlauši. Kiek laiko tęsis toks teroras?

- Teroras? Na tu kai pasakysi! - bet pagalvojau, kad ji teisi. Moterims nepatinka vyrai, nesugebantys atspėti jų

slaptų norų ir galų gale palikti jas ramybėje. - Ką gi, jeigu bijai, tai prievarta mielas nebūsiu. Gali kada tik nori atsistoti ir išeiti.

- Dabar?

- Kad ir dabar.

- Ir tu man daugiau nebeskambinsi?

- Ne... turbūt ne. Jeigu tu taip nori.

Ligita pasižiūrėjo į mane, lyg įtardama kokią klastą.

Lėtai nuleido akių vokus ir nieko aplink nematydama gurkštelėjo dar šlakelį brendžio. Jos kaktoje atsirado raukš-

274

lės gyvačiukė. Nesuprasi, kąji sau galvoja. It stabo ištiktas laukiau jos džiugios reakcijos. Kam aš taip pasakiau?

- Man reikia draugės, - puoliau gelbėtis, - draugės, o paskui... Nežinau, kas bus paskui, bet taip įdomiau gyventi - nežinoti, kas laukia rytoj, po mėnesio ar metų. Tik savo drąsiausiose svajonėse regėdavau moterį tokiu skais

čiu veidu kaip tavo...

Nutilau pritrūkęs žodžių. Jei moterys būtų pakankamai gudrios, jų nesuvedžiotų jokie auksaburniai. Tikriems jausmams išsakyti vyrai visada pritrūksta žodžių. Sėdi lyg užsiūtomis burnomis ir spigina akimis, kaip aš.

- Man jau metas namo, parveši, gerai? - graibstydama fotelio ranktūrius pakilo Ligita. - Tu keistas, šitas vakaras keistas... viskas keista.

Vos žengusi vikstelėjo klubais, tačiau buvo pernelyg įkaušusi, kad gebėtų grakščiai dėti koją, ir susverdėjo atsiremdama į sieną:

- Negaliu patikėti - tu mane nugirdei! Arba dėl visko kalta toji baimė. Nuo tavęs tarsi koks šaltis dvelkia. Kartais taip žiūri į mane lyg norėtum užmušti. Ką aš tau padariau?

Atnešiau jos lietpaltį, ir žiūrėdama į jį Ligita tarsi nusistebėjo:

- Ir ką?.. Taip ir tarsime vienas kitam sudie?

- Jeigu tik tu to nori.

- Vargšės mes moterys!., - ji užvertė galvą, netikėtai jos lūpos atsidūrė taip arti... - Visada mes viską turime galvoti už vyrus.

Staiga nedvejodamas šiurkščiai apglėbiau Ligitą per liemenį. Ji ėmė muistytis, bet dar tvirčiau suspaudžiau ją savo glėbyje, pasilenkiau ir įsisiurbiau jai į lūpas. Jos delnas švelniai nuslydo mano skruostu. Nebesipriešino, ir se-275

kundės pakako, kad suvokčiau, jog glėbyje laikau moterį, išmanančią bučiavimosi vingrybes.

Su trenksmu atsivėrė miegamojo durys. Krūptelėjau ne iš karto susigaudydamas, kad atgijo silpnų, be galo švelnių moters rankų neįveiktas langas. Vėjo šuoras nulėkė per kambarį, lyg burę išskleisdamas užuolaidą, ir aš, galbūt gelbėdamasis nuo virpulio ir sutrikimo, puoliau į

miegamąjį.

- Kaip lyja... - išgirdau čia pat, vos per žingsnį, kai uždariau langą. - Galime palaukti, kol aprims.

- Smarkiai lyja, - sutikau aš.

- Aha... Pila kaip iš kibiro.

Štai toji akimirka, pagalvojau, kai galėsiu kuždėti jai meiliausius žodžius ir, užuot godžiomis akimis rijęs krūtinę, pajusti jos šilumą savo delnais.

Ji prisitraukė kėdę, ant kurios netrukus užmetė savo suknelę. Balti pečiai, pažaboti juodos liemenėlės petnešėlių, buvo gražiausias kada matytas vaizdas, ir nerdamasis iš švarko pajutau baisią nesuvaldomą laimę.

* * *

Miegas buvo panašus į alpulį. Pro užmerktus vokus stengiausi išvysti suknelę ant kėdės - nematyti. Tačiau mano klausą pasiekė vandens teškenimas.

Ji vonioje. Moteris, atėmusi man ramybę. Kas rytą juk, prabudęs apmirusioje tyloje, dairydavausi tarsi ieškodamas iš nakties užsilikusių šešėlių, ir paties savijauta būdavo kaip šešėlio - vien dilgčioja, kad kur nors turiu eiti, ką nors daryti, idant toji prabudimų nykuma nebesikartotų, kaip ir kamuojantys svarstymai apie ateitį, kuri, atrodė, niekada nežadėjo tokio svaigaus posūkio kaip šis - tysau 276

ryto žydrumos dugne, skalaujamas dušo šniokštimo. Įsivaizduoju, kaip lietaus purslai lyg mažytės smeigtukų galvutės užklumpa mano iš po nakties įšilusį kūną. Galva tuščia. Jokių samprotavimų. Plūkauju ryto potvynyje, vis niekaip neatsigaudamas nuo naktį patirtos laimės. Jaučiu peršulį tarp nugaros menčių. Po švelnaus smurto pasilikę jos nagučių brėžiai.

Jei toks kas rytą pabusčiau, tai man tik tada prasidėtų

gyvenimas.

Jos kuždesį, nerišliai tariamus žodžius, kai mes mylėjomės, tebegirdėjau taip aiškiai, kaip amžiams duodamą priesaiką. Ir supratau, kad maišydamasis tarp žmonių aš

visada tykojau to vieno širdingo žvilgsnio - tokio kaip šiąnakt, kai ji nieko neklausinėjo, o akių lėliukėse atsispindėjo kažkas tolima ir prarasta.

Ir ta mūsų naktis man nebuvo tas nuotykis, kai du žmonės sukrenta į lovą, kad pasibarškintų. Ne kitaip -

mes suartėjome ieškoję ir radę viens kitą. Paprastas stiklas, iš kurio saikingai gėrėme brendį, jos rankose man atrodė kaip bažnytinė taurė, o kiekvienas pabučiavimas palikdavo ostijos skonį burnoje. Taip, buvo praėjusią naktį

kažkas šventiško ir pakilaus. Liemens išlinkis, tarsi pritaikytas ilsėtis mano delnui. Skulptūriškos figūros linijos, kurias aklai liečiau pirštų galiukais. Švelni oda po tamsiu gipiūru. Kai pažvelgiau įjos darnų nuogumą, jai nusibraukus nėriniuotus apdarėlius, man pasidingojo, kad galva sukasi dėl to, jog mes ūmai pavirtome vienu kūnu. Kad mano alsavimas eina į ją, o jos alsavimas susigeria į mano veido poras.

- O! Tu jau atsibudai? Maniau, tyliai išslinksiu, nežadinsiu.

Ji įtipeno į miegamąjį, stabtelėjo. Apsidairė, lyg norėdama įsitikinti, ar viskas čia taip, kaip vakar buvę. Po 277

lengva suknelės medžiaga ryškėjo kieti klubai ir minkštos krūtys.

- Eikš, čia man prie šoniuko...

- Tai jau ne, - stovėjo panėrusi pirštus į plaukus, lyg vydama begalinį nuovargį. - Šešta ryto, turiu paskubėti.

Kur kažin mano basutės? Nematei?

- Velniop tas basutes, ateik.

- Ne ne.

Jei tik gūžteltų pečiais, tokio nekalto judesio pakaktų -

ir suknelė pati nusklęstų jai po kojom. Pasislinkau lovoje, padarydamas vietos jai, ir ištiesiau ranką. Ligita tik nusijuokė. Pasuko prie lango ir iškart rado vakar nuspirtas basutes.

- Neblogas butas. Didelis, kalbėjo ji kažko ieškodama savo rankinuke. - Vakar tamsoje atrodė kur kas ma

žesnis. Trys kambariai čia?

- Keturi... Eikš, kur tu pulsi tokią ankštybę.

Ligita žengė prie veidrodžio. Persibraukė plaukus rankinuke susirastomis šukomis, ir šie papuro lyg debesėlis.

Tiriamai nužvelgė mane, ir kai paklausė, ar aš nenusivyliau naktimi, jos akyse atsispindėjo drovumas. Tokia -

švelniai sutrikusi, slegiama kažkokio rūpesčio, ji man pasirodė dar patrauklesnė.

- Nenusivyliau?! Eikš pas mane, Ligita.

Širdyje buvau dėkingas sulaukęs tokio klausimo. Pri

ėmiau tai kaip neslepiamo palankumo ženklą. Man ir mano keturių kambarių butui.

Ji sustojo už lovos kojūgalio. Niekuomet nežinojau, kaip elgtis su moterimis. Gal turėjau būti grubesnis, atkaklesnis ir parodyti jėgą, kad ji galėtų atsikratyti kaustančio vangumo, tačiau laikiausi santūriai, neparodydamas, jog viduje verdu iš geismo. Regis, be žodžių sutarėme, kad privalau būti kitoks, nei kad jinai mane įsivaizdavo.

278

- Turiu eiti. Ir prašau manęs nelydėti.

- Tu dažnai taip?

- Kaip? - ji išplėtė akis, lyg ir vėl buvo linksma ir guvi.

- Na, negrįžti per naktį.

- Baik tu! Pirmą kartą.

- Meluoji. O Palanga?

Vienu metu abu nusišypsojome.

- Nepradėk, gerai?., - ji pasuko prie durų. - Viskas, aš turiu eiti.

- Kada pasimatysim?

- Nežinau.

- Aš tau paskambinsiu.

- Nė nemėgink. Vyras... Bus problemų.

- Jo, vyras, - atsidusau. - Aš nenoriu, kad tu turėtumei dėl manęs problemų. Atvirkščiai - aš pasiruošęs tau padėti visas jas išspręsti. Tavo paleista strėlė užnuodijo man kraują. Kapitaliai.

Ne tai norėjau pasakyti, ne tai!.. Kad ji graži. Kitoniškai visa tai nusakyti, įveikti amžiną baimę kalbėti apie jausmus, ir kalbėti švelniai. Be humoro ir atsainumo.

Ligita pasitaisė rankinuko dirželį. Šyptelėjo. Nelabai vykusiai. Ji tik dėjosi linksma ir daug ką slėpė. Naktys su meilužiu. Rytai su vyru. Lengvi pašnekesiai su nepažįstamais vyriškiais, iš kurių atkakliausiems atseikėdavo keletą valandų iš savo slaptos laiko atsargos, kuri, ko gero, ir buvo didžiausias jos turtas.

Atsarginis?.. Ne, geriau apie tai negalvoti.

- Aš tau paskambinsiu, - tarė ji. - Savaitgalį, o gal ir šį vakarą, nežinau... Jei būsiu laisva koja, atia!

Siūbuodama klubais išėjo iš miegamojo. Turėjo brakštelėti durų spyna ir girdėtis žingsniai laiptinėje, bet ausis užgulė tyla, ir man pasirodė, kad tik dabar iš tiesų

279

prabudau. Buvau užmuštas miego ir apsuptas vaiduoklių.

Nejaugi jokios gyvos būtybės čia nė kvapo nebuvo, ir nejau vakar nelijo? Kalėjimo sapnuose išnešiota moteris atėjo ir pamylėjo mane? Tai jos saldi aimana mušėsi į sienas, o mano šešėlis vien blaškėsi apniktas begal tikroviškų vizijų.

Pašokau iš lovos, pripuoliau prie lango. Rankena nestipriai užsukta. Jos tiek tepajėgta. Atlapojau langą iki galo. Tuščia Laisvės alėja, lydimas ritmingo kaukšėjimo, tolo moters siluetas. Ligita, ji atrodė graži net atsukusi nugarą.

