EDVINAS KALĖDA

Romanas

II

UDK 888.2-3

Ka-182

Kalėda, Edvinas

Ka-182 Kaunas. Saulius: romanas / Edvinas Kalėda. - Vilnius: Rosma, 2004. -

[D]2. - 2003. - 304 p. - ISBN 9986-00-381-4

Romano „Kaunas. Saulius" tęsinyje autorius primins skaitytojui tuos laikus, kai skandalingai žlugdavo bankai, o dažną privatizacijos procesą lydėdavo valdžios palaiminti ne

švarūs sandėriai. Tokių įvykių fone pagrindiniam romano veikėjui Arvydui Grigui, pravarde Žilas, iškyla apsisprendimo būtinybė: paklusti Žaliakalnio gaujos įstatymams ar laikytis savo principų. Pažintis su verslininku Sauliumi Kovaldu apverčia Žilo gyvenimą aukštyn kojom. Jam tenka perkainoti žmogiškąsias vertybes ir susigrumti pačiam su savimi. Už savo ateitį, už savo moters meilę.

Ar pavyks Žilui pasiekti kitą, įsivaizduojamą upės krantą, kuriame nepersekios mirties nuojauta ir pagunda per vieną naktį tapti turtingam?

UDK 888.2-3

© Edvinas Kalėda, 2004

ISBN 9986-00-381-4

© Rosma, 2004

Asmens sargybinio darbas ~ gryna nuobodybė. Saugoti žmogų, kad liktų gyvas. Argi tai normalu? Jei pasikėsinimai kartotųsi tokiu dažnumu, kaip keičiasi šviesoforo signalai, mano pesimizmui nebūtų jokio pagrindo. O dabar... dabar iki pat horizonto dega žalia šviesa, ir skeptiškai susiraukęs aš klausausi karininko mokyklą išėjusio savo porininko Antano.

Jis moko mane nelyginant jauną šunį. Sekti viską, kas papuola akiratin. Praeivių veidus, rankų judesius, pečių

kryptelėjimus, netgi žingsnių aidą. Pralekiančius automobilius ir šešėlius, nors jie būtų visai ne žmogaus. Nepamiršti, kad namai turi stogus, o kiekviena uždara patalpa -

nebūtinai vieną įėjimą. Ir svarbiausia - asmens sargybinio vidinis laikrodis skaičiuoja tik sekundes. Atstumas iki aukos matuojamas ne žingsniais, o sekundėmis. Per penkias sekundes dorai nusišikti neįmanoma, bet jų pakanka, kad vadinamasis kileris prisitaikytų ir paleistų kulką. Todėl asmens sargybinis, gyvenantis sekundės ritmu, turi šansą savąsias sekundes pradėti skaičiuoti ankstėliau nei kileris,

- Tai dvikova, supranti? - Antanas ieško mano veide prašviesėjimo. - Bet mes dviese. Keturios akys! Jei žiūrėsime ta pačia kryptimi - bus lengviau.

Mes stovime „Deltuvos" prekybos namų antro aukšto koridoriaus gale prie Sauliaus Kovaldo kabineto durų.

Žmonės vis eina ir eina. Verslininkai. Atsitiktiniai laimės ieškotojai. Seni bičiuliai. Vienas kitas valstybės pareigūnas ar tarnautojas. Būriuojasi koridoriuje, šnabždasi apie savo reikalus. Įsmunka į kabinetą, po valandėlės vėl skuba savo keliais. Bene spėsi kiekvieną žvilgsniu pavyti?

Vos liekame dviese, Antanas vėl savo:

- Galėtum bent iki lango nueiti, pasižiūrėti, kas dedasi gatvėje. Žinok, nė vienas pasikėsinimas neplanuojamas be išankstinės žvalgybos.

Nuvelku kojas iki lango. Gatvele zuja automobiliai.

Nė vieno skustagalvio ar kitokio įtartino tipo. Ir akys savaime nukrypsta į Ligitos buto langus. Užuolaidos jau kelinta diena nuleistos.

Jos nėra.

Ji su kitu. Kur kas praktiškesniu vyru nei aš. Siūlan

čiu daugiau nei vien petį, į kurį galima atsiremti. Apmaudu, kad taip kvailai išsiskyrėme. Nesusikalbėjome. Ji man skambino, kvietė pasimatyti ir nepatikėjo, kad esu paskendęs reikaluose. Matyt, po to susirado tą, kuris jai daugiau galėjo skirti dėmesio. Ir išnyko. Mažytė asmeninė laimė

nugrimzdo kaip baloje. Ir tikėk moterimis!.. Ligita, su kuo tu dalijiesi savo ilgas meilės valandas ir penkių sekundžių

orgazmą? Pala, kaip ten aš jai sakiau? Noriu būti draugu?

Senamadiška! Žinoma, senamadiška. Gražios ir juolab ištekėjusios moterys draugauja tik su „sponsoriais"...

Taip mąstydamas grįžtu prie savo mokytojo, tačiau kai jis vėl prasižioja apie sekundžių magiją, mano kantrybė trūksta;

- Klausyk, Antanai... Ką esi girdėjęs apie krytą?

- Kokią dar „krytą"?

4

Leidžiuosi pasakoti apie Lukiškes. Apie jos požemiuose įrengtas kameras, į kurias keleriems metams su-grūdami aršiausi kaliniai iš zonų, kad atvėstų. Pasitaiko, jog į vieną kamerą sukišami autoritetai iš skirtingų kolonijos grupuočių. Mirtini priešai. Akis į akį, metai po metų. Potencialus žudikas ir auka. Nekalti pokalbiai ir mintys, ar šiąnakt liksi gyvas. Neteko girdėti, kad „krytoje"

auka būtų pasmaugiama. Visada nuduriama. Nugaląstu šaukštu arba armatūros strypu. Nes brangi kiekviena sekundė. Miegas - tai tik klaiki būsena. Akys užmerktos, bet svetimą alsavimą girdi. Prabundi begales kartų, ir vis nuo minties, kad tuoj būsi prismeigtas kaip avinas, tačiau kameroje tylu, kad nors žiurkė krebžteltų. Pasitaiko, kad

„kry-tnikas" neišlaikęs įtampos apsisapnuoja: štai jo kūną jau drebina dūriai. Jau!.. Tada, šokęs iš miego, gal nė nepakirdęs iš košmaro, vikriai prismeigia nekenčiamą kameros kaimyną, kol šis nepabudęs.

Antanas nutyksta. Žiūri po kojomis lyg sapnuodamas.

Pagaliau pasigirsta:

- O tu buvai toje... krytoje?

- Žinoma. Ir visada prabusdavau sekundės tikslumu.

- Padėjo?

- Jei kalbiesi su manimi, vadinasi...

Antanas pasitaiso akinius. Jo žvilgsnis pasikeičia.

Velniai žino, ko jame daugiau - baimingos pagarbos ar pasišlykštėjimo? O mane pusiau plėšia šypsena, tačiau išlaikau užkietėjusio nusikaltėlio miną. Patikėjo Antanas pasakaite apie skerdynių nuotaikomis gyvenančius Lukiškių „krytnikus", dar kaip patikėjo... Panašiomis istorijomis praplaudavome smegenis zonos naujokams, kad nemanytų, jog, pradėję lipti mums, seniams, ant galvų, galės ramiai miegoti.

5

Saulius pradaro kabineto duris ir pašaukia Antaną, kuris netrukus išlenda ir atkiša man elektrinį virdulį.

- Atnešk vandens.

- Tau liepė, tu ir nešk.

- Sakė, kad tu!..

Demonstratyviai susikišu rankas į kišenes.

- Prigaut nori?

Antanas piktai atsidūsta. Jį nuo slenksčio nustumia Saulius ir kritiškai nužvelgia mus abu:

- Burzgiat ir burzgiat! Kas yra?

- Va, čaininkas, bet Arvydas atsisako eiti vandens.

Kliūva abiem: išvadina „čaininkais". Mano argumentą, kad Antanas jaunesnis, Saulius išvis suniekina, sakydamas, jog man sapnuojasi „diedovščina".

- Tai ką!.. - neišlaikau. - Ne tam atsėdėjau septyniolika metų, kad visokie ačkarikai imtų komanduoti!

- Už save sėdėjai, ne už mus! - atšauna Saulius. -

Todėl judinkis. Viena koja čia, kita ten.

Na nieko, galvoju kišdamas virdulį po vandens čiaupu, ateis diena, kai tokių komandų negirdėsiu. Paaiškins jie man!..

Rankos kiek dreba. Patirtis sako, kad neapykanta niekados nepraeina be pėdsako. Kaupiasi, kol pratrūksta lyg ilgai kamavęs skaudulys. Ir palengvėja. Bet grįždamas su virduliu prisimenu Profesorių. Jis sakydavo, jog neapykantą būtina sutramdyti. Reikia prieš savo valią daryti gera tam, kurio nekenti. Tada imi nekęsti savęs ir prisiverti viską pamiršti. Juk nieko nėra svarbiau žmogui, kaip pirmiausia save patį mylėti.

Mane pamatęs, Antanas pajuda nuo kabineto durų.

- Kur tu eini?

- Mobiliako atsarginis akumuliatorius mašinoje...

Įbruku jam virdulį ir išplėšiu iš nagų automobilio raktelius:

- Tiek jau to, sulakstysiu.

Sekundė. Dar sekundė. Ir pajuntu, kaip laikas vėl ima sruventi. Tačiau neapleidžia keistas jausmas, jog kada nors pritrūks tos vienos sekundės, idant atsitokėčiau.

•H ^

Visi žmonės įtartini. Visi iki vieno. Kai pastebiu juos įsispitrėjus į mane. Nežinau, ką jie regi mano akyse. Beprotybę, kuri padėjo iššvaistyti geriausius jaunystės metus? Ar žlugimo ženklą, kuris lydi kiekvieną niekšišką sumanymą? Juk iš tikro aš niekšas. Pristatytas sekti Činčios nemalonėn pakliuvusį verslininką. Likimo ironija, nes juk Kovaldas pasiūlė man būti jo asmens sargybiniu. Bet ties šituo sprendimu Sauliaus klaidos ir pasibaigė. Laikė mane tai už durų, tai prie automobilio, o gatvėje jį užklumpantys telefono skambučiai ir trumpi pokalbiai neleido susidaryti nė menkiausios nuomonės, kąjis mano apie Raklevičiaus gaujos reikalavimus mokėti duoklę ir be jų žinios nelįsti į privatizacijos procesiukus.

- Anksčiau pasitaikydavo, kad koks kvailys prie mano akinių prisikabindavo, - kalbėjo Antanas mudviem besėdint prie vieno staliuko, nuo kurio puikiai galėjom stebėti visą restorano salę ir mūsų saugomą „objektą", pietaujantį su kažkokiu veikėju. - Buvo atvejų, kai dėdavau ranką ant pistoleto dėklo. Bet nuo tos dienos, kai tu atsiradai, kažkaip ramiau. Bijo tavo pusėn ir pažiūrėti.

- Hm, įdomu - kodėl.

- Tavo ūgis. Ir pečiai. Pamano, kad boksininkas. Kaune visąlaik buvo vertinama jėga, o ne protas. Protas tarnauja jėgai.

- Vadinasi, aš proto kaip ir neturėčiau?

Mačiau, kad Antanui mano kandumas nepatiko.

Trumpai nukirto, kad ne apie mane kalba, ir sužiuro į mė-

singalvį vyrioką, kuris, įžengęs pro restorano duris, sustojo ir akimis apibėgo salę. Buvo ir daugiau pietaujančių, bet Antanui pasirodė, kad atvykėlis dirsčioja į staliuką, prie kurio sėdi juodu švarku vilkintis Saulius. Akimirksniu įtampa iškreipė mano porininko veidą. Įsitempė, lyg ruošdamasis šuoliui, bet štai žiopsotojui pamojo kažkas iš

kito restorano galo, ir jis nuskubėjo nekreipdamas dėmesio į Antano traukulius.