Kiekvienąkart užmigdamas aš netenku jos. Kiek dar naktų

man lemta miegoti vienam?

Kam ją paleidau? Kam? Juk nuo šio ryto viskas galė-

v

jo pasikeisti. Viskas! Tas prakeiktas santūrumas! Stai dėl ko aš nekenčiu laisvės.

* * *

v

Čičinskas skyrė man kvailą užduotį. Paskambinęs pranešė, kad iš zonos ištraukė Marfuką. Aš turįs j į pasitikti, pavežioti, aprengti ir pagirdyti. Išsiaiškinti, kuo jis kvė-

puoja, ir, svarbiausia, numatyti vietą Šeimoje - pas ma-

šinvagius grūsti, į „torpedas" užrašyti ar gal su „pistulia"

tinkamas palakstyti?

Ir Cinčia bjauriai susijuokė panosėje: paskutinis darbelis, nuo pirmadienio josi Komjaunuolio ginti, tad davai, judėk, seni. Nepramazini vertindamas žmones, o juk žinai, kad už „zaprietkių" jie keičia spalvas kaip tie...

blyn... pamiršau.

Chameleonai. Įvairiais gyvenimo atvejais tinkamas palyginimas. Primityvokas, bet teisingas. Vienos spalvos nėra. O tas Marfuka man atrodė spalvinga asmenybė. Muzikantas. Pūsdavo saksą ir gitara brązgindavo. Gerai žaidė

futbolą. Kaip žiogas stryktelėdavo - ir švyst pro priešinin-280

ką kamuolį. Apsiskaitęs. Nuolat vaikščiodavo į kolonijos biblioteką, naiviai tikėdamasis, jog zonos pareigūnai neištampė naujausių knygų, ir kaskart grįžęs tuščiomis mindavo pas Profesorių, keikdamasis, kad vagys saugo vagis -

va čia tai, jofana, kokia neteisybė! Turėjo gerą kumštį ir neblogą liežuvį.

v v

Ar tokie reikalingi Ginčiai? Žinoma. Marfuka iš zonos, išbandytas. Nesusidėjo su kolonijos administracija, nieko nepardavė, neįskundė, garbingai atlaikė penkerių *

metų krūvį. Todėl patikimas.

Marfukos sulaukiau Kauno traukinių stotyje. Nesunku būtų buvę pasitikti ir prie zonos vartų, tačiau Cinčia atmetė tokį variantą: išpindės beregint, pamanys, kad tū-

nom požemiuose neturėdami kietų vyrų ir spurdam iš

džiaugsmo sulaukę papildymo.

Buvęs Pravieniškių gyventojas šokte iššoko iš traukinio. Vilkėjo kažkokius kiniškus treningus ir avėjo gerokai didesniais nei jo kojakedais. Užtat balti kaip sniegas, nauji. Po sportinės kepurės snapeliu slėpėsi budrios akys. Ir žengė kažkaip keistai pakreipęs galvą, tarsi taip lengviau būtų įsižiūrėti į kiekvieną pro šalį spūdinantį žmogų. Padžiūvęs it mumija, bet treningo rankovės atraitotos, lyg tyčia rodant, kad riešai pilni kraujagyslių geometrijos. Ne-uždegintos, ne narkomanas. Sportininkas. Ir į visus prašalaičius - tą nesunkiai pastebėjau - spoksantis su „sportiniu" interesu: gal kam kas nepatinka, gal duoti į galvą?..

Pražūtingas ir bjaurus požiūris į piliečius, besiganan

čius laisvėje, kuriems buvę nebuvę, kad yra ant žemės tokia vieta kaip zona, o šioje tarpsta moralės normoms ypatingai atspari piliečių rūšis - zekai.

Išvydęs mane, Marfuka čiupo į glėbį, lyg būčiau jam brolis.

281

v

- Žilas, jofanaL Tai bent susitikimas!

- Ei, ei!.. - stūmiau jį nuo savęs. - Ramiai, nereikia ardytis.

Marfuka atšlijo, nuleido rankas, o žmonės ėjo pro šalį, užsiskliautę savose mintyse, kurios, neabejoju, buvo skaidresnės nei mūsiškės, bėgančios į tas dienas, kai mus persekiojo ne pašalinių žvilgčiojimai, o sargybinio veido dėmė apsaugos bokštelyje. Kalašnikovas ant pilvo ir trisdešimt šovinių dėtuvėje.

Dalytis prisiminimais apie zoną nebuvo jokio noro, todėl, Mariukai ėmus pasakoti apie ten pasilikusius bendrus pažįstamus, šiurkščiai nutraukiau: neįdomu man! Kas buvo, pražuvo, ir nėr čia ko svaigti vakarykščia diena.

- Jo, laisvėje suktis reikia, smarkiai suktis. Cinčia turi galvą, nieko nepasakysi... Girdėjau, kad netekote poros saviškių. Kas juos nukalė?

- Nesvarbu. Tai irgi tau neturėtų rūpėti.

- Supratau.

Klusnus, nuolankus ir besižavintis Čičinsko įgytu autoritetu. Tylėdami perėjome stoties vestibiulį. Laiptai, nuo jo atsivėrė vaizdas į miestą. Gatvės spalvų sūkurys užgulė

Mariuką, ir sekundėlę jis dairėsi į šalis lyg apgirtęs.

- Kaunas!.. - giliai atsikvėpė. - Visad visad jaunas -

buvo tokia daina.

- Ne apie didvyrius daina, - stumtelėjau jį į nugarą. -

Varom, kur nors papietausime, o paskui pavežiosiu, kur norėsi. Tėvai žino, kad tu jau laisvėje?

Marfuka išdidžiai dėbtelėjo į mane:

- Tas ir yra, kad nežino... Tai bent bus staigmenėlė!

Jei ne Cinčia, perteisimas nė nesišvietė - septyniolika nuobaudų turėjau. Kai chebra sužinojo, jog perteisė, ėmė žvaiv

ruoti: tipo - kas, kaip, už kokius nuopelnus?.. Cinčia suveikė. Norėčiau jį susitikti, taip sakant, normaliai padėkoti...

282

- Ačiū neužteks.

- Žinau. Laisvėje suktis vienas malonumas. Pažiūrėk, - bakstelėjo į tirštą nuo žmonių kitą gatvės pusę, -

aplink vien žąsinai. Valina kas kur lyg užsimiegoję. Dubasyt ir dubasyt tokius.

Tai taręs, Marfuka pažvalėjo. Eisena tapo panaši į

užkariautojo. Matyt, jau vaizdavosi, kaip laksto miesto gatvėmis šėldamas nuo savo jėgos ir priešų silpnumo. Ir kai, sulipus į roverį, stebint Marfukai, pakišau po sėdyne pistoletą, jo akyse įskaičiau ryžtą, kokiu užsidega lobių

ieškotojas, džerkštelėjus kastuvui į geležį.

Nulipdys Činčia iš jo kareivį, oi nulipdys, pagalvojau pajudėjus automobiliui. Sveikas, stiprus bernas, pasiruo

šęs imtis ir ginklo, ir nešvarių reikalų. Kai troškimas gyventi susitvenkia ties pinigais, o ne ties protu - ką nori iš

tokio žmogaus numinkysi.

* * *

Restorane buvo patys pietūs. Patekome tarp gražiai apsirengusių miestelėnų. Dauguma vyrų su švarkais ir kaklaryšiais, moterys su kukliais dalykiško stiliaus sekretorių kostiumėliais. Iškart pajutome žvilgsnius - kas čia per treninguotis?.. Tačiau Marfuka, paveiktas pirmųjų

laisvės įspūdžių, be paliovos kvailokai šypsojosi, ypač

žiūrėdamas į dailesnes moteris - ir jam nusispjauti, kad su tais idiotiškais treningais ir kedais atrodė tiesiog komiškai.

- Klausyk, - tariau, mums atsisėdus kuo toliau nuo kitų lankytojų, - Činčia išskyrė truputį šaibų, užvarysime į kokią drabužių parduotuvę, o tai atrodai kaip koks bez-prizorninkas.

283

- Aha, gerai.

- Ir tą kepurę nusimaukšlink. Restoranas, šiaip ar taip, o ne daržinė.

Priartėjusi prie staliuko padavėja nenoromis susiraukė. Užuodė zonos tvaiką? Trumpi plaukai, treningai, tatuiruoti krumpliai - viskas aišku, kas per klientas, tačiau be jokio įtarumo užsirašė mano išvardytus brangiausius patiekalus. Pasitikslino: citrininės du po šimtą kiekvienam ar atnešti grafmuką? Mano išvaizda jai kėlė pasitikėjimą, nors mano globotinis tikrai panėšėjo į gatvės chuliganėlį, kuris gali spausti iš restorano nesusimokėjęs. Būtent su tokiu atsargavimu ji ir žvelgė į Marfuka, o šis, vos spėjęs užmesti akį į žvėriškas kainas, nejučiomis pasipūtė:

- Ir kas saugo tokią brangią zavedieniją? Mes ne žąsinai, kad...

- Baik, - suirzau, - čia tokie bajeriai nelenda.

Užtat patiekalai Marfukai lįste lindo. Valgė be peilio, šakutę laikydamas kaip šaukštą. Neturėjo skonio pojūčio, tik apetitą. Prašmatnius valgius, kaip antai salotas iš marinuotų vėžių uodegėlių, rijo nelyginant sausą maisto davinį, kai žinai, kad kiekvieną minutę gali uždaryti į karcerį, kur badas tau penkiolika dienų žiūrės į akis.

Pripyliau stiklelį degtinės, pakėlėme už laisvę ir pasiteiravau, už ką tupėjo kolonijoje.

- Ai, už šūdą ir nieką. Draugams geras buvau. Nuomojau butą, turėjau plotą, tai vieną vakarą atvalino pora draugelių, o su jais pana - kažkokia malalietka. Padarėme bonką, aš smukau ant sofos virtuvėje, tie padarė mergą, ta pavarė pareiškimą, ir važiuojam! Už tai, kad miegojau -

penkeri metai. Grupinis, tipo. Bendrininkas. Normaliokas, a ne?

- Tai tu prie jos nelindai?

284

- Ne, bet juk sakiau - buvau buto šeimininkas. Nepranešiau apie nusikaltimą, tipo - vyriausias, visus girdžiau... Klijavo ir priklijavo, o ta merga, sučka nelaiminga, pridėjo, kad ir aš ją tvarkiau. Pakišo rūrą ir norėjo, kad jai pamokėtume, tris ar penkias štukas, nepamenu. Bet ragas! Iš kur paimsi? Visi mes buvome nerimti, pramoginiai dielcai, va taip ir sukišo į zoną.

- Tai vadinasi, nekaltas? - prisiminiau Profesoriaus purkštavimus ir laukiau panašios reakcijos, bet Marfuka tik pakratė galvą:

- Et, durnas buvau. Nereikėjo, jofana, veltis į tokias nesąmones.

Pabaigęs vištos kepenėles baravykų padaže, užsisakė

keptų bulvių. Be jokio užpilo. Taip, tiks keptos ir fritiūre, užkniso tie poniški ėdalai.

Po antros taurelės Marfuka išaiškino man, kuo kauniečiai pranašesni už chebras iš kitų miestų. Vieningi, viens už kitą galvas deda, kai vilniečiai - baisūs skystalai, tik ir žiūri, kaip vienam kitą išdurti, ir keliasi į puikybę.

Pažiūrėk, į Kauną bijo atlįsti, o kauniečiai orą gadina ir Vilniuje.

- Tau reikėjo užsisakyti vištos smegenėlių, - pasakiau.

- Kodėl? - nustebo šis.

- Todėl, kad savų mažai turi.