Aš buvau ramus. Be mano žinios Cinčia nieko nesiims. Jam reikia tikslaus Sauliaus judėjimo grafiko. Namai, darbas, restoranas, įstaigos, kontoros. O jis lyg tyčia amžinai vėluoja arba netikėtai keičia sprendimus. Ir tai regėdamas padariau netikėtą išvadą, kad žmogaus nepastovumas gali būti pagirtina savybė. Padedanti išlikti nenuspėjamam ir didžiuliame mieste tarsi nematomam.

- O tu nė nesujudėjai, - prikišo Antanas, kai tarsi savo žvilgsnio jėga pagaliau pasodino virptelėti privertusį

jaunuolį. - Ziūnu, įėjo kiparisas, stovi, žvalgosi. Pamaniau, mus pastebėjo ir sutriko.

- Kad visai nepanašus.

- Į ką nepanašus?

- Į žmogų, pasiruošusį ką nors užversti.

- O jei ant pilvo mataruotų kalašnikovas, tai jau būtų

panašus, ar ne?

Praleidau pro ausis Antano ironiją. Kažkodėl įsivaizdavau, kad žudikas turi būti panašus į mane. Gyvenimo 8

atskalūnas. Neturintis ko prarasti, išskyrus savo gyvybę, kurios nevertina kaip ir bet kokio kito daikto, neįmanomo pačiupinėti. O čiupinėti mėgsta pinigus. Aš irgi mėgstu.

Man moka tūkstantį dolerių už mėnesį beprasmio slankiojimo. Neblogai...

- Antanai, kiek, tavo nuomone, gauna kileris?

-Nežinau... Stavkė priklauso nuo to, koks „objektas".

- Na, pavyzdžiui, tas „objektas" - mūsų Saulius...

Kiek?..

Akiniai nusitaikė į mane lyg pabūklai, bet galėjau prisiekti, kad, išskyrus smalsumą, įdėmios Antano akys mano veide nieko daugiau neišskaitė.

- Naaa... du sargybiniai... Manau, kad siųstų kokį

rimtesnį. Be dvidešimt gabalų baksų kažin ar pajudėtų.

- Oho, neblogai... už penkias sekundes... - bet tuoj pat plekštelėjęs per švarką, po kuriuo pūpsojo ginklas, užbaigiau: - Tiktai kažin ar suspėtų nubėgti pasiimti pinigėlių.

Antanas patenkintas linktelėjo. It mokiniui, atmintinai iškalusiam pamoką.

Tuo metu Saulius pakilo iš vietos. Dalykinis pokalbis prie pietti^stalo baigėsi, ir Antanas išskubėjo pasižiūrėti, kas dedasi gatvėje. Aš luktelėjau vestibiulyje, kol Saulius atsisveikins su žilstelėjusiu vyriškiu.

- Advokatas, - paaiškino man Saulius. - Manau, kad greitai prireiks advokato paslaugų.

Advokatas? Ne, Čičinskui tai neįdomu. Kur jau kur, bet teisme jie nesusitiks, nebent Paskutiniame, kur advokatai bus nereikalingi.

Sėdom į kraislerį ir pajudėjom „Deltuvos" link.

Kartais man susidarydavo įspūdis, kad sekioju paskui senį jaunuolio veidu. Saulius kavą gerdavo retai ir silpną.

Alkoholio irgi nemėgo. Vyno taurė arba konjako gurkšnis.

9

Ir kalbėdavo glaustai - kaip senis, pavargęs nuo jaunuomenės optimizmo. Tarytum sukaupęs išminties atsargą, kuria nė su niekuo neskubėjo dalytis. Nuotaika mįslingomis kreivėmis tai kildavo aukštyn, tai krisdavo. Vėlgi įrodymas, kad turi slaptų minčių. Gal silpnybių. Tačiau dėjosi tvirtu ir nepalaužiamu. Nors širdy, mano manymu, buvo pilnas žmogiškų baimių. Argi ne tokie ir samdosi asmens sargybinius? Kita vertus, tik jis žino, kur veda jo pasirinktas kelias, ir būtų absurdiška, jei ant pirmo kampo pakirstų bandito kulka.

Vakare, kai parlydėjome Saulių iki jo namų, atsargiai užsiminiau, kad poilsio dienelė būtų ne pro šalį, bet jis šaltai atšovė, jog pats neturi kada atsikvėpti. Be to, mokąs man tūkstantį dolerių per mėnesį, todėl geriau patylėčiau.

Sutikau su viskuo ir važiuodamas į savo butą Laisvės alėjoje prie Sauliaus mokamos algos mintyse pridėjau Či-

čmsko iš Šeimos kasos atskaičiuojamus kelis šimtus baksų. Galėčiau tapti gražios moters „sponsoriumi", tai yra globėju. Laiko nėra, tas tiesa. Be to, mintyse linkstu tik prie Ligitos.

Aš, kaip ir daugelis internate užaugusiųjų, nepamenu savo mamos. Balso, akių... nei veido. Buvau nustojęs apie tai galvoti. Tačiau Ligita atgaivino mažo berniūkščio prisiminimus. Kai žiūriu į ją, man darosi gera. Lyg matyčiau tai, ką seniai tariausi praradęs. Jos lūpos, akys... Lyg pėdsakai, vedantys per laukinių žvėrių dykvietę.

% % %

Buvo gerokai po vidurnakčio, kai pažadino beldimas į duris. Kas sugalvojo tokiu metu atsivilkti? Šviesos nedegiau. Apgraibomis nutykinau iki durų. Toptelėjo, kad če-10

zetą palikau po pagalve, kad nieko gero nelauk, jei kas naktį beldžiasi į duris...

Dirstelėjau pro akutę. Nors laiptinėje buvo tamsoka, bet veidas subaltavo lyg drobė. Aizeris? Negali būti! Man pakirto kojas pagalvojus, kad regiu prieš pusmetį nušautą draugą. Pažvelgiau vėl - Aizeris! Stovi palenkęs galvą, klausosi, o gal tylomis niršta, kad neskubu atšauti užrakto. Ir staiga visos paniškos mintys dingo. Stojo keistas žinojimas, kad Aizeris gyvas ir kad Maklerio laidotuvių nebuvo. Viskas po senovei. Ir aš pasukau spynos raktą.

- Sveikas, Žilas! Turbūt pažadinau? Ne?

Aizeris praslinko pro mane. Svetainėje susirado šviesos jungiklį. Stebėjau, kaip jis sėdasi į fotelį, o aš pamažė-

le grimzdau \ kitą realybę. Vis galvojau: Žydo ir Aizerio mirtys, Profesoriaus grįžimas į laisvę, „Deltuvos" kontoros koridoriai, netgi meilės naktys su Ligita - viso to nebuvo. Tik vakar grįžau iš zonos. Grįžau ir papuoliau į savo paranojiškų iliuzijų pasaulį. Atėjo Aizeris ir viską sugriovė.

Aizeris pasitaisė odinės striukės atlapus, nes pro pravirą langą iš gatvės plūdo vėsa. Pasidairė, lyg ieškodamas naujų daiktų, pasižiūrėjo į mane:

- Na ko ten linguoji kaip trauklapis? Sėsk, seniai besimatėme.

Aizerio žvilgsnis mane sukrėtė. Neregio akys. Žvelgė

taip, lyg vien tiktai uosdamas atpažintų mane iš kvapo.

- Tuoj... Aizeri. Cigaretės virtuvėje, einu atsinešiu.

Nužingsniavau iki virtuvės, radau cigaretes, bet rūkyti nesinorėjo. Pagalvojau apie pistoletą, ir pirštai, vos paliečiau jį, savaime atlaužė saugiklį. Išgirdau, kaip Aizeris nusikosėjo. Dar pamaniau: lyg duodamas kam ženklą. Bet radau jį nerūpestingai sėdintį fotelyje. Koją užkėlęs ant 11

kojos. Kedai didoki, mataruojasi. Maigė nuotolinio pultelio mygtukus, bet televizorius blūksėjo baltu sniegu.

- Kas per vakaras, - piktai zirztelėjo, - ta dėžė nieko nerodo.

Kodėl aš jo nesutikau dieną? Kodėl - naktį? Kodėl jis čia?

- O kur Makleris? - paklausiau tikėdamasis, kad visa padėtis kaipmat įgaus daugiau aiškumo.

- Ką aš žinau! Sakiau, varom kartu, bet ne ir ne -

labai jau užsiėmęs. Juk žinai - jis visą laiką vaizdavo krūtą.

- Ko tu atėjai, Aizeri? Sakyk tiesiai šviesiai.

Tai nebuvo Aizeris. Nerangūs imtynininko judesiai, tarsena, netgi sėdėjimo poza - kaip Aizerio. Bet tai buvo ne jis. Žmogysta, stulbinamai panaši į mano draugą, kurį

palydėjau į kapines.

- Kas tave siuntė?

Jis smakru parodė į langą, už kurio snaudė miestas.

Stai kaip atrodo nuosavas žudikas, pagalvojau. Draugo veidu ir bejausmėm akim.

Aizeris stojosi. Man pasirodė, kad jis daro staigų judesį, norėdamas stverti už gerklės. Kilstelėjau pistoletą ir paleidau vieną kulką po kitos. Aizeris krestelėjo galvą ir nė neriktelėjęs susmuko ant grindų. Jaučiau, kaip virpulys laksto kūnu, o galvoje daužėsi mintis: nušoviau!..

Krautis daiktus ir bėgti...

Tada išgirdau beldimą į duris. Kur kas garsesnį nei pirma.

Atsikvošėjau bestovįs prieškambaryje vienomis glaudėmis. Nuo šiurpo buvau kaip girtas. Ginklas svarino ranką, buvo tarsi suaugęs su delnu. Paniškas alsavimas vertėsi per gerklę...

12

Prisiplojau prie durų akutės. Čičinskas. Pasukau raktą. Buvau šventai įsitikinęs, kad prieš minutę lygiai taip pat atrakinau spyną. Atrakinau?

Vos spėjau čezetą įbrukti prieškambaryje kabančios striukės kišenėn, įsmuko Cinčia. Uždarė duris ir subaltakiavo:

- Eik, eik, sapne tu! Bliamba, pusę valandos kaip genys kalu į duris, o jis miega lyg parūrintas. Ką? Komjaunuolis visai nuo kojų nuvarė? Kaisk arbatą, rimta kalba yra.

Įžengiau į svetainę ir sustojau kaip įkaltas. Joje nieko nebuvo. Jokio lavono. Ir ant fotelio tebegulėjo mano drabužiai. Vadinasi, susapnavau. Susapnavau Aizerį. Be galo tikroviškas košmaras. Net vaikščiodamas negali pabusti.

Čičinskas atidžiai pasižiūrėjo į mane. Sekundės pakako, kad išskaitytų beprotybę mano akyse.

- Kas tau, Žilas? Gal į vamzdį šautis pradėjai? Parodyk...

Jis paėmė mano ranką ir pasukiojo riešą apžiūrinėdamas venas. Sveikos. Adatos dūrių nesimatė.

- Kažkoks keistas tu man. Lyg apsirijęs, - tarė ir pri

ėjęs prie televizoriaus spragtelėjo mygtuką. Ekranas užgeso.

O kas įjungė televizorių? Ar pats bežiūrėdamas užsnūdau?

Įsispoksojau į juodą ekraną. Rodės, tuoj tuoj jame išvysiu kampuotą Aizerio figūrą, bekylančią iš fotelio...

Papasakojau Čičinskui sapną. Jis klausėsi žiovaudamas. Aizeris buvo pasirodęs? Na ir kas? Nušovei?.. Už ką?

- Dūra kažkokia, ir tiek! - suniurzgė. - Sapnuoti lavonus reiškia oro permainą, kas to nežino? Davai, geriau pasakok, kuo tavo Komjaunuolis kvėpuoja.