Marfuka paniuro ir pritilo. Užsirūkęs pastebėjo, kad mano odinė striukė nebloga. Va, tokios ir jis norėtų, bet sužinojęs kainą dar labiau nusiminė. Prie dūšios neturįs nė kapeikos, o kiek Čičinskas davė? To irgi liko nesužinojęs. Pasakiau, kad pernelyg mala liežuviu, tad visai užsičiaupė.

Supypsėjęs mobilusis išgelbėjo nuo tuščio smaksoji-mo prie stalo. Pakilau ir greitai išėjau į vestibiulį. Širdis 285

pagavo daužytis išgirdus Ligitos balsą - va, praėjo vos pusdienis, ir paskambino!

- Ką veikiu? Nieko. Su vienu žmogum aptarinėju reikalus restorane.

- O gal su ja?..

- Na, Ligita, aš ne toks melagis, kaip tau atrodo. Kodėl skambini? Atsitiko kas?

- Oi, koks tu stačiokas. Moterys nemėgsta žodžio

„kodėl".

- Gerai, tada - kur?

- Kas - kur?

- Kur pasimatome? Vakare man privažiuoti prie tavęs?

- Ant balto žirgo, cha cha, atjoti...

Pažvelgiau pro holo stiklus į restorano gilumą: padavėja prie staliuko, o Marfuka mušasi į krūtinę, matyt, įtikinėdamas, kad aš, jo sponsorius, tuoj grįšiu.

- Sakyk, na! Neturiu laiko.

- Oi, koks tu nekantrus.

- Ligita. Mes suaugę žmonės. „Taip" arba „ne".

- Tu šiandien kažkoks piktas.

- Aš užsiėmęs, juk sakiau.

- Aišku, - ji grėsmingai nutilo, - kita moteris, viskas aišku...

- Na kam tu taip? Nenervink manęs.

Pamačiau, kaip Marfuka siektelėjo peilio. Na jau visai!..

- Paskambink vėliau, gerai? Turiu bėgti...

Restorano vaizdas tarsi paskendo migloje. Nulavira-vau tarp staliukų tematydamas tas dvi figūras: vieną, karingai išsipleikusią už lėkštėmis apkrauto stalo, ir kitą, stovinčią palyginus ramia poza. Jau mąsčiau, kaip čiupsiu už sprando tą stuobrį, bet padavėja šoko atsiprašinėti. Pamaniusi, kad negrįšiu.

286

- Pagal rūbus sutikai, išlydėsi pagal protą! - bambėjo Marfuka, bet sėdėjo nudelbęs žvilgsnį.

Apmokėjau sąskaitą ir išsitempiau Marfuka, labiausiai apgailestaujantį dėl apypilnio degtinės grafinuko, o ne kad pats peilis susiranda jo ranką.

Bet Čičinskui pravers vyrukai su tokiais įgūdžiais.

* * *

Mobilusis iškalbingai tylėjo. Ligita nebeskambino.

Tiesiu taikymu nuvežiau Marfuka į aprangos parduotuvę.

- Labas, ko, ponai, pageidausite?

Sutartinai nuvijome pardavėją šalin. Kreipinys „ponai" tiek mane, tiek Marfuka vienodai erzino. Be didesnių

svarstymų, neleisdamas jam prasižioti, išrinkau džinsus, megztinį ir pusbačius, o pradvisusius treningus persirengimo kabinoje sugrūdau į polietileninį maišiuką. Norėjau išmesti, tačiau mano globotinis stojosi piestu - ne ne, dvylika arbatos pakelių už juos atidavęs!..

Roverio pirštinių skyrelyje suradau vyriškų kvepalų

flakonėlį. Švirkštelėjau Marfukai ant megztinio, purkštelėjau už sprando.

- Mhmm, koks kvapelis! Geras! - uostinėjo patenkintas. - Nu ką?.. Paėdęs, aprengtas ir iškvėpintas. Grįžtu į

civilizaciją, jedrieni fieni, širdimi jaučiu - grįžtu. Ech, dar bobą kokią...

- Prasimuši. Sakyk, kur tave vežti?

- N a m o , Žilas. Kažkoks tu nenusiteikęs šiandien. Vežk mane namo, kol galvos nenusukai.

Jam gerai. Sėdi nuo degtinės paspangusiomis akimis.

Cigaretė dantyse, įsakmus rankos mostas - vežk, ko lau-287

ki!.. Kietakaktis. Nenujaučia, kad miestas juokiasi iš tokio vabalėlio ant savo kūno.

Marfukos tėvai gyveno užmiestyje, pasak jo, ūkiškai.

Siūlė man apsistoti pas juos dienelei, atšvęsti jo sugrįžimą, bet aš atkakliai kartojau, kad turiu reikalų. Nuvežu, iškratau ir varau savo keliais. O jis: Činčios maršrutais lakstai? Prisiminiau pokalbį su Čičinsku važiuojant iš Palangos - kuo nori būk, tik ne vienu iš mūsų.

- Per senas aš, Marfuka, su jaunimu lakstyti. Porą širdies priepuolių turėjau. Nei gert, nei pajudėt...

- Infarktu?

- Jo, infarktu.

- A... tada jasna. O kam tada dūlą tampaisi su savimi?

- Vieną verslininką saugau.

- Normaliai moka?

- Stuką baksų per mėnesį.

- A... tada gerai. Stuka - gerai. Tai su Cinčia nieko nesuki?

- Ničnieko.

Numyniau greičio pedalą. Kad mažiau vograutų mano pakeleivis. Miestas dar kurį laiką lipo mums ant kulnų, bet roveris švilpė taip greitai, kad namų mūrai, langai, pakelės stulpai, medžiai įgaudavo netikėtas formas. Marfuka stingsojo plačiai išžergęs kojas, abiem rankom įsikibęs į

priekinę sėdynę ir, atrodė, labiau už viską saugojo savo subinę. Jo sąmonė vis dar grūmėsi su nauju, netikėtu atradimu -judėjimo realybės pojūčiu.

Gatvės. Jomis, pulsuojančiomis judančia mašinų geležimi, skriejome tarsi be kvapo. Punktyriniai brūkšniai.

Kanalizacijos dangčio trinksnis. Šviesoforas. Autobusų stotelėje lyg šachmatų figūrėlės nematomos rankos sustum-dyti žmonės. Ir mano keleivis, žiūrintis į juos priešiškai.

288

- Marfuka, - tariau sumažinęs greitį, nes važiavome siauru, išdaužytu plentu pro gelžbetoninių konstrukcijų

gamyklą autostrados link. - Kažkada laisvėj lyg ir muzikantas buvai, zonoje knygas kaip siemkas varei, bet, blyn, šakutę laikai kaip šaukštą. Aš tai kas? Internatinis. Bet tokios didelės patalpos kaip restoranas įvarė pagarbą...

- A man tik teismo salė kelia pagarbą. Ten jau kai duoda, mažai nepasirodo.

- Bet vis vien, - nenusileidau, - lyg ir prie kultūros, o veržiesi į tą šūdiną banditų pasaulį.

- Veržiuosi? Einu atidirbti. Činčia nuėmė porą metelių, o ir šiaip prasisuksiu ant šaibų. O pats gyvenimas -

nesuprantu, už ką tu jį garbini? Juk tai visiškas šūdas. Vienetai, o ir tie kitų sąskaita, per suktybes susitvarko savo gyvenimą. Va tokius ir einu dubasyt. Normali schvatkė: aš, tipo, primityvas, ir sukčiai su aukštuoju išsilavinimu, vietoj treningų nešiojantys kostiumus. Normaliokas, a ne?

- O tėvai?

- Ką - tėvai?

- Na ko jie tikisi iš tavęs? Grįši - ir kuo užsiimsi? Ką jie galvoja: dūdą pūsi ar ūkyje jiems padėsi?

- Ai, kad mūsų kontaktai buvo nutrūkę, nieko nežinau.

Kokius porą metų man rašė visokius vėjus, bet tingėjau atrašyti. Galvojau - dar pusę amžiaus sėdėt toj Pravienų

pelkėj, chuliš groti ant jausmų? Tuo labiau, kad tėvai vos galą su galu suduria, jokios podmogos, taip sakant... Ir atšalau. Na ir jiems ramybė. Neverkiau, pats zonoj kapeikėlę prasukdavau. Zinai, atominalo pavarydavo draugeliai, pasikeldavome penkis kartus, normaliokas, a ne?

Marfukos balsas nutolo. Po ratais čežėjo lygus autostrados asfaltas. Taip, kuo ilgiau gyveni, tuo labiau viskas ima atrodyti sudėtinga. Stai ir Ligita, kodėl ji daugiau neskambina? Kodėl?

19. 1310

289

* * *

Įvažiavus į gyvenvietę, teko visai sulėtinti greitį, nes ir gatve, ir šaligatviu plaukė išsipuošę žmonės. Pasidomėjome, kas čia vyksta. Pasirodo, pasibaigus kažkokiems atlaidams, visi traukė į aikštę prie kultūrnamio, kur turėjo būti koncertas, o vėliau ir jaunimėlio šokiai.

Marfuka sukruto:

- Davai, varom ir mes! Ten bus daug mano chebros.

- Tos pačios, kuri į kalėjimą įkišo?

- Nesišaipyk, Žilas... Aš čia užaugau, kiekvienas krūmas pažįstamas, o ir kultūrnamyje dirbau, normaliai su visais sutariau. Vežk arba sustok. Išlipsiu, pats nueisiu.

Ką gi, ankstyvas vakaras, medžių žaluma patamsėjusi nuo saulėlydžio, Ligita, guoskis nesiguodęs, neskambina, tad skubėti nėra kur. O ten šurmuliuoja liaudis, aidi muzika. Be to, labiau už visokias vėžių uodegėles užsinorėjau ant žarijų kepto mėsgalio. Ir tikrai, gatve atplaukė melsvas dūmelis, o dar kiek pavažiavus, sudryžavo margo audeklo palapinės. Aplink jas vaikštinėjo, stoviniavo žmonės, daug merginų. Tarp stalų po atviru dangumi nardė

vaikai, ant žolynėlio gulinėjo jaunimas. Linksmas dūzgesys - skersai ir išilgai gyvenvietės.

O Marfuka dairėsi pažįstamų. Štai vienam tipui persisvėręs per langą pamojo, kažkokiai jaunų žmonių porelei šūktelėjo, o tie net atsilošę spoksojo, lyg šmėklą matydami. Bet atsitokėję džiugiai šūktelėjo:

- Ei, juk tai Simas!

Zonoje prigijusi pravardė čia buvo nežinoma. Pastebėjau, kad išlipus Marfukos manieros pasikeitė. Tapo draugiškas, lipšnus ir su senais bičiuliais sveikinosi be jokio pasipūtimo, suvokdamas, jog jo praeitis paprastų žmonių akyse tapo našta, todėl stengėsi būti kuo kuklesnis.

290

- Duok, - atpuolė prie automobilio, - duok pinigų, noriu alaus saviškiams pastatyti. Va, tam bachuriukui aš

esu krikšto tėvas, o tie - mano klasiokai, - ir gavęs kelias kupiūras, susigriebė: - Varom, Žilas, ką tu čia sėdėsi vienas, varom!

Numykiau, kad paskui, nenoriu trukdyti. Marfuka nuskubėjo prie prekybinių palapinių. Iš visos minios išsiskyrė

savo drabužių naujumu. Gerai, kad užvažiavome į parduotuvę, su tais kiniškais treningais būtų atrodęs apgailėtinai.

O tuo tarpu palapinių dryžuotais stogeliais tarsi banga persirito liaudiška muzika. Užgriežė kažkokia kapelija, ir žmonės plūstelėjo į aikštę, bet kitų dėmesį patraukė keli vaikiščiai, susipliekę kultūros namų pamūryje. Dulkės, riksmai, jau ir kraujas pratryško, o jie vis kibo vienas į

kitą. Žiūrėjau su šypsena. Tiek energijos! Plakasi aklai ir dar akis taikosi vienas kitam išdurti. Visai sužiaurėjo jaunimas. Mano laikais garbingiau mušdavosi. Smūgiai apskaičiuoti, tikslūs ir gražūs, o išversto iš kojų priešininko niekas nespardydavo.

Bet iš kažkur išdygo policininkas ir išvaikė mušeikas.

Ne, negaliu Marfukos palikti vieno, kai vietiniai tokie aršūs. Sutemus bus dar girtesni, ir jiems gali užkliūti ma-v

no globotinis. Jei Marfuka priluptų, Cinčia plūstųsi - nenusaugojai!

O policininkas, pamatęs mane prie automobilio, atidrožė nutaisęs griežtą miną.

- Kas čia mašiną ant žolyno pastatė, a? Tavo mašina?

Nu tie miesčionys! Patrauk, negalima...

Bandžiau teisintis, kad nėra vietos ir kad pastačiau tik valandėlei, bet policininkas nieko nenorėjo girdėti, tačiau atskubėjo Marfuka. Pasirodo, buvo pažįstami ir niekuomet vienas ant kito pikto nelaikė, tad mano automobilį

paliko ramybėje.

291

Vos spėjau paragauti šašlyko, vėl prisistatė Marfuka, o įkandin jo - moteris linksmomis geromis akimis. Susipažinome - kultūros namų meno vadovė. Ji daugiausia ir kalbėjo. Sužinojau, jog kažkada Marfuka, jos švelniai vadinamas Simuku, padėdavęs organizuoti renginius. Statydavęs įgarsinimo aparatūrą, prireikus kur - tėvų automobiliu pametėdavęs, draugiškai sugyvenę. Ak, geri prisiminimai. O paskui išsikraustė į Kauną, ir juk be reikalo -

pagundų daug, blogų draugų taip pat, netruksi įsivelti į

kokią nors bjaurią istoriją.

Tuo tarpu pro palapinių kraštelį matėsi, kaip scenoje trypia tautiniais rūbais pasipuošę šokėjai. Atlindo dar vienas Marfukos prietelius - vėl sveikinimai ir vienkartinis puodukas, prikliukintas pigiausio vietinio nuodo - pilstuko, tačiau nė vienam iš mūsų nesusigundžius galinga skiesto spirito porcija, geradarys gavo sliūkinti kitur ieškoti sugėrovų.

- Tai kaip jūs, Salomėja, gyvenat? - teiravosi Marfuka. - Turbūt daug darbo, o padėti nebėra kam. Juk šiais laikais žmonės dar labiau geria, va kiek akis užsipylusių.

- Geria, Simuk, kas negeria...

Nesiklausiau jų kalbos. Alaus, šalto, rasoto, būt buvę ne pro šalį, tačiau - juk prie vairo: sustabdys, papusiu į

alkotesterį, o dar pistoletas...

Atsidėjau minios stebėjimui. Žvilgsnį lyg magnetas pritraukė ilgos rudos kojos. Turbūt prie jūros deginosi.

Daili mergina. O tas mieguistomis akimis tipelis, pavargęs nuo išmaukto alaus, bene jos simpatija? Ir tarsi patvirtindami tokį spėjimą, jie meiliai apkabino viens kitą per liemenį. Mergina keistai pasižiūrėjo į mane ir paskubėjo dingti iš akių, su savimi nusitempdama ir draugužį. Apėmė

tuštumos jausmas. Pabūgo kažko? Kas slypi mano žvilgs-292

nyje? Juk žiūrėjau nė kiek negeidaudamas ir, viliuosi, ne

įžūliai. O gal kitaip nebemoku?

Pro minią, atsukusią į mus nugaras, tekinomis prie mūsų prisiyrė žvitri moteriškė.

- Salomėja, tu čia su vaikiais štrali vali, - išpoškino uždususi ir kažko susijaudinusi, - o kur fotoaparatas? Niekur nerandu! Tuoj kalbės kunigėlis, po jo - deputatas, ar su špyga paveiksluoti?

- Ajėzus! - pašoko toji. - Pamiršau namie, pamenu, pasidėjau... - ir sužiuro į Marfuka: - Juk jūs ratuoti, gal v

pagelbėtumėt? Čia netoli, kad tik spėčiau...

* * *

Nuo scenos kalbas ruošėsi drožti vietos kunigėlis ir Seimo narys, kuriam prieš artėjančius rinkimus vėl rūpėjo medžioti čiabuvių balsus, tad menkiausia proga lindo rinkėjams į akis, o kultūros darbuotojai tarsi kokią ataskaitą turėjo sukurpti žinutę rajono laikraščiui apie „puikų" renginį, kas be ko, pabrėždami, kad savo rinkėjų neužmiršo ir Seimo narys. Nuotrauka būtina, o fotoaparatas namuose, ant stalo.

Tiek ir tespėjo papasakoti Salomėja, kol važiavome iki trobos gyvenvietės pakraštyje. Įlėkė pro duris ir be kvapo - atgal į automobilį.

- Visokios ligos žmones užpuola, - kalbėjo Salomėja, ir jos akys nebebuvo tokios džiugios kaip pirma. - Bet labiausiai protą sumaišo politika. Nieko švento nebeliko, vien rietenos. Juk nenupaveiksluosiu - sakys, kad tyčia, kitai partijai užsakius. Visi skirstomi į savus ir išdavikus, vos neįtiksi - ir lėksi iš darbo. Iš komunistėlių propagandos bent visi pasijuokdavome, o dabar geriau patylėti.

293

- Nesijaudink, Salomėja, visada visur suspėdavom, pasiseks ir dabar. Žilas, paspausk gazą!

Jau įsakymus dalija, šyptelėjau, greitai laisvėj apsiprato. Bet greitį padidinau, nors kultūros namų prieigose pilna maklinėjo žmogystų, kuriems nė motais - bus deputato snukelis laikraštyje ar straipsnelis, kurio vis tiek neskaitys.

Salomėja paprašė sukti tiesiai už kultūros namų kampo. Ir arčiau, ir greičiau. Išsikepurnėjo iš automobilio, o tada kaip griaustinis pro garsiakalbius pasigirdo kunigėlio: „Mieli parapijonys...", ir po tų žodžių jinai nuskubėjo prie scenos.

Marfuka atsiduso:

- Ojoj oi, kas to vargšo žmogelio nekruša! Mokesčiai, politikai...

- ...banditai.

- Ką banditai? Iš ubago nieko neatimsi.

- Sprendžiant iš to, kiek Kaune banditų, tenai nė vieno ubago nebelikę.

- Žiūrėk...- Marfuka mostelėjo ranka. - Prie tvenkinio, matai? Seimo numeriai. Seimūno tačka. Nieko toks golfiikas, a ne? Tavo roveris brangesnis?

- Nežinau. Važiuojam kur nors, man nusibodo čia trintis.

- Palauk, Salomėja grįš, atsisveikinsiu, ir varysim. Bet visai nepasikeitusi, sukasi, kažką organizuoja. Nieko boba?

- Gal ir nieko.

- Tavo metų.

- Na ir kas?

- Nieko. Galiu supažindinti.

- Apsieisiu.

- Tai turi kokią?

294

Atsidrėbiau sėdynėje, prisidegiau cigaretę.

-Nesvarbu, Simai. Daug klausinėji.

Nuo scenos grumėjo garsiakalbių sustiprintas balsas.

Tačiau per alučio prašnekintos minios narnėjimą tarpais kunigo visai nesigirdėjo.

- Atsiverkime! Nebūkime kurti Kristaus kvietimui...

- ...išgerti alaus, - užbaigė Marfuka. - Vyną tai lakdavo.

- Praturtinkime savo gyvenimą meile, spinduliuokime dvasines vertybes... nepasiduokime egzageracijai...

Žvilgtelėjau į Marfuka:

- Ką reiškia „egzageracija"?

- Kai šūdą turi saujoj ir labai tuo džiaugies. Duok cigaretę.

- Juk ką tik gavai pakelį.

- Chebrai atidaviau. Duok, nebūk skriaga.

Kunigo kalbos įkvėpė Marfuka. Zonoje turėjo laiko domėtis keisčiausiais dalykais, tad kaip koks ekstrasensas ėmė dėstyti, kas darosi miniai, kuri klausosi savotiško pamokslo. Visų smegeninėse daugėja serotino. Suvaryti į

bandą, jie nusiramina, ir visi „makaronai" jiems limpa.

Meditacija. Mes irgi, nors esame nuošalyje, sugeriame jų

spinduliuojamą ramybę, užtat tampame geresni. Zonoje atvirkščiai. Mat žmogus skleidžia nematomus feromonus.

Gyvuliai irgi. Juk kodėl galvijai, atvaryti į skerdyklą, pa-klaiksta? Nes jaučia žiaurumo energiją - kitų, nugalabytų, feromonai praneša, kad chaną jiems, tuoj dubasys. O zonoje kokia energija? Skerdžiame vienas kitą subtiliausiais būdais. Styriname. Su taburetėmis dubasinamės. Tad feromonai kaip myžalai taškosi į visas puses.

- Užteks man tavo lekcijų, - pertraukiau. - Feromonai, hormonai... Ir kas prikimšo tau galvą tokių nesąmonių?

Bene Profesorius?

295

- Ne. Vienas veikėjas, kuris Rusijoje užlėkė, bet prieš

tai metus slapstėsi kur papuolė. Sėkmingai slapstėsi, nes vienas ekstrasensas išmokė, kaip įvaldyti vieno žmogaus perduodamą informaciją kitam. Todėl mentą per kilometrą pajusdavo.

Man tokius sugebėjimus! Vis mažiau neaiškumų liktų

su Ligita. Gal man pačiam jai paskambinti? Ak, tiesa, vyras... Tos Salomėjos paprašyti? Ne, irgi netinka. Vėl griebsis savo maldelės - kita moteris, kita...

- Geras! - staiga šūktelėjo Marfuka žiūrėdamas kažkur į tolį. - Žiūrėk, žiūrėk...

Suviauksėjo signalizacija, ir vos nukreipęs žvilgsnį

tvenkinio pusėn, išvydau, kaip du tipeliai stripinėja aplink Seimo nario automobilį, žibintų mirkčiojimais besišaukiantį pagalbos.

Marfuka sviedė pro langą cigaretę ir karštligiškai suspurdėjo:

- Imam juos!.. Davai, greičiau!

- Policija, pareiškimai, apklausos, dar teisme liudyti.

Nafik!

Vagys vis trynėsi apie golfuką. Matyt, atsuktuvui nepasidavė durų spynelė, tad vienas jų smogė alkūne į stiklą.

Signalizacija tarsi dar garsiau užkaukė. Smulkesnio sudėjimo vagišiukas įlindo į automobilį, tik kojos liko tabaluoti.

Be abejo, plėšė magnetofoną.

Marfuka neiškentė. Stryktelėjo lauk, pasitaisė nusmukusius džinsus ir šuoliais pasileido prie vagių, kraustančių

Seimo nario automobilį.

- Nebūk mentas! - spėjau riktelti, bet jis nuskuto kiek įkabindamas.

Tasai stypčiojantis apie automobilį kaipmat pastebėjo atskuodžiantį Marfuka. Perspėdamas salonan sulindusį

'296

draugužį, šniojo delnu per atkištą užpakalį. Nesusigaudydamas mašinos kraustytojas lyg bandė spirti atgalios, ta

čiau tam kitam riktelėjus lyg ungurys išsirangė pro iškultą langą. Spėjo išlupti automagnetolą ir abu dėjo į kojas. Nudūmė ten, kur tirštai žėlė krūmai. Marfuka šoko vytis...

Nepabėgs. Kai zonoje pasigaudavo kamuolį, per visą aikštę persivarydavo, tik į vartus klišai smūgiuodavo.