13

- Saulius velniškai daug dirba. Supranti - daug susitikimų, o ir jo paties kabineto durys neužsidaro. Sakei, arbatos?

Cinčia buvo susimąstęs, lyg apkurtęs:

- Su kokiais nors rimtais veikėjais susitikinėja?

Virtinės veidų praslinko prieš akis. Nugirsti vardai, pavardės - vos vieną kitą prisimenu. Ta atmintis!.. Gal vertėtų užsirašinėti į kokį sąsiuvinį ar knygelę?

Tačiau prisiminiau vieną pavardę, paskui kitą. Verslininkai, bendramoksliai, jaunystės laikų draugai ir keli sportininkai, su kuriais vis dar nuvažiuoja į salę pakilnoti svorių ar pažaisti krepšinį. Tiesa, šiandien su kažkokiu advokatu pietavo...

- Ne, tu manęs nesupratai, - nusivylė Čičinskas. -

Man įdomu, ar jis palaiko ryšius su kokiais žinomais Kauno gangsteriais.

- Banditais?.. Ne, nepastebėjau. Apskritai jis juokiasi iš visų Kauno banditų. Sako, kad jie niekuo nesiskiria nuo obuolių vagių.

- Juokiasi! Mano, kad viskas taip ims ir išdegs! Jis tik vaidina linksmuolį, o iš tikro yra kytras, ne tas žodis.

Valkiojiesi paskui jį, bet žiūriu - ni čiorta neperpratai, ką jis konstruoja.

Nuoširdžiai patraukiau pečiais. Činčia žiūrėjo kažkur į šalį, bet kai vėl atsuko į mane niūrų žvilgsnį, mano kūną tarsi šaltis nuliejo.

- Jis nori techniškai patvarkyti mus.

Mus? Bene mes jam labai rūpime?

- Pradžioje jis planuoja Žaliakalnį perimti, po to, galimas daiktas, ir kitus miesto rajonus. O tai reiškia, kad visų pirma mes liksime ant ledo.

14

- Kaip tai?

Čičinską sunervino mano kandus šypsnys.

- Ne tam, Žilas, atsivilkau naktį, kad tavo persuktą rožą išvysčiau, ne tam! Komjaunuolis mums darosi pavojingas. Chuinia, kad tą objektą privatizavo be mūsų žinios. Jis nori visus objektus priglausti po savo stogu.

- Nesąmonė! - tvirtai ištariau. - Traukinys seniai nuvažiavo, miestas pasidalintas, o jis net nesiruošia Šeimos kurti.

- Geriau eik, išvirk arbatos, nebetampyk man nervų.

Nuėjau į virtuvę, užkaičiau arbatinį. Vis galvojau apie išgirstą naujieną: Saulius stengiasi perimti miestą... Nusi

šnekėjo Činčia.

Bet kai sėdome gerti arbatos, Čičinskas vėl varė savo:

- Nieko tu nenutuoki, Žilas, nieko... Kalbėjausi su v

mentais... Zinai, kas „Deltuvos" prezidentas? Buvęs poli-v

cininkas. O tą tavo Saulių iš savivaldybės atsiviliojo. Zinai kodėl? Ogi nori kurti saugos tarnybą. Tu ne vien Komjaunuolį saugai, bet ir „Deltuvą". Jeigu jie gaus licenciją, atidarys saugos firmelę. Pamažu vis daugiau firmų ir kontorų ims saugoti, o tokie kaip mes per patrankos šūvį neprieisime. Vos spekuliantai pajus naudą, jie urmu imsis prašytis Kovaldo apsaugos.

- Bet juk tai reketas.

- Koks reketas? Jei viskas oficialiai, pagal įstatymus!

Spekuliantams rojus. Stogas nuo visų Kauno Šeimų. Būna, nieko nesakau, kad ir banditai ir žodį sulaužo, ir ragą įdrožia savo saugomam žmogui, o čia viskas oficialiai.

Sutartis, mėnesio mokestis. Biznieriai išvis su mumis nebesikalbės. Kam? Už viską atsakys saugos tarnybėlė, o v

Kovaldo atsakymus galima iš anksto nuspėti. Ciort znajet^

ko jis šiame pasaulyje bijo.

15

Tas tiesa, pagalvojau. Nieko nebijo. Jei Saulius sumanė kurti saugos tarnybą, būtų juokinga, jei pats sutiktų

mokėti duoklę banditams. Kas tada tikėtų, kad jis gali nuvyti šalin reketininkus, jei pats jų baiminasi?

- Kai Komjaunuolis nušvilpė mums iš panosės tą pri-vatizuojamą parduotuvę, - tęsė Cinčia, - Raklevičius neteko mažiausiai trisdešimt štukių, o jei nieko nedarysime, ateityje bus dar didesni nuostoliai. Kur kas didesni.

- Tai ką nutarėte?

Činčia žvilgtelėjo į mane. Jo akyse išskaičiau nuosprendį.

- A š ? . .

- O kas daugiau! Tu arčiausia jo stovi.

Kurį laiką abu tylėjome. Štai, pagalvojau, ir... viskas.

Niekas nebesiruošia pateikinėti Sauliui sąskaitų ar bandyti derėtis. Jis jau įrodė, kad nesiklaups, ir toks užsispyrimas išlįs jam per gerklę.

- Mes beveik kasdien vakarop važiuojam į sporto salę, o ten penkiasdešimt metrų einame atvirame ore, ir jeigu...

- Man nerūpi smulkmenos, - nesiklausė Čičinskas. -

Kaip padarysi, taip, svarbu, kad trupas.

- Galvojau, kad Studentą... ir viskas.

- Galvok iš naujo. Raklė nori, kad tu padarytum. Juk dar nieko doro chebros labui nenuveikei, laikas, Žilas, da-v

bar jau laikas... - Čičinskas vėl žiūrėjo kažkur į šalį. - Tą gydytoją aš patvarkiau, ir svarstyklės nukrypo į mano pusę. O dabar tavo eilė, ir bus lygu lygu. Beje, nepamiršk, kad ir šitas butas, ir automobilis - viskas iš chebros rankų.

Žinoma, tai smulkmena, palyginus su tuo, kad Raklevi

čius liepė tau pasakyti, jog pašalinus Komjaunuolį jis tau 16

perleis namą. Normali būda - trijų aukštų, tvoros, viskas naujai statyta.

Ilgai negalvojęs tariau:

- Tai kvaila, Činčia... Juk aš jį saugau. Tas ačkarikas nė per žingsnį.

- Tada abu. Jei nebus kaip - abu. Viena kulka ar dvi -

koks skirtumas? Mentai, nesijaudink, nejudins. Jie suinteresuoti, kad Raklė gyvuotų, ir jo žmonių nelies. Patvarkysi vieną ar abu - sukursi legendą, kaip atrodė žudikas, pasiteisinsi, kad nespėjai jo pagauti - šovė ir pabėgo. Reikia, Žilas. Reikia padaryti šitą nedidelį darbelį.

- Na jeigu reikia, tai padarysime.

Cinčia palinkčiojo galva, tarsi sakydamas, kad kitokio atsakymo ir nesitikėjo.

- Kitą savaitę gausi dusliarą. Viskas turi atrodyti įtikinamai. Laiko dar yra, Žilas, sugalvosi... Na, sutraukiam po cigarą, ir eisiu.

Nusistebėjau, kaip ramiai sutikau su Činčios reikalavimu.

Nuo cigarečių dūmųpamėlynijo svetainė. Kai Čičinskas žvėries žingsniu išskubėjo savo keliais, priėjau prie lango. Į veidą plūstelėjo vėsuma. Skaidri kaip stiklas naktis. Aidūs vienišo praeivio žingsniai. Monotoniškas šviestuvų dūzgimas ir tolstančios mašinos gausmas.

Kas man pasidarė, kad šitas nuosprendis manęs nė

kiek nesukrėtė? Juk tai ir mano nuosprendis. Tapau paslapties įkaitu. Būčiau paprieštaravęs, gal Čičinskas ir būtų nusileidęs, tačiau tik tam, kad pirmiau nei Saulių parištų mane, kol visai nepraskydau ir neprasitariau jam, savo darbdaviui, apie gresiantį pavojų. Nors kas jis man toks? Kas?

17

Mintys nuplaukė į mano paties jaunystę, prie ryškaus tokio paveikslo: ankštas Kundroto komunalinis butas, dujinė viryklė, iš po jos apačios traukiamas pistoletas. Prisilietimas prie ginklo buvo tarsi įšventinimas į vyrus. Atsisveikinimas su nerūpestingomis paauglystės dienomis. Tada reikėjo rinktis. O dabar per vėlu.

Sapnas su Aizeriu atrodė labiau pranašingas nei tikroviškas. Bet kai striukės kišenėje susiieškojau pistoletą ir išlupau iš jo apkabą, nemalonus dieglys nuvėrė paširdžius -

joje nebuvo nė vieno šovinio! Sustingau, lyg už nugaros būtų

pasigirdę žingsniai ir alsavimas. Visai kitoks, nei buvau įpratęs girdėti.

* # #

Buvo jau prašvitę, kai mane pažadino mobiliojo skambutis. Skambino Saulius: į darbą! Per dvidešimt minučių atsiradau Savanorių prospekte stovinčio penkiaaukščio kieme. Po kelių minučių atšvilpė Antano vairuojamas kraisleris.

- Na kaip? Ramu? - paklausė išlipęs.

- Taip. Viskas ramu.

Kai Antanas įėjo į laiptinę, laikrodis rodė lygiai septynias. Ėmiau fiksuoti laiką. Mano paties viduje tiksėjo v

laikrodis, prisuktas stiprios Čičinsko rankos. Krėtė drebulys. Visai ne todėl, kad vilkėjau plonus marškinius, o rytas buvo gusiuotas. Tuščioje galvoje vis pasigirsdavo činčios balsas. Įsakmus. Nors naktį taip neatrodė. Tačiau ryto šviesoje pajutau grėsmę, kuri laukė manęs netolimoje ateityje.

Po dešimties minučių iš laiptinės išėjo Antanas, o paskui jį ir Saulius. Pasisveikinome. Atrodė gerai nusiteikęs, 18

tačiau kai iš už namo kampo išniro mašina ir greitai ėmė

lėkti mūsų link, Sauliaus veidu perbėgo nerimo šešėlis.

Ilgos šviesos trukdė įžiūrėti, kas sėdi viduje. Antanas visas įsitempęs užlipo ant šaligatvio glausdamas prie šlaunies pistoletą, o aš tuo tarpu stovėjau kaip stovėjęs. Automobilis švilpte prašvilpė į kiemo gilumą, vos spėjome suregėti jame boluojančias skustas galvas.

Antanas slėpdamas ginklą sumurmėjo:

- Kas čia tokie? Seka, ar ką?

- Visko gali būti, - atsiliepė Saulius. Gal seka, gal šiaip nervus bando. - Pasisuko į mane: - Matei, koks Antanas greitas? Capt už dūlos - ir pasiruošęs. O tu stovi, stovi, akimis mašiną hipnotizuoji. Sapnuoji, Arvydai, ar kas tau?

- Kad iš mano pistoleto jokios naudos.

- Kaip suprasti?

- Vakar patikrinau apkabą - nė vieno šovinio.

- Aš šovinius išėmiau, - niūriai tarė Antanas.

- Kodėl? - Saulius žvelgė čia į mane, čia į Antaną.

Kokie čia bajeriai? Antanai? Tai gal Arvydui lanką su strėlėmis duoti ir plunksnomis apkaišioti? Padarykime iš

jo indėną, vis linksmiau bus, ką?

- Aš išėmiau šovinius, nes ginklas išduotas mano vardu, - pabrėžtinai paaiškino Antanas. - O jei policija sugalvos patikrinti? Apkaba tuščia, ginklas mano, ir atsikabins.