Kaip bus šįkart? Jie dviese, jis vienas. Nei šis, nei tas man čia kiurksoti.

Automobilis vis kaukė.

Vos prilapsėjau prie krūmų, iš jų išlindo Marfuka.

Uždusęs, raudonas kaip krabas, bet patenkintas.

- Va! - pakratė automagnetolą su styrančiais į šalis laidais. - Spėjo ištraukti, bet bėgdami suprato, kad chaną, ir išmetė. Gaila. Būčiau bent subines išspardęs. Ims čia mano teritorijoje šeimininkauti!

* * *

Pagalvojau, kad pasikartos toji bjauri istorija su karve. Signalizacijos stūgavimas priviliojo porą žioplių, atkulniavo ir keli diedai, kurie, matyt, tuoj prisistato pamatę netvarką. Taigi - renkasi liudininkai, o Marfuka varto rankose automagnetolą ir nelabai įtikinamai pasakoja, kas čia atsitiko:

- Tie oba į mašiną! Na, žinoma, langą išdaužė. Su plyta ar koja, ne tas svarbiausia. Jie išdaužė, už mago, aš: ei! ei!.. Tie ant slidžių. Į krūmus. Aš iš paskos. Bėgdami išmetė, va koks neblogas magiukas, ekvalaizeris, dizainas čto nado.

Tačiau atsirado, kas matė vagišiukus. Ateinančius ir nubėgančius. Policininkas pakaišiojo nosį po golfuko sa-297

loną. Kažkas pasakė, jog vertėtų rupūžiukų pirštų atspaudus nuimti, bet pareigūnas skėsčiojo rankomis: kaip panorės savininkas. Jei pageidaus, teks kviesti operatyvinę grupę. Tie ir pareiškimą surašys, ir atspaudėlių paieškos, tokia tvarka. O Marfukos paprašė niekur neiti. Taip sakant, pats Seimo narys padėkos, asmeniškai paspaus jam ranką.

Paėjėjęs į šoną, niekam negirdint, tik man, Marfuka tyliai šaipėsi:

- Va čia tai diela! Pirma diena laisvėje, o jau Seimo narys sveikinasi.

Tuščios viltys. Palaidęs balsą nuo scenos, seimūnas atžingsniavo nekokios nuotaikos. Matyt, nelabai kas klausėsi, o gal ir replikas svaidė. Tad policininkui kliuvo rūstus žvilgsnis.

- Tai kur žiūrėjai, kur? - nelaukė jokio paaiškinimo. -

Ciajuk Seimo automobilis! Atsakysi!

- Niekas, ponas, ir nedingo...

- Niekas? O kad langas išmaltas, tai nieko?.. Atva

žiuoju kaip pas žmones, tokią šventę užtaisiau, o čia vagys šoka kadrilių apie mano mašiną!

- Apie Seimo mašiną, - pataisė jį Marfuka. - Kažkaip greitai plokšteles vartai.

Seimūnas nervingai timptelėjo švarko skverną. Apsimetė neišgirdęs. Išsitraukė mobilųjį, skubiai ėmė spaudyti mygtukus kalbėdamas:

- Kartoju ir kartosiu, kad teisėsauga supuvusi. Nieko, imsimės priemonių. Ir tučtuojau.

Policininkas žingtelėjo, rodydamas į Marfuka: v

- Stai šitas vaikinukas pamatė vagis. Ir magnetofoną krūmuose rado, kai tie numetė.

- Kuris? - žvilgtelėjo. - A, tas... Gerai, būsi liudininku.

298

- Na jau ne! - atšovė „tas" Marfuka. - Galiu būti kuo norite, tik ne liudininku.

Šviesiu švarku vilkintis, tautinę juostelę pasirišęs vyras smerkiamai pasižiūrėjo į mūsų pusę, kilstelėjo mobilųjį prie ausies. Blykstelėjo laikrodis. „Rolex" su trimis deimančiukais.

- Stakvila trukdo... Jo, tas pats. Komisarą galima?

Nieko tokio, kad išeiginė, tai juk aš, Stakvila, trukdau...

- Nykstam iš čia, - tariau Marfukai, - kol rimtai ne-prisiveikėme.

- Liudininku jam būk... Che, neturiu aš ką veikti laisvėj, tik po teismus tampytis?

Nuėjome ieškoti Salomėjos. Atsisveikinti ir traukti savo keliais. Atrodo, nuspręsta - Marfuka palieku pas tė-

vus, tegu jis ten ulioja. Porą dienelių, o paskui Cinčia juo pasirūpins. Vaikštinėjome aikštės pakraščiais. Pro susigrūdusiųjų galvas matėsi scenoje susirikiavęs choras, ir Marfuka nejučiomis pasigavo dainos žodžius:

- „Geltona spalva - tai saulė, žalia - tai miškų spalva, raudona spalva - tai kraaaujas..."

Jam sekėsi kažkaip kraupiai ištęsti: kraaaaauuujas.

Užbaubia - ir arčiau esantys žmonės gręžiojasi nelyg nugąsdinti.

- Baik drabstytis, žmonės žiūri.

Dairiausi minios knibždėlyne tos žvitrios moteriškės.

Velnias, net dorai neįsidėmėjau, kaip ji atrodo. Bet ji pirma mus pastebėjo.

- Simai, Simai! - šaukė iš minios. - Eikš, kur tu vaikštinėji, visur ieškau!

Marfuka padėjo jai išsprūsti pro žmonių užtvanką, bandė atsisveikinti, bet veiklioji kultūrininkė nė girdėti nenorėjo:

299

t

- Ko taip greitai? Atsipalaiduok, nesibaimink žmonių. Banketas. Kultūros namų salėje stalas padengtas. Pameni, kaip per rudens derliaus šventes kolūkiniais laikais: šakočiai, skilandžiai, šampanas ir vienas kitas butelis ru-ginukės. Juk nesvetimas, daug pažįstamų, senus laikus prisiminsime...

- Eik, - tariau dvejojančiam Marfukai, - o aš važiuosiu į Kauną. Pristačiau gyvą ir sveiką, gulialink. Tik ne-prisigerk ir tam deputatui nelįsk į akis.

Jis patenkintas paspaudė man delną. Suprantama, pirma diena laisvėje. Manęs niekas nelaukė, niekas taip šiltai nepasitiko.

Nuėjau prie automobilio. Mintyse jau skaičiavau, kiek užtruksiu, kol nusigausiu iki Ligitos namo. Pastovėsiu gatvėje, bent vėliau pasakysiu, jog laukiau, tikėjausi, kad ji išspruks į vakaro tamsą, ir bekuriant tokius planus supyp-sėjo mobilusis.

Žvilgtelėjau - Ligitos numeris.

- Taip, aš klausau.

Kodėl man taip sunku išspausti iš savęs kokį švelnesnį žodį? „Mieloji" ar panašiai. Draugiškiau, be jaudulio turiu išmokti kalbėti.

- Ką veiki? - žvaliai paklausė ji.

- Nieko. Ką tik baigiau savo reikalus.

- O kas ten per muzika girdisi?

- Ai, šventė kažkokia.

- Tu laisvas dabar?

- Laisvas.

- Laisvas laisvas?

- Žinoma.

O manasis roveris iš toli atrodė kažkoks gailiai susitūpęs. Prisimerkiau. Netikiu! Priekinės padangos išsikvėpusios, be oro, ratlankiai remiasi į žemę.

300

- Aš pagalvojau, kad jeigu po pusvalandžio atvažiuotum, - kalbėjo Ligita, - turėčiau porą valandėlių laiko kur nors pašokti. Po pusvalandžio, gerai?

- Nu ir nafik!

- Ką pasakei? Čia man?

- Atsiprašau. Va, ėjau prie mašinos, žiūriu - padangos susileidusios.

- Tai pasikeisk.

- Jo!.. Mielai, bet tas ir yra, kad abi priekinės, velnias, tuščios. Vagys, matyt... Jie apibombino čia vieną mašiną, mes juos pričiupome, tai keršydami...

- Abi padangos?., - ji vėl nugrimzdo į tylą, kuri brandino sprogimą. Pagaliau tarė: - Trintukas tu! Aiškus egzempliorius. Tau nepatiko, nepatinku aš, svarbu viena naktis, ir išvis aš durnė, turėjau žinoti, kad esi eilinis drigantas.

- Ligita!

- Man jau gana! Iki kaklo tų tavo cirkų! Viso gero!

* * *

Viso gero.

Svarsčiau, kaip akmenį bandžiau pasverti paskutiniųjų Ligitos žodžių prasmę. Neapykanta pratrūko? Panieka?

Nusivylimas? Ogi ne, tik bobiški kaprizai - būtinai dabar arba niekada! Bet koks save gerbiantis vyras spjautų į tokią, ir tiek žinių. Tik ne aš. Apėmė toks apmaudas, kad atsivedėjęs spyriau į prakiurintas padangas.

Stovėdamas šalia nevažiuojančio automobilio jau

čiausi prasčiau už vietos ūkininką, kuris savo žinioje, bėdai ištikus, turi bent vežimą su arkliu. O man bėda. Didelė

bėda. Kurdamas savąjį keršto planą - į gyvenvietę įskren-301

da keli džipai ir pagal adresus surenka padangų badytojus, kuriems mielai subadyčiau šiknas su yla - apėjau kultūrnamį. Visos durys užrakintos. Saugoma seimūno neliečiamybė! Kviestis taksi? Bet kol atvažiuos, kol atsirasim Kaune, bus jau ir po Ligitos laisvalaikio. Skambinau jai, bet niekas nekėlė ragelio. Kai tai dariau bene dešimtą kartą, buvau toks įsiutęs ant viso pasaulio, kad, jai atsiliepus, po menkiausios užuominos, jog aš viską išsigalvoju, ją pačią būčiau pasiuntęs velniop.

Vakaras buvo vėjuotas. Kartu su dulkėmis skriejo šieno kuokštai. Vėjas atnešė šviežio mėšlo, šiltų gyvulių kvapą, kuris tvyro kiekviename ūkelyje. Ko aš sėdžiu? Dary

čiau ką nors. Eičiau į aikštę, prie žmonių, kur griaudėja muzika, bet ten vieni piemenys, apkvaišę nuo alaus „bam-balių". O tie vagys, apsvaigę iš malonumo, kad tupiu automobilyje gėdingai subliūškusiomis padangomis, kikena į kumštį ir dedasi labai pamokę kaunietį.

Aš ne kaunietis. Aš - Žilas, žmogus be pastovios gyvenamosios vietos. Nykstanti rūšis. Mano rankos niekada nežarstė milijonų, mano metai pradingo kalėjimo skylėje.

Skylėje, pilnoje iliuzijų. Užkariauti miestai ir jų moterys po kojomis. Iškreiptas tikrovės suvokimas. Pakanka įsimylėti - ir pamatai daugiau spalvų, ne vien juodą ir baltą, dar pilką...

- Geltona spalva... o, miškų - tai žalia spalva! Raudona spalva - tai krrrauuuujas... visa šita... Lietuva.

Marfuka. Na va, teikėsi išlįsti. Išvertė akis, pamatęs mane mašinoje:

- O tu ko čia stovi? Lyg žadėjai važiuoti...

- Padangos. Pažiūrėk, subadytos.

- O šūde švenčiausiasis! - šūktelėjo jis, išvydęs sukiužusius ratus. - Ir dar abu! Taip, tai tie dielcai pasidar-302

bavo, už tą magą... Uch svolačiai! Nieko, tuoj ką nors sugalvosime. Nuo kitos mašinos, jofana, ratus numausty-sim. O ką? Padarė nuostolį, migom ir išlyginsime.

Bet man juokai nerūpėjo. Ką daryti? Skambinti taksistui, kad atvežtų kokią padangą? Marfuka nuskubėjo į

aikštę, pasisukiojo tarp vietinių, paklausinėjo ir grįžo visai smagus.

- Jau važiuoja. Pasirodo, yra čia meistras, neseniai mechanines dirbtuves atsidarė. Padangas irgi tvarko, specas.

Kol laukėme meistro, Marfuka nušvietė, kas dedasi kultūros namų salėje. Kviestinė publika. Nuo valgių stalai lūžta. Dainos ir šokiai. Jis net deputato žmoną šokdinęs. Ir pastebėjęs mano skeptišką šypsnį, nelyg pyktelėjo:

- Ką, netiki? Valsus leidau čto nado. Va, net vizitkę paliko, tuoj... - rausėsi po džinsų kišenes, pagaliau radęs atkišo, bet nežiūrėjau, tada pats perskaitė: - Gražina Stak-vilienė. Kažkaip ypatingai skamba, tiesa? Kaip užkoduota informacija. Jei taip su Seimo nario žmona fiti miti, visai nieko būtų, ką? Jauna, išsilaikiusi. Vos pagyriau figūrą, sako: kas iš to - viskas niekais eina...

- Eik jau, eik...

- Ką - eik? Pati taip sakė. Kad vyras amžinai Seime trinasi, o ji džiūsta iš nuobodulio.

- Nu jo, ims ir prasidės su tokiu kaip tu!

- O kodėl ne? Užtryniau, kad esu baisus verslininkas.

Varau su akcijomis, o ką jinai žino apie jas? Patikėjo. O

Raklevičius... girdėjai tokį? Jis prie verslininkų ar banditų?

- Banditas. O kodėl klausi?

- Įdomu. Girdėjau, kaip Seimo narys kudakavo į mobiliaką: „Ponas Raklevičiau, ponas Raklevičiau..." Kažin kokius reikaliukus jie suka?

303

* * *

Automobilių meistras buvo jaunas, stiprus kaip jautis, ir kai jis darbavosi su domkratu, atrodė, kad vien gamtos apdovanota jėga kilnoja roverį lyg žaislinę mašinėlę. Nuėmė

ratus, uždėjo kitus, tiesa, plikus kaip kulnis, tam, kad nuvažiuotume iki jo dirbtuvių.

Marfuka irgi kartu. Net keista, kad taip priskreto. Juk laisvas, bet ne, nė kiek nesiveržia į namus, tarsi kokio vakarinio patikrinimo lūkuriuotų. Į namus, kur tokių paklydėlių kaip jis išverktomis akimis tėvai laukia.

Pasiklydo laike. Kokie sušikti feromonai trukdo viens du nužingsniuoti kad ir puskilometrį iki namų? Savo namų. Ar jis gali suprasti, kaip man šventai skamba šie žodžiai? O vos pamatė naujumu tviskančią serviso įrangą: keltuvus, balansavimo aparatą, ratų suvedimo agregatą, bemat parūpo, iš kur toks turtuolis išdygo jo žemėje. Turbūt neblogai pinigėlių užsivaro... Meistras lyg negirdėdamas darbavosi mikliai. Atrodė, rato veržlės vos prisilietus krenta iš po veržliarakčio.

- Ką čia užsivarysi... - lyg svarstė jis. - Visi varo, pravaro pro šalį, vietiniai beveik neužsuka. Duos jie mat savam uždirbti. Kai paskutinio reikalo prispirti atitempia padangą, tai net rankos dreba, taip gaila tų kelių kapeikų.

Gerai, kad dar reketui nereikia mokėti.

- Aš savas, - vaikštinėjo po dirbtuvę Marfuka lyg po savo naujai atrastą teritoriją. - Juk prisimeni mane? Kaip mokyklos laikais dar užpakalį tau spardžiau?

- Marfuka!

- Nesikišk, Žilas. Tu zaliotnas, o man čia gyventi reikės, - ir sugavo padangas kilnojančio meistro žvilgsnį. -

Nori dirbti, teks mokėti. Girdi, ką sakau?

304

Sis vartė padangą prieš elektros lempą:

- Ir šita peiliu subadyta. Daug vargo...

- Tada naujas uždėk, - atsakiau.

- Kainuos.

- Sumokėsiu.

Ištariau pabrėžtinai aiškiai, kad būtų ramus - ne kokie nors banditai apsilankė jo dirbtuvėse. Bet Marfuka, regis, buvo užvaldytas minties, kad štai jo, reketininko, karjera čia ir prasideda:

- Tu mums aiškini, kad kainuos? Tu turi mums dar primokėti!

Nespėjau įsikišti, kai meistras, vienu niršiu mostu pagriebęs padangą iš rietuvės, lyg ketindamas vožti ja kuriam nors iš mūsų, prašvokštė:

- Kas nors nepatinka - skambinkite mano draugui.

Jam pretenzijos: jis viską supirko, jis ir visas problemas sprendžia. - Ir sau po nosim sumurmėjo: - Ant mano galvos supirko...

Bet Marfukai tai įspūdžio nepadarė:

- Kokiam draugui?

- Baik, Marfuka, - ir paklausiau meistrą: - Kiek aš

tau skolingas už padangas?

- Neskolingi mes jam, neskolingi, - lyg aidas atsiliepė Marfuka. Pajutau, kaip nuo šio momento imu jo nekęsti. Ir nutaisęs pašaipią miną: - Ir kas tas tavo draugas? Gal Stakvila?

Meistras maukšlino padangą ant ratlankio.

- Saulius. Jis iš Kauno.

- Kas čia do veikėjas? Negirdėjau...

- Išgirsi. Paklausk Cinčią, jam dabar galvą dėl jo skauda.

20. 1310

305

Marfuka žvilgtelėjo į mane, ir visas jo pasitikėjimas išgaravo.

- Jo? Nežinojau, - kaltai sumurmėjo.

O jau visai kieto vyruko povyza žlugo, kai netikėtai prasivėrė dirbtuvių durys ir ant slenksčio išdygo moteris.

Ir nors buvo gana šviesu, ji instinktyviai nukreipė spigi-v

nantį prožektorių Marfukai į veidą. Sis markstėsi kaip automobilio šviesų apakintas.

- Nu gražu, nu! - valdingai sugriaudėjo. - Žmonės sako, tavasis grįžo. Nė mislės tokios, o prašau! Nu, tai labas, gražuoli! Tik iš kalėjimo - ir vėl per naktis, po visokius garažus, ar ne? Prieš žmones bent sarmatos nedaryk! Namo, rupūžioke, eik namo. O ką čia darot? - ryškiai sublizgo juodos akys. - Bene jau kokį kaukolinį, žalčiai, sprogstat?

- Na, mam!.. - dangstėsi akis Marfuka. - Baik čia su tuo medžiokliniu prožektorium pliskint, išdurnėjai...

- Pasakiau - namo! Jokių man! Viskas. Dabar viskas bus kitaip.

Prožektoriaus spindulių pluoštas rodydamas kelią įsirėmė į duris. Marfuka linktelėjo atsisveikindamas. Mačiau, kaip motina nužvelgė sūnų glamonėjančiu žvilgsniu. Juodų akių gilumoje prasimušė šviesa. Myli, išsiilgo. Nusibodo gandus gaudyti, pati patraukė vaiko bastūno ieškoti.

Bilstelėjo durys. Du šešėliai išnyko kiemo tamsoje.

- Na va, - linksmai tariau meistrui, - nereikėjo nė

tavo Sauliaus. Atėjo motina, ir baigėsi reketai.

- Et, daug čia buvo tokių. Ir gąsdino, ir grasino, bet nė vienas nenorėjo susitikti su Sauliumi.

- Ką, jau toks krūtas?

- Krūtas nekrutąs, bet jis ne pagal jūsų pasaulio taisykles gyvena. Nieko nebijo.

306

- Taip jau ir nebijo? - pagalvojau, kad liko suskai

čiuotos valandos, kai tapsiu jo asmens sargybiniu. Nieko sau sutapimai. - Užspaustų kaip reikiant, kur jis dingtų?

- Jis nepasiduos. Todėl niekas ir nenori prasidėti.

* * *

Pakeliui į Kauną sulaukiau Čičinsko skambučio. Kaip ten naujokėlis? Nenusišneka, rimtas atrodo?

Atsakiau, kad ryšiams su visuomene tiks. Turėjau omenyje, kad Marfukai pakanka įžūlumo skelbti liūdnas naujienas verslininkams: mokėk! Jei, žinoma, motina nespigina į akis su prožektoriumi.

- Supratau... Tiesa, žinai, dėl ko skambinu? Tavo Profesorių šiandien mačiau. Neatspėsi kur.

- Na ir kur, įdomu?

- Atspėk.

Pagalvojau, kad matė kur girtą besivoliojantį ar su kokia bomžų gauja besišlaistantį, bet nepataikiau.

- Mentūroje tą tavo duraką mačiau, va! Traukiau vieną saviškį, žiūriu - Profesorius šuruoja koridoriumi su naruč-

ninkais, dingę visi šustrumai.

- Kad jis niekada nebuvo šustras, - ėmė tvinksėti smilkiniuose. - O už ką jį... neklausei?

- Nu jo, turiu laiko aš tokiais domėtis. O ko taip susijaudinai? Turbūt tam durakui esi pinigų paskolinęs? Tada peržegnok, palauk, kol naują sroką atpils.

Bjauri naujiena, sulig diena mažėja gerų naujienų. Ligita, dabar Profesorius... Staiga pasijutau esąs gūdžiai vienišas. Naktis. Plentu skriejantis automobilis. Vėjo stūgsmas. Ir aš, tarytum neklystamo paukščio instinkto vedamas ten, kur trykšta į nakties skliautą miesto šviesos.

307

Miesto, kuriame niekas manęs nelaukia. Ir nieko gero jame nesišviečia. Dienų virtinės skiria vienus praradimus nuo kitų. Kaip ten Profesorius sakydavo? Gimėme negyvi ir gyvename kaip numirėliai.

Kažin už ką Profesorių sulaikė?

Naktis buvo beveik įpusėjusi, miestas tuščias ir nykus. Nuvažiavau į Kalniečių gatvę ir sustojau taip, kad matyčiau Ligitos buto langus. Juose nedegė šviesa, tačiau ir toji juoduma dvelkė apčiuopiama ramybe. Ir mintys tapo nebe tokios niūrios. Profesorius greičiausiai uždarytas už kokį šūdniekį. Pradėjo gerti ir apsivogė. Nueisiu rytoj ir ištrauksiu. Šimtas, du šimtai baksų - nesvarbu.

Paskutinį kartą. Visada ateina laikas, kai ko nors imiesi paskutinį kartą.

Kas žino, geras ar blogas darbas - ištraukti žmogų iš

policijos? Išgelbėti nuo kalėjimo. Jei nekaltas, tada suprantama. O jeigu kaltas? Vis viena reikia padėti. Kalėjimas numarina žmogų. Nieko gero apie jį negaliu pasakyti.

Vieta, kur dykinėja tūkstančiai vyrų. Dauguma jų mirę. Ir mano gyvenime kažkur buvo prašauta pro šalį, dažnai jau

čiuosi kaip miręs.

Prisidegiau kažkelintą cigaretę. Kartumas įsiėda į gomurį, bet ramina. Spoksai į langus ir viliesi, kad įvyks stebuklas. Ji išeis. Padvelks kvepalais. Pradžioje, žinoma, paniurzgės, tokios tos moterys, o vėliau gal net atsiprašys už pavėlavimą. Ir vėl viskas bus kaip buvę.

- Pasitrauk... Nelįsk.

Nesusigaudžiau, iš kur pasigirdo šitie žodžiai, kam jie buvo sakomi. Vos kryptelėjęs sėdynėje, sustingau - ant šaligatvio, per žingsnį nuo roverio durelių, juodavo žmogaus siluetas. Pusiau sulenktoje rankoje laikė pistoletą.

Lyg norėdamas nepastebimai paleisti kulką.