- Na jūs ir pavarot! Malonu girdėti, kaip savimi rūpinatės.

- Duosiu jam apkabą, viskas gerai, - užtikrino Antanas ir įlipęs į kraislerį paleido variklį.

Luktelėjau, kol Saulius įsitaisys savo automobilyje, ir įsėdau į savąjį roverį.

19

Sis tas aiškėja. Antanas manimi nepasitiki. O Saulius pernelyg dirbtinai suvaizdavo nustebęs. Žinojo, kad apkaba tuščia. Todėl ir mestelėjo pašaipėlę apie lanką ir indėniškas plunksnas. Nors... gal per daug dramatizuoju.

Nepasitikėtų - išvis laikytų kuo toliau nuo savęs. Tikriausiai.

Dvidešimt minučių po septynių išriedėjome į Savanorių prospektą ir, kirtę sankryžą, įsukome į Kalniečių gatvę, kurioje ir stovėjo „Deltuva". Kas rytą prie pastato privažiuodavome vis iš kitos pusės. Aišku, saugumo sumetimais, o ne įvairovės dėlei.

Septynios trisdešimt penkios į Sauliaus kabinetą atkeliavo šūsnis laikraščių.

Deltuviečiai į darbą renkasi devintą, tad pastatas tuš

čias, aidi tik mano žingsniai. Vėl prisiklijuoju prie lango, iš kurio matau Ligitos namą. Langai tamsūs. Jos vis dar nėra. O gal visai nebegrįš? Surenku telefono numerį, bet gūdūs signalai tik sukelia ilgesį. Antanas kaip visada pastabus, klausia, kam skambinu. Mergoms, atsakau, kam daugiau. O jis sumurma, kad naktį reikėjo skambinti. Ir be galo įdėmiai pasižiūri, tarsi žinodamas, kas lankėsi mano bute šiąnakt. Tačiau apsiraminu, kai atsiprašo dėl tuščios apkabos. Suprask, jis karininkas, dirbęs Aukščiausiosios tarybos apsaugoje. Nenori kompromitacijos. Spauda pasigautų pavardę - menka garbė...

O manęs nepaleidžia laiptinės vaizdas: atsidaro durys, išeina Saulius... O jeigu po šiukšlių grotelėmis įtaisyti kokius tris šimtus gramų trotilo? Ranka kišenėje, o ten nuotolinio valdymo pultelis. Paprasta - tarsi perjungiant kanalą. Tiesioginės ryto transliacijos pabaiga. Visa ko pabaiga... Bet nuveju tokį sumanymą. Nemoku elgtis su sprogmenimis. Ne, pernelyg sudėtinga.

20

Aštuonios nulis nulis. Prasideda telefono mygtukų

maigymas. Saulius vis skambinėja, kažką žymisi darbo kalendoriuje. Kalba žvaliai, neieškodamas žodžio kišenėle, tačiau neužgauliai ir be jokios didybės gaidelės, nors prisistato „Deltuvos" prekybos namų viceprezidentu.

Aštuonios trisdešimt - pirmasis interesantas. Ilgas lietpaltis, šiurkščios medžiagos švarkas. Po kaklu - vilnonis kaklaryšis. Dešinėje rankoje - odinis portfelis su blizgančiomis sagtimis. Kartą vienas su panašiu pasigyrė, jog kone tūkstantį baksų už tokį suplojo. Vadinasi, aš per mė-

nesį uždirbu tokiam šūdniekiui? Kai Šeimos jaunimas tokią sumą per porą savaičių sukrapšto!

v

Žmogus su portfeliu atsargiai pasiteirauja manęs, kokia pono Kovaldo nuotaika, ir lieka patenkintas išgirdęs, jog neprasta. Stypsantis prie kabineto Antanas pritariamai sulinksi galva ir pradaręs duris trumpam dingsta už jų -

paklaus, ar viceprezidentas pasiruošęs priimti pirmąjį

lankytoją.

Aštuonios trisdešimt dvi portfelis išnyksta man iš akių.

Antanas pastebi, kad vis dirsčioju į laikrodį ant riešo.

- Kur nors skubi? - klausia jis niekinamai papūsdamas lūpas. Zino, kad niekur nenupulsiu.

- Ne, bet turėjo skambinti.

- K a s ?

- Viena moteris...

- A, moteris... Moteris - geras dalykas. Toji pati, kur kitapus gatvės gyvena?

- Iš kur žinai?

- Žinau. Gali Sauliaus paprašyti, gal išleis pusvalandžiui.

- Jei paskambins, tada.

21

Nutyla. Nė per nago juodymą neįtaria, kaip jis mane nervina. Jei ne jis, viskas būtų paprasta. Kelios sekundės streso, ir baigta. O paskui - trijų aukštų namas ir rnersede-sas už tvoros. Ligita vietoje susileistų. Nieko taip moterys nevertina, kaip vyrą, sugebantįjomis pasirūpinti.

Kiek po devynių Saulius nueina į „Deltuvos" prezidento kabinetą. Stovime priėjo durų, tramdydami žiovulį

ramstome sienas. Iš koridoriaus galo atsklinda kavos aromatas, toks viliojantis, kad pagalvojęs apie karštos kavos gurkšnį sudrebu nelyg narkomanas, svajojantis apie švirkštą su doze.

Antanas, prisiminęs rytmetinį pokalbį prie laiptinės, suvaikšto iki seifo, kuriame laiko pilną čezeto apkabą. Paima mano ginklą ir mikliai sukeičia apkabas. Tarsi mažam vaikui paaiškina, kaip svarbu, kad ginklas visada būtų kovinėje parengtyje. Asilas, nieko nenutuokiantis asilas. Manęs mokyti nereikia, manęs saugotis reikia. Nuo šiandien.

Juk yra toks dėsnis, kad didžiausias niekšybes padaro žmonės iš savos aplinkos. O aš būtent toks.

Dešimta valanda. Prie Sauliaus kabineto būriuojasi keletas žmonių. Kažkokios sporto federacijos veikėjas, besiviliantis iškaulyti finansinės paramos. Kavinės vedėja, ori kaunietiško stiliaus poniutė. Pirmiausiąjį ir užėjo derinti kažkokio banketo smulkmenų, o kiti du mieguistomis minomis vyrai laukė įsitaisę ant kėdžių pasienyje.

Vienuolikta... Rytas - bjaurus metas. Pats judėjimas.

Nesuskiesi istorijos apie slapta pastato vidun įsigavusį

samdytą žudiką. O štai vakare, kai Antanas skuba į darželį pasiimti savo dukrelės, štai tada, per tą pusvalandį, kai

„Deltuva" nurimsta ir Saulius vienui vienas sėdi kabinete, tada užeiti - ir be žodžių...

22

Koridoriaus gale pasirodo vyriškis, bet kuo arčiau manęs, tuo žingsnis lėtėja. Veide nuostaba ir džiugi atpa

žinimo šypsena. Man irgi toji sulaižyta ševeliūra kažkur matyta.

- Tai bent susitikimas!.. Nepažįsti manęs? Tai aš, Martynas, pameni?

Ak, taip! Verslininkas, kurį apmovė banditai, o galutinai užjodyti buvo pasišovę pacukai policijos kameroje. Jis žvelgė į mane su ašaringa simpatija. Kaip į užtarėją, su kuriuo vėl maloningai suvedė likimas.

- Kaip tu čia, Arvydai?.. Su reikalu, pas Saulių, taip?

- Aš dirbu pas jį. O tu ko?..

- Dėl to paties... - sušnibždėjo Martynas pasivesda-mas mane nuošaliau. - Vis tie seni vargai... Juk pameni, pasakojau, kodėl buvau atsidūręs policijoje. Ta paskola, prakeikta paskola mane smaugia. Kaip manai, Saulius gali kuo nors padėti? Aš jam apie tave pasakojau, papasakojau, kokių dar nesupuvusių žmonių pasitaiko, o jis man netikėtai: aš jį pažįstu, malonu, kad taip gerai apie mano žmones atsiliepi... Prisipažinsiu, buvau kiek nustebęs.Vadinasi, dirbi pas jį? Aišku... Tai kaip manai - jis gali man kuo nors padėti?

Gūžtelėjau pečiais. Norėjosi drožti tiesą į akis - tada areštinėje užstojau ne todėl, kad širdis plyšo iš gailesčio.

Juk mačiau, kad žąsinų žąsinas, tad jei likimas būtų lėmęs ilgiau smirdėti kameroje, panorėjęs būčiau labai lengvai jį

apsukęs aplink pirštą, Susidraugauk, įgyk pasitikėjimą -

ir tokiu skystaklyniu kaip Martynas gali manipuliuoti lyg zombiu.

Atsakiau, kad manau, jog viskas bus gerai. Saulius ne vienam yra padėjęs, ką nors sugalvos ir jo, Martyno, atveju. Nevykėlis biznierius į kabinetą įžengė oria mina.

Klientų neliko, ir aš nusliūkinau į koridoriaus galą.

23

Cia manęs laukė nemenkas džiaugsmas - mano be paliovos stebimi langai buvo be naktinių užuolaidų! Ligita sugrįžo, Ligita namuose. Gal iš po nakties pabudo? Iš atminties išplaukė jos veidas. Galėjau savo vaizduotėje jį

priversti juoktis ir šypsotis ar meiliai žiūrėti mane. Taip, kaip niekas kitas pasaulyje nežiūrėjo.

Tinklinės dieninės užuolaidos nežymiai krustelėjo.

Taip, bute kažkas yra. Šmėžuoja siluetas. Pečiai, apskrita v

galva. Vyras, jos Žirniukų karalius, vaikšto po kambarį?

Susitaikė? Ir štai lango kampe pasimatė ir dingo veidas.

Nepastebėjau panosėje tamsaus, kaip ir plaukai, brūkšnio.

Beūsis veidas. Ne ponas Gedrimas...

Sukandęs dantis atšlijau nuo palangės. Gražuoliukas iš Palangos. Tas pats, kurį, apgirtęs nuo viskio ir pavydo, puoliau kavinėje, kai pamačiau sėdint kartu su Ligita.

Ak, pasileisti laiptais žemyn, per gatvę!.. Įsiveržti į

Ligitos butą ir taip pridaužyti tą dailiasnukį berną, kad amžiams ją pamirštų!

Kabineto durys plačiai atsivėrė. Koridorius sudunksėjo nuo žingsnių. Martynas pramovė išsišiepęs, lyg dieviškos palaimos palytėtas, - vadinasi, Saulius jo neapvylė.

- Važiuojam, Arvydai, yra reikalų, - paragino Saulius.

O aš žūtbūt troškau atsidurti ten, kur dedasi negeri dalykai, tokie negeri, kad krūtinę užgulė pykinantis sunkumas.

- Galiu nevažiuoti? Bent vieną kartą?

- Cia dabar! Ką dar sugalvosi?

v

- Man reikia... Čia pat, į kitą gatvės pusę.

- Nejuokink! Sugalvojai pasimatymą dieną. Ir išvis -

baik tvirkinti tekėjusią moterį. Ji nieko, simpatiška, nors ir metuose, bet pridarysi jai nemalonumų, pamatysi. Ir jai, ir sau. Davai, pirmyn!

24

Antanas tuo tarpu jau buvo nudardėjęs laiptais. Mums atsidūrus gatvėje, tą pačią akimirką prilėkė kraisleris, ir nors mano užduotis buvo atidžiai stebėti, kas dedasi aplinkui, kol Saulius klestelės savo vieton šalia ginkluoto vairuotojo, aš vėl įsispoksojau į Ligitos buto langus.

- Arvydai, važiuojam!..

Užuolaida nebesujudėjo.

Gindamas savo roverį paskui kraislerį, pagalvojau, kad galima ne tik dviejų kulkų, bet ir trečios nepagailėti.

Gal tai ir yra būdas išspręsti visas savo problemas ir pagaliau susitvarkyti gyvenimą?

# * *

Kelis kartus mygiau Ligitos buto durų skambutį. Mobiliojo akumuliatorius išsekdavo man be paliovos surinki-nėjant jos namų telefono numerį ir klausantis ilgų, į neviltį varančių signalų. Jos buto langus vėl uždengė naktinės užuolaidos. Buvo grįžusi vienai nakčiai ir vėl išmovė ieškoti patogesnės meilei lovos?

Nenorėjau blogai apie ją galvoti, vijau tokias mintis šalin. Tik pamatęs jos akis, išgirdęs jos balsą lengviau atsikvėpsiu. .

Po kelių dienų Čičinskas užantyje lyg kokį benamį

kačiuką atvilko makarovą. Kai prie jo prisuko duslintuvą, pistoletas man pasirodė gremėzdiškas lyg prieštvaninis ginklas. Nesinorėjo nė į rankas imti.

Išviriau stiprios arbatos, bet jos kartumas nuotaikos nekėlė. Reikalas paprastas - reikia ryžtis, reikia daryti...

Mažiausiai kalba sukosi apie Saulių. Jo likimas aiškus. Ir v

TAI turėsiu padaryti aš. Svariai. Tarsi kokią dėmę nuo Kauno grindinio nutrinti. Padaryti ir grįžti į „kolektyvą".

25

# v

Taip pasakė Čičinskas, tarsi palaimindamas tolesnę mano karjerą Šeimoje.

Cinčiai išsinešdinus, pakilnojau pistoletą su duslintuvu. Kilstelėjau prie smilkinio. Šyptelėjau, tai matydamas veidrodyje. Idiotiškas vaizdelis. Pravieniškių zeko savižudybė.

Cha, kažkodėl neteko girdėti, kad sugrįžęs kas į laisvę pasidarytų galą. Iššliaužiame gyvybingi kaip tarakonai.

Tinkami ginklams ir mirčiai nešioti. Mūsų paslaptingasis kūno kvapas, pagal kurį, kaip tvirtina meilės žinovai, patelė renkasi patiną, visiems laikams susigėrė į kalėjimo mūrus. Mes - bekvapiai. Patirtis išmokė ir pirštų atspaudų

nepalikti. Mes sterilūs normalaus gyvenimo džiaugsmui.

Tačiau susimetantys į rują, kai pakvimpa pinigais. Nemylimi moterų ir prokurorų. Abi pusės vienodai atkakliai stengiasi mumis nusikratyti.

O man lemta patraukti iš kelio Komjaunuolį, kaip kad Saulių vadina Cinčia ir kiti į jį panašūs veikėjai.

Galvojau apie tai prieš užmigdamas. Čičinskas tvirtino, kad pirmosios trys kulkos trinktels iš vamzdžio tyliai, tarsi skylamušis per popierių. Po penktos kulkos duslintuvas užplerps. Nėra ko norėti, juk savadarbis daikčiukas.

Na, sakykime, nutaikysiu momentą, kai liksiu akis į

akį su Sauliumi. Bazės sandėliuose ar jo privatizuotos

„Vitebsko" parduotuvės vidiniame kieme. Trys ar keturios kulkos... Penkios sekundės. Nors geriau, kad pakaktų vienos. Vienos kulkos ir vienos sekundės. Makarovo atsikratysiu prieš tai pasirūpinęs, kad neliktų piršto atspaudų. O

toliau?.. Skambinsiu į policiją. Čezetą, kaip ir pridera nevykėliui asmens sargybiniui, su didžiausia gėda atiduosiu policijai. Antanas sulauks nepatogių klausimų, o ir kitiems bus keista, kodėl jo nebuvo pasikėsinimo metu. Tariamo 26

žudiko išvaizdą nupiešiu įsivaizduodamas Aizerį, kad vė-

liau nė karto nesusipainiočiau. Nors Čičinskas sakė, kad pasistengs, jog policija kuo mažiau kabinėtųsi, bet mane vis vien turės apklausti. Kitokie parodymai ir versijos tardytojui bus neįdomios. Byla bus numesta į stalčių ir numarinta. Kaip ir daugelis panašių bylų.

Svarbu nesigriebti staigių sprendimų. Viską apgalvoti. Švariai padaryti. O jau tada... tada ir bus matyti.

Nepastebėjau, kaip užsnūdau. Nežinia kiek laiko miegojau kaip užmuštas, bet prabudimas buvo keistas. Tarsi pajutau kažkieno šaltus pirštus prie gerklės. Pakėlęs galvą išvydau mirgantį televizoriaus ekraną. Išpylė šaltas prakaitas. Kas įjungė? Dirstelėjau į fotelį - tuščia. Kambaryje glūdojo nakties šešėliai, ir atrodė - bet kuris jų gali staiga atgyti. Uždegiau šviesas, apėjau visą butą, dusinę, tualetą, laukujų durų spyną patikrinau. Nieko.

Atsiguliau vėl, tik šįkart čezeto saugiklį atlaužiau į

kovinę padėtį. Kad kitąkart prikeltas iš miegų negalvočiau apie tas prakeiktas sekundes.

ifc

Tądien viskas slinko įprastu ritmu. Tuščiame „Deltuvos" pastate pamažu pasklido balsai, žingsniai ir varstomų durų garsas. Stypsau prie Sauliaus kabineto durų. Antanas ir interesantų eilę pareguliuoja, ir pas Saulių į kabinetą landžioja. Viskas įprasta ir ne taip paprasta, kaip man v

atrodė naktį. Cezetas dėkle, o po aklinai užsagstytu švarku stirkso už kelnių diržo užkištas makarovas su duslintuvu. Nepatogu vaikščioti.

Pietūs „Kodo" kavinėje man panėšėjo į paskutinę vakarienę. Valgėme kažkokius mėsgalius, nors, regis, nė vie-27

nas musų nebuvo alkanas. Bandžiau prisiminti, kas Biblijoje kalbama apie Judą, bet greitai lioviausi. Aš ne-toks.

Ne išdavikas. Tik įsakymą vykdantis Šeimos kareivis. Budelis ir auka prie vieno stalo. Apie tai Biblijoje neužsimenama. Apie šaltakraujiškumą, su kuriuo yra stebimas pasmerktasis. Nutylimas ir didysis paklydimas, kai bet koks v

žmogiškumas ima kelti neapykantą. Šiuolaikiniame gyvenime viskas atrodo kur kas sudėtingiau nei prieš du tūkstančius metų.

Viena ausimi klausiausi, kaip Saulius dėstė apie būtinybę suburti sportuojančius studentus. Akademinio jaunimo laukia šviesūs laikai, reikia jam padėti, kad gabiausi sportininkai - imtynininkai, boksininkai, Rytų kovos šakų

geriausieji - neįsilietų į nusikalstamas struktūras, kas Kaune darosi madinga.

Antanas palinksėjo kaip prisukamas žaisliukas ir, baigęs gerti sultis, išėjo į gatvę. Pastovės, pasižvalgys, ar nevyksta koks įtartinas judėjimas. Aš sėdėjau veidu į barą, pro kurio kampą matėsi durys į virtuvę, o iš ten, suprantama, buvo dar kitas išėjimas iš kavinės. Bet šiuo atveju abu keliai į „Kodą" buvo užkirsti, kuo ypatingai ir rūpindavosi asmens sargybinio patirtį turintis Antanas. Tačiau kavinėje buvo daug žmonių, todėl nė menkiausios minties neturėjau, kad TAI atsitiks čia.

Vėl prisiminiau Judą. Kai „darbas" buvo padarytas, jis pasigailėjo taip pasielgęs. Atidavė garsiuosius trisde

šimt sidabrinių kunigams sakydamas, jog nusikalto išduodamas nekaltą kraują... O kunigai vos ne pofik - nesvarbu, tai tavo reikalas, duokš sidabrinius. Paskui susizgribo - juk tai kraujo pinigai, jomajo! Ir nupirko puodžiaus dirvą ateiviams laidoti, o Judas, sukėlęs istorinę paliavą, nuėjo ir pasikorė.

28

- Kaip manai, Arvydai, - išgirdau klausiant Saulių, -

uždirbsiu per kitus metus milijoną, kad galėčiau pradėti dolerius konvertuoti į padėkos raštus?

- Nežinau... galbūt, - numykiau.

Vis tebegalvojau apie Judo trisdešimt sidabrinių. Tai daug ar mažai?

- Kažkaip man atrodo, kad reikia dalintis. Nesijaučiu turtingas, gal todėl? - garsiai svarstė sau vienas. Tik su banditais nenoriu dalintis. Stai gausim licenciją įkurti saugos firmą, tada visi tie obuolių vagys nueis nuo arenos. Na kur ta padavėja? - ir pasižvalgęs mostelėjo stalelius aptarnaujančiai jaunutei merginai. - Sąskaitėlę!

Norime eiti.

O Čičinskas gerai informuotas, pagalvojau sekdamas paskui plačią Sauliaus nugarą.

- Į sporto salę šiandien važiuosime?

- O kodėl klausi?

- Šiaip. Sakau, gal ir man sportbačius pasiimti.

- Dar ko... Nepamiršk, kas esi. Ne kamuolys tau turi rūpėti, - ir pastebėjęs, kaip mano žvilgsnis krypsta į šaligatviu kaukšinčią dailiakoję merginą, pridūrė: - Ir ne panos. Bent kol darbe esi.

Lydėjau Saulių prie automobilio, kur laukė ir Antanas, kai iš praeivių srauto iššoko senyva moteris - ir prie manęs:

- Ieškojau, visur tavęs ieškojau...

Suakmenėjau: Profesoriaus mama! Ji kietai įsikibo man į ranką. Lyg skęstantis į gelbėjimo ratą. O akyse -

stebuklo nuojauta. Skaidrios akys, pilnos ašarų.

- Ieškojau, visur ieškojau... Mačiausi su Gediminu, su Geduku savuoju... Jis sakė, kad jei kas gali padėti, tai tik tu...

29

Saulius savo ruožtu nuoširdžiai pasidomėjo, kas atsitiko. Jei bėda, tai gal galima kuo pagelbėti? Išklausė trumpo mano pasakojimo, į kokią istoriją papuolė mano senas zonos draugas, ir mačiau, kaip nuo to pasakojimo apsiblausė.

- Tai juk žmogžudystė, - tarė jis ir netikėtai apsisprendė: - Na, jūs čia pasikalbėkite, aš palauksiu mašinoje.

Nuėjo. Negali sakyti, kad atsuko nugarą. Žmogžudystė. Nesušvelninsi šio žodžio nei prasmės, nei skambesio.

Net nesinori gilintis į aplinkybes. O aš žvelgiau į Profesoriaus mamą - rankos nusvirusios, veidas pajuodęs, akys išverktos. Nukamuota begalinių svarstymų - kas bus su jos Gedeliu, Net keista, kad vis dar nesusitaiko su mintimi, jog sūnaus padėtis beviltiška.

- Visur tavęs ieškojau, - prabilo ji mums likus vieniems. - Gediminas sakė, kad pažįsti svarbius Kaune žmones, kad gali padėti.

- Kokius žmones? Nepažįstu aš jokių svarbių žmonių.

Profesoriaus motinos veidą iškreipė nusivylimas.

- Bet jis sakė...

- Nieko nežinau.

Ji sutriko. Tikėjosi, kad bent išklausysiu ją, bet, regis, viltį sužadinęs susitikimas turėjo virsti dar viena ašarų pakalne. Nieko nėra sunkiau, kaip nubraukti motiniškas viltis. Pagalvojau: jei mano motina su tokiu atkaklumu būtų

mane gelbėjusi nuo šiurpios perspektyvos...

Byla uždaryta? paklausiau. - Gerą advokatą galiu surasti.