308

Blausiai suspindo akiniai, ir siluetas atšlijo. Mano įtempta klausa sugavo garsius žingsnius, ir pasigirdo vėl tas pats ryškus balsas:

- Juk čia Arvydas. Kas tau, Antanėli? Pasenai, kad mašinų neįsidėmi?

Saulius. Gili naktis, o jis šmėklinėja gatvėje. Netikėtai užklupo. Lyg jiems pasalą spendusį tipelį. Toptelėjo, kad jau rytojus gali būti ta diena, kurios šviesoje pasimatys visos mano priedangos, paaiškės, kas tikrasis mano šeimininkas.

Akiniuotis, atidžiai dairydamasis, pasitraukė į tamsą.

- Ką tu čia veiki? - atgavęs žadą paklausiau Sauliaus.

Jis luktelėjo, kol aš išlipsiu iš automobilio. Spūstelėjo pasisveikinimui atkištą delną.

- Aš tai grynu oru kvėpuoju. Ko jau ko, bet tavęs nesitikėjau čia išvysti. Antanas sako, stovi gatvėje įtartina mašina, kažkas kažką seka. Va ir išėjome pasižiūrėti. O

čia tu. Bėdos, problemos kokios, kad nesimiega?

Ėmiau pasakoti, kad vienos draugės laukiu. Tos pa

čios, kaip ir anksčiau, kai sėdėdavau „Deltuvos" kavinėje, juk pamena? Bet Saulius, regis, nesiklausė, atrodė, kad jis neramiai pradėjo mąstyti apie ką kita, ir aš pats nesijau

čiau nurimęs.

Tamsa paplūdusi gatvė. įdėmus Sauliaus žvilgsnis.

Įžūlus jo asmens sargybinio spoksojimas. Smegenis grę

žiantis Čičinsko balsas. Štai tie spąstai mano ramybei.

Kada jie trinktelės?.. Tokia nežinomybė vis labiau ima varginti.

- Turi laiko? - paklausė Saulius.

- Turbūt. Ji, - žvilgtelėjau į daugiabutį, - tikriausiai nebepasirodys.

- Nebepasirodys, - atsiliepė Antanas. - Kai variau ma

šiną už „Deltuvos", įsėdo į kažkokį automobilį ir išmovė.

309

- A, turbūt į džipą... Su savo vyru. Toks su ūsiukais?

- Ne. Vairavo kažkoks bernas. Be ūsų, tą įsidėmėjau.

Stileiva kažkoks.

Vėl tas Palangos gražuoliukas! Apmaudas užgniaužė

gerklę. Neliko jėgų nei stebėtis, nei piktintis, vien tik graudžiai pagalvojau: „Negalima, taip negalima su manimi elgtis, ypač po tos nakties..."

Iš miesto gilumos atsklido vis stiprėjantis burzgimas.

- Jie važiuoja, - išėjo ant šaligatvio akiniuotis.

Saulius kiek pasiklausė:

- Taip, tai jie. Antanai, kur mano vinčesteris?

- Ten, prie laiptų.

- Tai atnešk, Arvydui. Pastovėsi šalia mūsų? Matai, kaip laiku šalia atsiradai!

- Kas tie , jie"? - paklausiau nieko nesusigaudydamas.

- Šešėliniai rinkos elementai, brolau. Susipažinsi su tais, kurie valdo Kauną. Tavo tarnyba, galima sakyti, prasidėjo, pratinkis.

Vos akiniuotis atbogino man sunkų šautuvą, gatvelė

nušvito nuo halogenų. Trys automobiliai lėtai slinko prie

„Deltuvos", tarytum tirdami atsiveriančius plotus, ir visa, kas gyva negyva, išnirdavo žibintų šviesoje.

- Sakė, devintą, bet tyčia tempė kuo ilgiau, - nepatenkintas kalbėjo Saulius. - Mano, kad virpėsime nuo įtampos.

Automobiliai sustojo. Žibintai viens po kito užgeso, ir pasidarė neįprastai tylu, net savo alsavimą girdėjau. Atvykėliai neskubėjo lipti. Nežinia, iš atsargumo ar turėdami kitokių ketinimų. Po minutėlės pasigirdo atidaromų

durelių garsas. Stambūs šešėliai iškilo viršum mašinų, ir vienas jų žengė prie Sauliaus, už kurio nugaros stovėjo akiniuotis ir aš su tuo griozdišku lyg grūstuvas vinčesteriu.

310

- Labas vakarėlis, ponas Kovaldai!

Mane perliejo šaltukas, atpažinus Raklevičiaus balsą.

- Kam vakaras, kam ankstyvas rytas, - pabrėžtinai ramiai atsakė Saulius.

- Mums neseniai baigėsi pietų pertrauka. Dieną naktį

dirbam, tokie laikai. Todėl atsiprašome, kad privertėme laukti... Tai kaip? Paruošei? Buvau davęs mėnesį, nebegaliu ilgiau laukti.

- Aš nežinau, ko tu lauki...

- Kad tu padėtum chebrai, o mes tave pridengsim. Pats žinai - dešimt procentų, draudimas nuo visų nelaimių.

- Kad tavo chebra neaiški. Vieni kitus, ir visai nekaltus, „ožiais" ir „gaidžiais" pravardžiuojat.

Stovėjusieji už Raklevičiaus nugaros lyg pagal komandą žengė į priekį.

- Vadinas - ne?

- Klausyk tu, didysis veikėjau, - Saulius jau kalbėjo su pašaipa. - „Deltuva" niekam nemokėjo ir nemokės. Tik dėl to tavęs šį vakarą laukiau, kad į akis tai pasakyčiau.

Įsidėk į galvą visiems laikams, supratai? Pats savęs im

čiau neapkęsti, jei tokius barabanus kaip jūs sutikčiau išlaikyti.

Raklevičius lyg dusdamas pro dantis išpūtė orą. Manė, atvažiuos visa brigada, tars porą sunkesnių žodžių, ir verslininkas padarys paskutines išvadas - priešintis beprasmiška. O dabar pats papuolė į nedėkingą padėtį. Nei šis, nei tas - imti ir atsitraukti. Todėl jo vyrai, be jokių

ženklų supratę, jog bus ir jiems darbelio, lyg kokio niežulio apimti sulipo ant šaligatvio, bet akiniuotis atkišo pistoletą, o ir aš kaip sapne nukreipiau savo šautuvą, kuris tamsoje man atrodė kaip mažo kalibro patrankėlė.

Saulius sunėrė rankas ant krūtinės ir vis nenuleido akių nuo Žaliakalnio gaujos lyderio: 311

- Trypinėkit, trypinėkit... Visur mano žmonės. Ir jie ne klounai, o ginkluoti kaip ir tiedu. Jei kas, visi vienu štabeliu važiuosit į reanimacinę.

Raklevičiaus žvilgsnis nukrypo į mane. Ir tos kelios sekundės, kol jis su džiugesiu įsispoksojo, atpažindamas, kas per tipas stingso šalia užsispyrusio verslininko, man virto begalybe. To betrūko, kad visi galai išlįstų šią akimirką!

Tačiau jis klastingai šyptelėjo ir nepajudėjo iš vietos, kaip to laukė jo žmonės.

- Gerai, - tarytum užvaldytas abejonės, nusileido Raklevičius, - dar mėnesį duodu... Ir pats mane susirasi.

O kitaip visai nebepasimatysime, supratai, ponas Kovaldai?

- Nesupratau, - abejingai sviedė atgal Saulius.

Raklevičius tik palingavo galva. Būgštavau, kad pasipils grasinimai. Tuščios emocijos ir vaizdingi žodeliai, tačiau gauja sulindo į mašinas, blūktelėjo šviesos, ir nuskriejo gatvele. Stojo tyla, visiška tyla. Lyg neegzistuotų

v

šimtatūkstantinis miestas, o šita nuošali Žaliakalnio gatvelė su keliais namais būtų atsidūrusi tyrlaukiuose.

- Na ką? - nužvelgė mus Saulius, niekaip neišsivaduojančius iš stingulio. - Matėt? Išsigando. Patikėjo, kad krūmai pilni šaulių. Nors gal pagalvojo, kad ir policija kur tyko. Jie tik vaidina bebaimius^ o šiaip bijo, daug ko bijo.

- Ko gali bijoti tokie atmąrozkai? - prabilo Antanas. -

Jei dviese būtume stovėję, kažin kaip dar... O dabar, ma

čiau, Raklė žvilgtelėjo į Arvydą ir atšalo. Toks ūgis!.. Dar vinčesteris. Zino - šratai pasiskleis vėduokle ir pusę iškart nuskins.

- Oi, koks tu specialistas... Gerai, eik, parvaryk ma

šiną, važiuosiu namo. Nusikaliau šiandien. Palydėsi mus, Arvydai?

3 1 2

- O kaipgi kitaip!..

- Malonu girdėti.

Pajutau sunkų Sauliaus delną. Uždėjo ant peties, draugiškai patapšnojo. Tarytum į asmens sargybinius įšventindamas. Mano kakta buvo išpilta prakaito, o marškiniai beveik prilipę prie kūno, be to, šautuvas, jo svoris ir jame slypinti galia varė į silpnumą, todėl vos įstengiau nusi

šypsoti. Jei būtų įdėmiau įsižiūrėjęs, gal būtų permanęs šypsnio prasmę, kaip ir tą kitą - suktą Raklevičiaus vyptelėjimą.

* * *

- N a kaipgi tavęs neprisiminsiu! Pilietis Grigas... Arvydas Grigas. Tas pats, kurio nelaimė vaikšto karvės pavidalu... Įsižeidei?.. No no, aš juk juokauju!

Tardytojai nemoka juokauti. Tarp jų mažai klounų.

Apsigimę sielų chirurgai ir protokolų rašinėtoj ai.

- Atėjai savo byla pasidomėti? Ji seniai šiukšlių dėžėje.

- Ne. Turiu rimtą reikalą. Tada, regis, ėjosi su jumis susitarti...

Jis davė man ženklą tylėti. Pakilo nuo stalo ir dideliais žingsniais nuskubėjo prie durų. Iškišo galvą į koridor i ų - tuščia. Tada pagarsino radijo aparatą, pastūmė man kėdę. Užsirūkė. Dūmas graužė jam akis, todėl jos pasidarė įkypos kaip eskimo.

- Dėl kokio draugelio?.. Jo byla pas mane?

- Nežinau. Gediminas Petrauskis, girdėjote tokį?..

- Kaipgi! Nužudymas... Gaila, ne mano sritis.

- Nužudymas? — kažkas dilgtelėjo kratinėje. — Kažką painiojate!

313

- Juk jis sėdėjęs?.. Už tą patį straipsnį?.. Na va, vadinasi, tas pats.

Sunkiai sudribau kėdėje.

- Aš noriu su juo pasimatyti... Reikia. Sugalvokite ką nors, aš... aš užmokėsiu.

Šie žodžiai nuskambėjo kaip pagalbos šauksmas, bet tardytojas žvelgė įmanė šaltai.

- Kam tau jis?.. - paklausė, bet aš nesumojau, ką atsakyti. - Vėl kokį fintą išmesi, kaip tada skiepe. Visur kraujas, vaidini, kad tuoj galus atiduosi, o iš klinikų davei fugą. Gerai, kad to daktaro nepripjovei.

- Tai juk čia, kabinete!.. Abu galime būti su antrankiais...

- Gerai jau... Penki stolninkai - tokios pas mus stavkės. Jei byla uždaryta, tada pigiau. Be to, tai ne mano tardomasis.

Murmtelėjau, kad suprantu, bet vos susigraibiau pinigus, manęs laukė skaudus nusivylimas - penkių šimtų dolerių neturėjau, o Profesorių norėjau išvysti tučtuojau.

- Gerai jau, duok kiek turi, - niurgztelėjo tardytojas. -

Tavo draugelis panašus į butų vagį?..