- Aš jau pasamdžiau advokatą, prašviesėjo moters akys. - Jis sakė, kad galima sušvelninti straipsnį. Bet viskas nuo teisėjų priklauso. Gautų kokius trejus metus...

Juk taip neteisinga - du kartus sėdėti už tą pačią žmogžudystę.

30

Mintimis perbėgau Profesoriaus istoriją: kalėjo už

žmonos nužudymą, o išėjęs į laisvę, sutiko ją gyvą ir sveiką. Tik dar labiau prasigėrusią. Aišku, pašoko pyktis, žodis po žodžio susikirto, ir patvoryje su akmeniu...

- Gediminas sakė, kad tu pažįsti žmones, kurie gali pakalbėti su teisėjais, - vėl išgirdau tylų, jaudulio iškreiptą balsą. - Juk jūs buvote draugai... Padėk, Arvydai.

Antanas šūktelėjo, kad jie važiuoja. Surasiu juos „Aura" banke. Ir kraisleris nulėkė prospektu, o aš vis tylėjau nesumodamas, ką atsakyti. Pakalbėti su Čičinsku? Juk girdo prokurorus, Paltusas merginas jiems į pirteles pristatinėja. Ranka ranką plauna. Gal pavyktų susitarti? Bandyti galima.

Smulkiai išsiklausinėjau, pas ką byla, kada Profesorių

iš Lukiškių perveža į Kauno areštinę. Jei keisti parodymus, tai kol byla nepasiekė teismo.

Nejučiomis prabėgo pusvalandis, o Profesoriaus mama, lyg pagaliau gurkšnį tyro oro gavusi, atkutusi žvelgė į

mane pamaldžiai, tarsi į šventąjį.

- Aš pabandysiu ką nors padaryti.

Pasakiau ir pajutau, kad negaliu apvilti šitos moters.

Jau kartą, tada, išėjęs iš policijos ir sutikęs ją linguojančią nuo sunkaus nešulio, atsukau nugarą ir sprukau kuo tolyn.

Negaliu nuvilti. Todėl tvirtai tariau:

- Susitiksiu su vienu draugu, jis žinos, kaip veikti.

- Ačiū! - nušvito ji. - Labai tau ačiū.

Iš širdies padėkojo. Bandė nusišypsoti, bet iš tiesų tik vyptelėjo tramdydama graudulį. Mačiau, kaip prieš pra-nykdama praeivių sraute kilstelėjo ranką prie veido, turbūt nubraukė ištryškusią ašarą. Pasidalijo savo našta su manimi ir nuėjo.

31

Ką tas Profesorius jai apie mane pripliurpė? Kad visus Kauno teisėjus pažįstu, o jie neriasi iš kailio norėdami man įtikti?

«ic *i* *i"

Makarovą su duslintuvu pakišau po roverio sėdyne. Ir namie, ir dabar jaučiau jį tarsi mąstantį daiktą. Mėgstantį

slėptuves ir dievinantį akimirkas, kai savo juoda akimi sugauna mirtinai išbalusį taikinį. Visagalis makarovas, blyn... Žino, kur aš einu, kada grįšiu. Puikiai nutuokia, kada suveiks šūvio paleidimo mechanizmas, kada manyje šoktels slapta spyruoklė, padedanti penkioms sekundėms užmiršti, kas esu ir kur esu.

Augalotas bekaklis „Aura" banko apsauginis skeptiškai nužvelgė mane ir užtvėrė kelią. Suburbėjo, kad čia tarnybinės patalpos, o klientų aptarnavimo skyrius - durys priešais. Paaiškinau: esu Sauliaus Kovaldo asmens sargybinis.

Apsauginis buvo nepatiklus. Nepraleido, kol nesusisiekė su savo viršininku. Ir čezetą liepė palikti jam. Galbūt įtartina pasirodė mano neryžtinga eisena. Buvau prislėgtas minčių apie Profesorių. Sukau galvą, kaip prav

dėti pokalbį su Čičinsku, kad šis rimtai pasidomėtų galimybėmis pakeisti teismo nuosprendį.

Saulius sėdėjo bankininko kabinete. Nustebau - pakvietė ir mane užeiti. Matyt, todėl kad buvo gerai nusiteikęs: laiku grąžinta paskola, o bankininkas - stotingas jaunas vyras, ne nutukęs pūzras, kaip visados įsivaizduodavau banko bosą - vis stengėsi įsiūlyti garbingam klientui konjako taurę.

32

- Jūs, pone Kovaldai, turite gerą charizmą, - tarškėjo nutaisęs perdėtai paslaugią miną. Ne visiems sekasi versle, toli gražu ne visiems. Ypač kas su Rytais dirba. Nei jie ten laikosi kontraktų, nei žodžio...

Antanas įdūrė akis į mano rankas. Lyg numanydamas, ką jos laikė prieš keletą minučių. Gal daiktai paslaptingu būdu skleidžia savo energiją? Palieka pėdsaką tarsi netikras, dažais spjaudantis banknotų pundelis?

Atsisėdau į fotelį po palme. Antanas stebėjo mane.

Bet vos nukreipiau į jį žvilgsnį - nusisuko. Apsimetė susidomėjęs, apie ką kalbasi bankininkas ir mūsų darbdavys.

O kalba kaip tik pasisuko apie akcijas.

- Sakyčiau, jums vertėtų, pone Kovaldai, įsigyti mūsų banko akcijų. Turite gabumų valdyti finansus, mokate apskaičiuoti riziką, turite savo žvaigždę danguje...

Bet Saulius sukiojo galvą į šalis. Ir konjako taurės neprisilietė, o bankininkas tuo tarpu, vis pažibindamas akimis į savąjį stiklą, lenkė iki dugno.

- Pragers jis visą banką, - tarė mums Saulius, kai iš

ėjome į gatvę.

- Bet bankas dirba pelningai, - lyg bandė prieštarauti Antanas.

- Pelningai dirba paskolas paėmę verslininkai. Kažin ar ilgai... - Ir pažvelgė į mane: - O kaip tau? Kaip toji moterėlė?.. Nusprendėte ką nors?

Klausimas buvo nelauktas. Nemaniau, kad Sauliaus atmintyje išliks Profesoriaus mamos veidas ilgiau nei tiek, kiek regėjo jį.

- Nežinau. Lyg ir draugas buvo. Reikėtų padėti. Bet nežinau kaip. Nuraus kokius dešimt metų.

Saulius tylėdamas kažką mąstė. Man pasirodė, kad jo akių gelmėje švystelėjo rūpesčio šešėlis.

33

- Gal tu gali ką sugalvoti? - įsidrąsinęs paklausiau.

Jis dėbtelėjo į mane. Akys buvo tuščios.

- O ką čia sugalvosi? Kyšį reikia duoti teisėjui ar prokurorui, kuris ten iš jų svarbesnis. O gal abiem, nežinau...

- Pinigų šiek tiek turiu pasitaupęs, - skubiai pridūriau.

- Na ir taupyk toliau. Padėsiu tau pataupyti, Arvydai.

Daug pinigų ir nervų sutaupysi, jei nustosi globoti visokias kalėjimų šmėklas. O jei teisėjui neši kyšį, būsi paskutinis barabanas. Atmink, tokie mano apsaugoje nedirbs.

Pasakė ir nuėjo.

Antanas pažvelgė pro akinių viršų lyg prokuroras ir šnipštelėjo:

- Tave bandom ant kojų pastatyti, žmogų iš tavęs padaryti, o tu lendi į juodus reikalus.

Virdamas iš tūžmo įsėdau į savo roverį ir pavariau jį

paskui sportinį automobilį.

Juodi reikalai! Ką jie, asilai, išmano!.. Ant kojų pastatyti! Atsistosiu ir be jų pagalbos.

Lėkėme „Deltuvos" link, bet ūmai kraisleris siūbtelėjo į kitą gatvės pusę, apsisuko, ir spėjau tik pamatyti Sauliaus mostą sekti paskui juos.

Suabejojau: į sporto salę lyg ir ankstoka. Matyt, kažkas paskambino. Gal Saulius Raklevičiaus gaujoje turi kokį savo „liežuvį"? Gal suuodė, koks čia teatras vyksta ir dumia į užmiestį, kad visus galiukus surištų į vieną mazgą? Bet tuoj atsitokėjau: Saulius ne toks, pavarytų šalin kaip šunį, ir tiek žinių.

* * *

Nuojauta, kad ne į sporto salę važiuojam, neapgavo.

Kraislerį pasivijau prie kažkokių vartų, už kurių puikavosi ištaigingas namas. Kieme stovėjo visureigis. Nau-34

jutėlaitis ir apsipylęs švitesiu tarsi neįkainojamas brangakmenis. Prie jo vaikštinėjo margą kaklaryšį pasirišęs vienmarškinis vyras. Dailiai apkirpti plaukai. Išpuoselėti ūsiukai. Kelnės - ne kokie džinsai, o kostiuminio audinio. Ir batai - be jokios abejonės, gryniausios, ploniausios odos batai - blizgėjo it juodas veidrodis. Verslininko standartas. Rankose laikė pultelį. Vos spustelėjo, ir vartai svetingai atsivėrė.

Suvarėme mašinas į kiemą. Saulius išlipo. Aš, pajutęs atoslūgį, vaizdavau, kad ieškau įtartinų šešėlių anapus tvoros, ir viena akimi stebėjau, kaip jis draugiškai sveikinasi su turtingų valdų savininku. Na taip - namas bene trijų

aukštų. Balkonai. Plastikiniai langai. Kaunietiškas monstras, simbolizuojantis gerovę. Ir džipas dolerinio ugnikalnio papėdėje. Nuo jo Saulius ir pradėjo šneką:

- Geras aparatas. Nusipirkai? Sakyčiau, pernelyg prabangus. Pavažiuosi porą kartų, ir prisistatys tie klounai.

Nebijai, Artūrai?

Artūru pavadintas vyriškis šypsojosi. Buvo gal keletą metų vyresnis už Saulių. Ne tokios impozantiškos figūros. Puse lūpų šypsojosi. Lyg paspendęs kokią gudrybę.

- Ko šypsaisi? - aiškiai netikėjo geru nusiteikimu Saulius. - Sakysi, nesąmones kalbu?

- Tikiu, tikiu... Bet tai tavo problemos.

- Kaip suprasti?

- A taip: šitas džipas - tavo.

- Mano?

- Tavo.

- Bajeris?

- Ne. Tu juk mane pažįsti.

35

Saulius tapo panašus į mažą vaiką. Netikintį dovanų

seneliais. Įtariantį, kad kažkas čia ne taip. Ir iš viso to besijuokiantį.

- Aš visai rimtai. Padėjai pramušti kontraktą Celiabinske? Padėjai...

- Baik, Artūrai! Juk aš tik paskambinau. Aliuminis ne mano sritis, tai sukis, negi man gaila.

- Bet sąlygos iškart kitokios...

Kaip supratau, Saulius „suveikė" Artūrui susitikimą su kažkokios metalurgijos gamyklos Celiabinske vadovais, ir kaunietis pasirašė metinį kontraktą. Tokį pelningą, kad šis džipas - tik kukli dovanėlė. Pastūmė Saulių prie visureigio, ir vos šis įsitaisė prie vairo, jo laukė kita staigmena.

- O dabar važiuojame į restoraną. Parodysiu kur...

- Ką tu, Artūrai, nėr kada, - stengdamasis neužgauti dosnaus draugo gynėsi Saulius. - Kitą kartą, aplaistysime dovaną, gerai?

- Dovana tai nulio vertės. Kaip tau atrodo, kam aš

dabar taip pasipuošiau?

- Ką aš žinau? Gal pas mergas susiruošei?

Artūras nusijuokė:

- Taip ir maniau, kad pamirši. Bet draugai turi gerą atmintį.

- Apie ką tu čia?

- Matau, kad pamiršai. Tavo gimtadienis šiandien.

Restoranas užsakytas. Važiuojam.

Saulius dar bandė spirtis, bet išgirdęs, kad į restoraną jau sukviestas nemažas būrys bičiulių, tiek verslininkų, tiek iš studentiškų laikų, suprato, jog trauktis būtų kvaila.

- Važiuojame, ką jau padarysi, - apsisprendė. - Tik va žmonelei paskambinsiu, tegu kartu su manimi pasidžiaugia.

36

Šiek tiek nerimavau. Sekioti šešėlio žingsniu paskui Saulių - tai viena, o pasirodyti restorano salėje, kur bū-

riuosis gal pusšimtis žmonių - visai kas kita. Kaunas ne toks didelis miestas, kad kas neprisimintų matęs mane vaikščiojant su Čičinsku. Tiesa, mes vengėme rodytis kartu. Juoda patirtis kuždėjo, kad geriau šmirinėti pakampėmis po vieną, o sprendžiant svarbų reikalą - susibėgti dėl jo į kokią nuošalią vietą. Žodžiu, nemėgome pasivaikščiojimų Laisvės alėja, nes maža kas...

Todėl, išlipęs prie restorano, Sauliui pasakiau, kad pasisukinėsiu čia, gatvėje, bet jis be kalbų mane įsitempė į

vidų, kur, jam pasirodžius, kaipmat sukilo jauni balsai.

Niekas į mane nekreipė dėmesio, kiekvienas stengėsi prasibrauti iki Sauliaus ir paspausti jam ranką. Gimtadienis, sveikinu...

Nuslinkau į restorano gilumą. Prie baro vietos kiek nori. Įsitaisiau ant aukštos kėdės. Ji siūbtelėjo, ir man pa-sidingojo, kad ją bus išjudinę skardūs balsai ir griausmingas juokas. Buvo tame triukšme kažkas vieningo. Matydamas Saulių sportiškai nuaugusių vaikinų ir kostiumuotų

verslininkų apsuptyje, pagalvojau, kad juos vienija visai kitokios, man nelemtos pažinti vertybės. Mintys apie Sauliaus pašalinimą nebesiklijavo. O ir moterys, buvo jų čia geras tuzinas ir visos viena už kitą dailesnės, taip traukė

žvilgsnį. Ligita... Kažkur giliai viduje sukirbėjo pavydas -

likimo išrinktieji, blyn. Jiems pinigai, jiems gražuolės, geriausi automobiliai.

Pirmosios trys kulkos išlėks be garso.

Priėjo Antanas, ir kurį laiką abu tylomis stebėjome, kaip į sidabrinį šampano kibirėlį krinta vokai.

37

- Kas tuose vokuose? - paklausiau. - Atvirukai?

- Pinigai, - atsakė Antanas. - Niekas nespėjo dovanos nupirkti, nes Artūras viską spontaniškai suorganizavo. Pinigai vokeliuose, o ką?.. Patogu. Ką norės nusipirks.

- O kaip tu susipažinai su Sauliumi?

- Aš? Sporto salėje. Prieš kelerius metus kartu spor-tuodavome. Čia daug draugelių iš salės laikų. Zinai, paskui Atgimimas. Sąjūdis... Aš - į Vilnių, ėmiau dirbti apsauginiu. Kiti Kaune ėmėsi verslo. Gal porą metų nema

čiau Sauliaus, o paskui susitikome per sausio įvykius Seime, tada dar buvo vadinama Aukščiausioji taryba.

- Per sausio tryliktą?

- Ne, anksčiau. Kai jedinstvininkai rengėsi šturmuoti Seimą. Pameni, kai buvo staigiai pakeltos kainos?

- Kažką lyg ir pamenu.

- Sausio devintą... Taip, sausio devintą tai buvo.

Mieste mitingai, jedinstvininkai bruzda, o Seime įtampa.

Mūsų, apsauginių, saujelė, gal dešimt žmonių buvome, o milicininkų, tada jie dar taip vadinosi, gal dvidešimt. Žodžiu, nekas, o čia dar gandai apie Seimo šturmą pasklido... O, žiūrėk, Sauliaus žmona pasirodė.

s/

Žvilgtelėjau įrestoranan įžengusią žavią juodaplaukę, palydėjau iki būrelio moterų, ir kai jos įniko čiauškėti, vėl klausiausi Antano:

- O tada Aukščiausiosios tarybos apsaugai vadovavo Butkevičius. Jis nieko kito nesumojo, kaip paskambinti į

Kauną ir paprašyti savo kolegų pagalbos. Tie, žinai, nesi-smulkino, kone nuo gatvės kvietė: visi, kas galite, važiuojame ginti Vilniaus! Na ir atvarė iš Kauno du autobusai...

Jedinstvininkų visų kolona traukė prie Seimo, bet kai iš autobusų pasipylė gera šimtinė kvadratinių vyrukų, išsilakstė

kaip žiurkės. Kiemais, galima sakyti, nusigavo prie Seimo.

38

- Bet ten buvo nemaža minia.

- Taip, keli tūkstančiai įtūžusių žmonių. Bet ne tai svarbiausia... Aš kaunietis juk, stoviu ant laiptų vestibiulyje, žiūriu, kas čia iš Kauno atvažiavo, ir apšalau!.. Piteris, vos prieš kelias dienas į laisvę išėjęs banditas! Gusa-v

ras iš Slobodkės! Plyta iš Šančių! Vidas Kamikadzė!.. Pusė banditų, pusė sportininkų. Ir Saulių sutikau. Kalbamės ant laiptų, apačioje gaisrininkų šlangas apsauginiai vynioja, milicininkai stovi, o per stiklines duris matom - minia rėkia, ir girdžiu, kaip banditai tarpusavyje šneka: „Jei kas, tai visų pirma mentams per galvas!"

- Na ir ką? Ir davė per galvas?..

- Ačiū Dievui, minia neįsiveržė. Pavyko sutramdyti.

O banditai sau sėdi restorane, dešreles šveičia. Vienas, berods pravarde Zazas, sekretorę kabinete užlaužė, tiesiai šviesiai pasiūlė ant danties... Ko juokiesi? - sužiuro pro akinių viršų Antanas. - Aš tau rimtai sakau!.. Maža trūko, kad Sauliaus kompanija būtų su tais kitais kauniečiais susimušę. Tai va, čia yra nemažai draugų dar iš tų laikų, kai Kauno banditai, galima sakyti, vos Seimo neužėmė.

Juokas juokais, bet štai pamažu ir išryškėjo, iš kur draugystė semiasi tvirtybės, kurią mačiau Sauliaus bičiulių veiduose. Juos vienija ne praeities nusikaltimai, ne jėgos perteklius, o visiškas nuomonių sutapimas ir bendra veikla. Tikra tiesa, kad ne giminystės saitai, o interesų

bendrumas išugdo draugus. Ir jei Sauliaus planuojama apsaugos tarnyba bus sudaryta iš tokių vyrukų, Raklevičiaus planai valdyti Žaliakalnį bus pasmerkti.

- Na o paskui Saulius pakvietė mane dirbti į „Deltuvą". Aš visada jam sakiau, kad vienas sargybinis - ne sargybinis. Jei atvirai, tai nežinau, kodėl jis pasirinko tave, Arvydai. Gal dėl ūgio ir amžiaus, kad solidžiau... Nežinau, bet dabar tai nesvarbu.

39

Pastebėjau, kad Antanas lyg ir susimėtė. Ketino dar kažką sakyti, bet užsičiaupė. Pasidarė lengviau, kai jis nu

ėjo. Sėdėjau ant baro kėdės, žiūrėjau į šurmuliuojančią publiką ir galvojau: vis dėlto kokie jie man svetimi ir koks aš svetimas jiems.

•i» *H 'i'

- „Raudona spalva tai kraaaujas, žalia - tai miškų

spalva!.." Sveikas, Žilas!

Marfuka. Eina išsišiepęs. Ko jam čia prireikė? Bet ir Čičinskas geras - juk sakiau, kad akis į akį noriu pasikalbėti, tai ne, atsitempė tą pusgalvį. Kyštelėjau ranką pro automobilio langelį, Marfuka silpnai spustelėjo pasisveikindamas ir lyg bendrininkui pamerkęs akį nukulniavo prie džipo. Čičinskas neskubėjo lipti iš savo nisano. Kas čia per žaidimai? Pirmiau atsiunčia Marfuka, kad patikrintų, ar aš vienas?

Apžvelgiau aikštelę. Tamsu, jau po vidurnakčio, o autostrada švilpia nušvilpia mašinos. Paleistų automato seri-v

ją - niekas negirdėtų. Ir tik išlipus Čičinskui, pastebėjęs, kad jis kalbasi mobiliuoju, toptelėjo, jog visus įtarinėjimus sėja mano zekiška galvosena: vos sutemsta, bemat toje tamsoje ima šmėžuoti išdavystės šešėliai. Juk Marfuka žvilgsniu netyrinėjo roverio vidaus. Priėjo, pasisveikino, apsisuko, nuėjo.

Čičinskas atsisveikino su nematomu pašnekovu ir susikūprinęs įlipo į roverį, vos galvos į lubas nesusitrenkdamas.

- Blyn, Žilas, čia pas tave vietos kaip grabe.

- Kam tą asilą atsivežei?

- Kokį asilą? A, Marfuka... Nebijok, jis nieko nežino, ką mes sukame. Marfuka dabar mano vairuotojas.

40

Pliurpalas, bet nenuobodu su tokiu. Mano asmens sargybinis, cha cha... - ir sunkiu delnu Činčia plekštelėjo man per petį. - Sakyk, kokios problemos. Ką ten sakei apie Profesorių? Paramos reikia?

Papasakojau apie susitikimą su Profesoriaus motina.

Padėti reikia. Bent sušvelninti bausmę.

Činčia klausėsi susiraukęs. Jo stambus, tvirtas veidas atrodė rūstus. Iš akių mačiau - mąsto ne į tą pusę.

v

- Vai vai, vargas su tavimi, Žilas... Rimtą darbą pa-skyrėm, o tavo mintys nesuprasi kur laksto...

- Man reikia laiko. Nemanyk, kad viskas taip labai paprasta.

- Suprantu. Bet tu irgi suprask mane - dėl to tavo idioto Profesoriaus turėsiu kalbėtis su Rakle, o jis visai kitokių žinių iš tavęs laukia.

- Bet galės padėti?

- Žinoma, Žilas, tačiau patvarkyk tą reikaliuką.

Reikaliuką! Kaip nekaltai skamba...

- Tavęs niekas neįtars. Tyliai, ramiai ir be liudininkų.

O šiaip - kaip gyvena Komjaunuolis?

- Šiandien gimtadienį atšventė. Žmonių buvo gal penkiasdešimt. Džipą toks Bartuška Artūras padovanojo. Nu-liovas, nuo konvejerio. O kiti grynais sumetė. Kontoroje perskaičiavo - trisdešimt štukių baksų...

- Ir kas per liaudis ten buvo? - pagyvėjo Čičinskas.

Išklojau svečių vardus, pavardes, kurias pavyko nety

čia nugirsti restorane.

t v

- Blyn, beveik vien biznieriai, - suniurzgė Čičinskas. -

v

Sukis, Žilas, nesnausk. Gavai užduotį - daryk. Padaryk - ir gyvensi be rūpesčių.

Činčia vėl paplekšnojo per petį. Taip šeimininkai plekšnoja paklusnų šunį. Patikimas. Be ilgų kalbų vyk-41

dantis nurodymus. Kitą akimirką suskambus Čičinsko mobiliajam, jisai, skubiai atsisveikinęs, išlipo ir nuskubėjo prie savo mašinos.

Profesorių ištrauks, jeigu... Kuo tikėti? Čičinskas nebe toks, koks buvo kolonijoje. Laisvė iš jo nutašė įtakingą kriminalinį veikėją, o aš viso labo - kareivis. Siame pasaulyje nebėra kuo tikėti, nebėra pasirinkimo.