- Su akinukais toks, - gūžčiojau pečiais, - nežinau...

- Nors ką aš čia!.. Vagia dabar visi. Ir su akinukais, ir su šlipsiukais, tik maštabai nelygūs. Būk čia, einu tiesiai pas areštinės viršininką. Pasakysiu, kad pagal vieną vagystės bylą jis man reikalingas. Seniai jis išėjo iš zonos?

- P r i e š . . . mėnesį, du...

- Tik pamanyk, koks greitas! Vos koja už vartų, ir vėl makrucha...

Nesąmonė, jis kliedi. Pamatys Profesorių - pats suabejos, ar gali tokie paliegėliai, kaulų ir gyslų vyniotiniai 314

kaip Profesorius atimti kito gyvybę. Jo laibi pirštai nė vinies nesulenktų!..

Laikas slinko lėtai. Su nykiu liūdesiu klausiausi artėjančių ir nutolstančių koridoriumi žingsnių. Neaiški kaltė

smaugė mane, net trūko kvapo išpūsti cigaretės dūmą.

O jei iš tiktųjų ką nors nužudė? Pinigų pilnos kišenės.

Prisiplakė kokia girtuoklių kompanija, lakė iki proto apte- ,

:

mimo, kol atsigaivaliojo šalia nublokšto sugėrovo. Buitinis kivirčas, kirvis po ranka, ir važiuojam! Kiek panašių

istorijų gali rasti laikraščiuose!

Tada, ištiesdamas pagalbos ranką Profesoriui, pražudžiau jį. Galima sakyti - pribaigiau. Jeigu nuraus dešimt metų, laisvę išvys jau turėdamas per penkiasdešimt. Jeigu... Geriau būčiau netraukęs jo iš zonos. Sėdėtų dabar ten, o ne policijos rūsyje.

- Veidu į sieną! Sakau, nesižvalgyt!

Nuleidau galvą. Padėjau rankas ant stalo. Pirštai tirtėjo kaip paskutinio girtuoklio.

- Pabūk už durų, - išgirdau tardytoją kažkam sakant, -

akistata truks kelias minutes. Pora minučių, ir viskas.

Į kabinetą įėjo du žmonės. Tardytojas nuskubėjo prie seifo. Ištraukė iš ten butelį.

- Gal jums įpilti?.. Juk nebegreit pasimatysite.

- Menka proga, - atšoviau ir pasisukau su visa kėde į žmogystą, kurios buvimą jaučiau visomis nervų galūnėlėmis.

Profesorius stovėjo atsirėmęs į sieną. Susigūžęs, lyg smūgio laukdamas. Kaulingos rankos, surakintos antrankiais, atrodė kaip išsukinėtos. Vengė sutikti mano akis.

Žvelgė kažkur man virš galvos, į grotuotą langą, už kurio niūrus kaip supuvęs obuolys juodavo rudens rytas. Paste-315

bėjau, kad Profesoriaus lūpa buvo kiek sutinusi, skruostas nubrozdintas. Į sieną, sumojau, arba nuo bato spyrio. Bet aplamdyta draugelio išvaizda nesukėlė man jokio gailesčio.

Tikėjausi, kad Profesorius žiūrės į mane su priekaištu, kurio prasmę tik man vienam lemta kada nors permanyti.

Bet jis, kurį laiką spoksojęs į langą, paskui nutaisė išdidžią ir rūsčią miną:

- Ko atėjai, Žilas?..

Paklausė, lyg kartu būtume galabiję, o dabar tik trukdyčiau jam prisiimti visą kaltę...

- Durneli tu! Prisiveikei, ir dar patenkintas, - neištvėriau. - Ką, krūtą vaidini? Antra chodkė už žmogžudystę...

- Tu nieko nežinai.

- Nekaltas?..

- Kaltas.

- Tada geriau patylėk!

Už lango prapliupo lyti. Tylus šniokštimas įsiskverbė

į kabinete įsiviešpatavusią tylą. Tardytojas pamanė, kad pats laikas jam įsikišti - gal esą kokių lengvinančių aplinkybių, bet aš neištvėriau:

- Kokios dar lengvinančios?.. Dėstyk, kaip ten buvo.

Turbūt gėrei kokioj landynėj, visai nuo proto nušokai?..

- Negėriau, juk ankstus rytas, kaip dabar, buvo, - įsitempė Profesorius. - Ėjau iš Aleksoto, bet prieš tiltą persigalvojau. Pasukau į Marvelės gatvę, nė pats nežinau ko... Gal kad laiko turėjau į valias. Žiūriu - na netikiu!

Nors užmušk, netikiu!.. Pareina...

- K a s ?

- Ji pareina. Aš jai - labas, o ji blykt į mane akimis ir pažinusi bėgti...

- K a s t a - j i ? . .

- Mano žmona.

316

Pajutau, kaip mano viduriuose kažkas apsivertė. Nebėra Profesoriaus. Vietoj jo matau pamišėlį, kuriam laisvė

sudrumstė protą. Atsargiai pabandžiau išsklaidyti tą beprotybės miglą, kuri aptraukė bičiuliui akis ir nuo kurios jo balsas nė kiek nedrebėjo.

- Žmona? Juk nuo įtampos pasivaideno, tiesa? Supranti? Pasivaideno...

- Nesityčiok, Žilas, aš neišprotėjau. Tai buvo ji... ir aš ją nusivijau. Pagriebiau akmenį: būčiau nors į kuprą sviedęs tai... tai... žmonai. Bet man pavyko sučiupti ją.

Kiemas, pamenu, lojo šuo - ir ji, iš baimės pargriuvusi patvoryje. Pasenusi ir visiškai prasigėrusi... Na ir žodis po žodžio... Ir viskas. Nebežinojau, kas esu, kur esu, tik viena mintis - sėdėjau nekaltas... ir tik per ją.

- Pala! Tu su ja kalbėjaisi?.. Ką kalbėjai?

Profesorius atsiduso. Akinukai slystelėjo gumbuota nosimi, bet neturėjo jėgų juos pasitaisyti.

- Ką su tokia kalbėsi?.. Klausiau, kodėl, svolačka, nerado laiko per tiek metų nueiti į policiją ar bent pas mano motiną ir pasakyti, kad yra gyva ir sveika. Matyt, nebuvo nė karto išsiblaiviusi... Pasakė, kad taip man ir reikėjo.

Kalbėjo įžūliai, pagrasino, kad iškvies mentus... paskui nieko neatsimenu. Atsičiuchinu, žiūriu - aš stoviu, ji guli, o mano rankoje kruvinas akmuo.

Apsidairiau, norėdamas išsigelbėti nuo absurdo. Tardytojas ramiai žiūrėjo į mus.

- Taip ir buvo - akmeniu... - tarė jis nuobodžiu balsu. - Manėme, eilinė pijokėlių scena dėl butelio ar neištikimybės.

- Manėte? Yra kitokia versija?

- Jis tiesą sako. Nužudytosios pavardė - Petrauskienė. Ir iš tikrųjų - degradavęs elementas, bet tai jokia lengvinanti aplinkybė.

- Kajus čia šudą malat! O jo žmonos kapas?.. Kas jame? Marytė Melnikaitė?

- Žilas, juk aš tau sakiau, kad tą žmogžudystę man pripaišė. Juk nė lavono nemačiau! Mano žmona kaip dingo, taip dingo, o netoli katilinės, kur dirbau, surado tą sudarkytą lavoną. Toks sutapimas! O kas Petrašiūnuose nežino, kad mes buvome išgeriantys, kartais ir apsidaužydavome. .. Visokių pas mane ateidavo, bobų - ta prasme... Todėl daug nesigilino, kad tik kuo greičiau kaltą rastų.

Mažiausiai viskuo stebėjosi tardytojas:

- Nereikėjo tada prisipažinti...

- Kad daužė! Galvojau - užmuš, ar taip, ar taip negyvensiu.

- Palaukite! - ūmai atgavau menką viltį. - Už ką jį

teisti? Kokia byla? Juk dukart už tą pačią žmogžudystę negali teisti!

- Nu jo! - įkišo butelį atgal į seifą pareigūnas. - Nuteis kaip didelį!.. Atlygins už neteisėtą kalinimo laiką ir sėdės už naują, dabar jau tikrą nusikaltimą.

Profesorius kinktelėjimu patvirtino - šitą jis jau spėjęs ir pats išsiaiškinti. Paklaustas, kas jam per snukį užvažiavo, kažką tik numykė. Nenorėjo sukelti užuojautos, dėjosi pakankamai stipriu viską atlaikyti, nors kam, jei ne man, kartu atpylusiam krūvą metų, žinoti, kad kalėjimas tokius laužo kaip perdžiūvusį stagarą: lengvai ir be gailesčio.

- Gal tau cigarečių nupirkti?.. Ar dešros kokios?

- Ne, ne, ne, - kratėsi siūlymo Profesorius, - tu man ir taip daug padėjai. Nieko nereikia. Sėdėsiu kaip sėdėjęs, kas čia tokio... Atsėdėsiu ir šįkart, pamatysi.

Kas čia tokio! Dėbtelėjau į Profesorių. Jis nė nemirktelėjo. Buvo išbalęs, bet iš paskutiniųjų stengėsi laikytis 318

oriai, lyg iš tiesų butų buvęs nekaltas. Akyse nė kruopelės atgailos. Žuvęs žmogus...

- Na ką? - pakilo tardytojas. - Laikas, be to, matau, ir baigėte...

- Žilas... Turiu vieną prašymą, galėsi?..

- Sakyk.

- Motina mano... Jaučiu, kad ji kažkur netoliese. Pasakyk jai, kad nebevargtų. Tegu palieka mane ramybėje ir netampo jokių cigarečių, nieko... Tu juk žinai - nuo to man tik geriau būtų. Pažadėk pakalbėti su ja, gal nors kiek nuraminsi, nors neįsivaizduoju - kaip...

- Supratau.

- Ne, tu man prisiek. Tik tada būsiu ramus.

- Gerai jau - prisiekiu, kad pakalbėsiu.

Gatvė teškėjo nuo lietaus, o mano automobilis buvo nugrūstas už poros kvartalų. Permirksiu iki paskutinio siūlo. Nervingai pasitaisiau džinsinio švarko apykaklę.

Užsisagsčiau visas sagas ir jau ketinau sprukti į lietų, kai didžiulis skėtis išniro iš už kampo. Moteris vos pėdino, pagreitinti žingsnį jai trukdė ne ką už skėčio kupolą ma

žesnis krepšys. Plėšiantis ranką žemėn, lyg ko sunkesnio nei akmenys prikrautas.

Pavėlavau. Profesoriaus mama. Ji mane pastebėjo.

Akyse šoktelėjo ir sumaištis, ir širdgėla. Apsigręžiau ir nudrožiau į kitą pusę, ne ten, kur stovėjo mano mašina.

Kuo toliau nuo to sunkaus žvilgsnio, kuriame dar žiburiuoja išsigelbėjimo viltis. Ir kai visas peršlapęs ir uždusęs atsidūriau po roverio stogu, ilgai klausiausi, kaip neramiai skardena į jį lietaus lašai. Tarsi vytas ir nepavytas niekšas žiūrėjau į gatvę, kuri po vandens marška darėsi vis labiau neatpažįstama ir svetima.

PIRMOS DALIES PABAIGA

319

Edvinas Kalėda

KAUNAS. SAULIUS, I

Redaktorė Nijolė Kvaraciejutė

Viršelio dailininkas Jokūbas Jacovskis 2002 09 12. 10 sp. 1. Užsakymas 1310.

Išleido „Rosma", A. Strazdelio g. 1, LT-2600 Vilnius.

Spausdino AB spaustuvė „Aušra", Vytauto pr. 23, LT-3000, Kaunas.

Puslapis internete www.ausra.lt, el. paštas ausra@ausra.lt