Visą kelią iki Kauno apie tai galvojau. Niekinau save.

Bet argi nesvajojau išėjęs į laisvę kuo greičiau susitvarkyti gyvenimą? Svajojau. Profesoriui padėti reikia? Reikia.

Likimas pasiuntė progą, todėl nėra ko čia sukti galvą. Padarai, atsitrauki - ir teliks susigyventi su bjauriu jausmu.

Teko sutikti nemažai žmonių, kurių išpažintis būtų sukrėtusi mane. Bet jie nieko nepasakojo. Jie vieni žinojo, kas iš tiesų jiems yra nutikę praeityje. Ir nieko - valgė, gėrė, juokėsi ir pyko, kaip ir visi normalūs žmonės, ir savo praeities juodąją pusę pamiršo. Nemačiau nė vieno dūsaujan

čio ir atgailaujančio. Kai nešvarus darbas atliktas, niekas nesidžiaugia jo rezultatais, o tuoj pat skuba ištrinti iš atminties. Kaip negerą sapną pamiršti.

Sakykime, tai sapnas. Mano košmaras. O aš vis laukiu, kada prabusiu.

Mieste prie pirmo šviesoforo surinkau Ligitos namų

telefono numerį. Ilgi, slegiantys signalai. Tarsi iš to kito, kvailų zonos svajonių pasaulio.

•f" "i* ¥

v

Žingsniai.

Antanas šiandien daug vaikšto. Lyg nerasdamas sau vietos, lyg ko laukdamas. Atrodo nekalbus, susikaupęs, nors „Deltuvos" koridoriuose įprastas bruzdesys, slenka 42

eilinė darbo diena, o Sauliaus nuotaika džiugina klientus.

Dažnai iš jo, viceprezidento, kabineto ištrūksta juokas, net finansininkė stebisi, kaip čia - pasirašė dokumentus nė

neskaitęs, visais pasitiki, visus myli.

Saulius Kovaldas - „Deltuvos" smegenys, verslo strategas ir naujų planų sudarytojas. Pats prezidentas be jo nuomonės - nė iš vietos. Šiandien visą rytą kaip tik ir prasitrynėme prie „Deltuvos" prezidento durų, už kurių vyko kažkoks pasitarimas su svarbiais verslo partneriais iš

Rusijos. Prie prabangaus svečių automobilio „Lincoln" po

„Deltuvos" langais susibūrus miniai žioplių, pajuokavau -

gal iššauti perspėjamą šūvį, kad nelįstų prie limuzino, bet Antanas nė nešyptelėjo. Vaikštinėjo surūgęs, tarsi nujausdamas, jog kaistu nuo minties: ne šiandien, tai rytoj - rasiu progą. Neišvengiamai turi atsitikti tai, kas numatyta.

Nė karto neatsidūriau prie lango koridoriaus gale, kad pažvelgčiau į kitapus gatvės stūksantį namą. O kas, jei išvysiu Ligitą? O jei ji pamos? Žinoma, nesąmonė... Ir jos išnykimas tarsi liudija, jog ji mėgsta moti vyrams.

Stengiuosi apie ją negalvoti, kaip ir apie bet kokią kitą pasitraukimo galimybę. Padaryti - ir... viską iš naujo.

Įdomu, ar šį vakarą važiuosime į sporto salę? O gal Saulius į metalo sandėlius sugalvos užsukti? Jei vakare, kai tamsu...

- Apie ką galvoji?

Tai aš Antaną paklausiau. Bet jis užgniaužia atodūsį, pečiais įsiremia į sieną, žiūri kažkur pro šalį ir išsunkia:

- Nesvarbu.

Savisaugos instinktas sako, kad turiu elgtis kuo įprasčiau.

Nenatūralus elgesys pritraukia liudininkų žvilgsnius.

Kiekviena smulkmena įgyja prasmę. Ypač kai nusikaltimo vietoje tyso lavonas.

43

Įtemptai mąsčiau apie tai. Kad ne aš, o kažkas kitas pakels ginklą su duslintuvu. Išsprūs į šūvius nepanašūs garsai. Ir viskas atrodys nepanašu į žmogžudystę. Grei

čiau į nelaimingą atsitikimą. Taip. Asmens sargybinis pra

žiopsojo žudiką, kokia nelaimė!.. Smulkiai nupasakosiu kilerio išvaizdą, mintyse matydamas Aizerio paveikslą, o likęs vienumoje be perstojo kartosiu: tai buvau ne aš, o Aizeris... Kartosiu, kol toji mintis išves iš proto ir nebetrukdys gyventi.

- Tai rimta?.. Ne? O kodėl guldo?.. Velnias!.. Na gerai, aš paskambinsiu.

Antano rankose nusvyra mobilusis. Žvilgsnis išsiblaškęs, tarsi ieškantis, į ką atsispirti.

- Dukra ligoninėje, - ištaria. - Visą naktį karščiavo.

Pasirodo, inkstų uždegimas.

Tai šit kodėl Antanas neranda sau vietos: jis čia kaip gandras turi strypinėti, o dukra - ligoninėje. Rūpestis ima smaugti.

- Kaip manai, Arvydai, išleis Saulius valandėlei?

- Nežinau. Nuotaika lyg nebloga, bandyk.

Kai iš kabineto išėjo kažkokios bendrovės vadovas, Antanas paprašė kitą klientą luktelti ir įsmuko į kabinetą.

Po minutės pasirodė su palengvėjimo išraiška veide.

- Išleido, - šnibžtelėjo man ir nuskubėjo koridoriumi.

Paraginau kėdėje sėdintį vyrą užeiti pas poną Ko valdą. Paskutinis lankytojas, pagalvojau užsivėrus durims.

Žvilgtelėjau į laikrodį. Pusė penkių. Sekundinė rodyklė

pašėlusiai šoktelėjo iš vietos, tarsi bandydama susigretinti su mano vidiniu, kažkur paširdžiuose nerimastingai tiksinčiu laikrodžiu.

Likau vienas. Tai ženklas. Likimo ženklas, jo pasiųsta proga, ir būtų kvaila...

4 4

Nuslenku prie lango koridoriaus gale. Stebiu gatvę.

Stoviu, spoksau į apačioje surikiuotus automobilius. Laikrodis tiksi. Pro šalį pračiauška moterys iš buhalterijos, laiptais nulipa ir „Deltuvos" prezidentas. Kontora ištuštėja, ir automobilių eilė netrunka išretėti, o Saulius vis dar šnekučiuojasi su klientu. Kai jo nuotaika darbinga, pratūno kabinete iki vėlumos. Atrodo, ir šįvakar linkęs tempti į

tamsą. Gerai. Labai gerai.

Greitai suvaikštau iki savo roverio. Užgulęs sėdynę sugraibau ginklą su duslintuvu ir užsikišu už juosmens, o kita ranka siekteliu nepraplėšto cigarečių pakelio. Grįžtu į

pastatą rakinėdamas „Marlboro". Jei kas ir pastebėjo, kaip landžiojau po automobilį, nesuabejos - noras rūkyti išvijo mane į gatvę.

Buvo gerokai po penkių, kai girgžtelėjo kabineto durys.

- Viso geriausio, - atsisveikino su Sauliumi pusamžis vyras, linktelėjo man ir mosuodamas lengvu diplomatu nužingsniavo koridoriumi.

Prisimerkiau ir tarsi išvydau Aizerį. Jis žengė kareiviškai, nesidairydamas į šalis. Ėjo gerai žinodamas, kad tokiu metu pastatas ištuštėjęs, tik rūsyje įrengtoje kavinėje netrūksta žmonių, bet ten muzika, triukšmas, todėl ėjo tvirtu, visiškai neatsargiu žingsniu. Gal kiek buvo išblyškęs, bet taip visada atrodo žmogus, štai štai pasiryžęs, sakytumei, neįmanomam. Stabtelėjo prie durų, lyg skai

čiuodamas paskutines sekundes. Rankena klingtelėjo, bet ant slenksčio Aizerį pasitiko telefono skambutis. Čia gerai ar blogai? Saulius kalbasi telefonu, įsmeigęs akis į jam vienam matomą tašką. Pakaks ir vieno šūvio...

- Klausau. Taip, Saulius... O iš kur man žinoti, kas skambina? Kas?.. Tėvas? Koks tėvas!.. A, supratau... Nustebinai. .. tikrai. - Ir skubiai delnu uždengęs ragelį, pakė-

45

lė akis įmanė ir susijaudinęs išlemeno: - Tėvas... Įsivaizduoji, tik iš tolo esu matęs, nepripažino manęs, o dabar štai - skambina. Užeik, ko ten stovi, - ir vėl pridėjo ragelį

prie ausies: - Taip, aš klausau... Susitikti? Galime susiv . . . .

tikti, kokios problemos... Žinau, aha... Gerai, iki.

Ragelis karkštelėjo ant aparato. Palankiausias momentas išsitraukti ginklą buvo praleistas. Ant slenksčio stovėjau ne aš, o žmogus, nieko nežinantis apie savo tėvus. Nieko nenutuokiantis apie jausmus, kurie štai gniuždo tokius valingus žmones kaip Saulius Kovaldas.

- Užeik, Arvydai, ko tenai. Nors ne, - pakilo iš krėslo Saulius, - važiuojam.

Priėjo prie manęs, uždėjo ranką ant peties. Mačiau jo akyse netelpantį džiaugsmą.

- Tėvas paskambino. Mano tikras tėvas. Visą gyvenimą nepripažino... o dabar paskambino. Važiuojam.

- O Antanas?

- Ką - Antanas?

- Nelauksime jo?..

- N ė r a laiko, apsieisime ir be jo, važiuojam, čia netoli, į Lukšius.

J[£ rįZ

Į Lukšius? Dar geriau, pagalvojau, kai įsėdau į džipą.

Užmiestyje rieda prabangus visureigis. Jo vairuotojas nu

šaunamas. Mašina pagrobiama. Kokia čia žmogžudystė?

Užvertė, nuklojo, užlenkė. Lengvai ir žaismingai. Bet užpuolikai nenumatė, o gal pabūgo, kad šalia vairuotojo sėdi ginkluotas sargybinis, tad pabaidyti šūvio paspruko. O ką?

Gana įtikinama versija.

46

Pagalvojau ir nustojau stebėtis, kodėl tas skambutis, tas trumpas pokalbis išmušė mane iš vėžių. Ne mane, o Aizerį. Numarinau jautrumo nervą. Juk pasitaiko, kiekvienam pasitaiko per nejautrumo šarvą patirti netikėtai prasimušant staigią mintį, daug minčių... Sukunkuliuoja lyg šaltinis ir vėl grįžta į gyslas. Stipriau sukandi dantis, ir praeina. Ir nieko nepadarysi, nes tokia jau žmogaus anatomija.

Pasisukinėjome po Kauną, kol vienoje parduotuvėje Saulius pagaliau rado tikro prancūziško konjako. Juk nevažiuosi tuščiomis rankomis, aiškino jis man. Vis dėlto pats paskambino, parupau į senatvę, kaip neatšvęsi tokio įvykio?

Tėvas paskambino sūnui, atsiliepė po amžinybę trukusios tylos. Įvykis? Neįsivaizduoju, nors užmušk, negaliu įsivaizduoti.

Saulius jaudinosi. Atrodė išsiblaškęs ir kaip niekada silpnas. Lyg šešėlis to Komjaunuolio, kurio pravardę banditai tardavo su panieka, bet neįstengdami nuslėpti ir pagarbos, užtarnautos drąsiai žiūrint jiems į akis. Silpnas ir pažeidžiamas, galima sakyti, atsidūręs mano valioje. Stop.

Vėl suklydau - Aizerio valioje.

Buvo jau pradėję temti, kai, degalinėje pasidalijęs gera naujiena su netyčia sutiktu draugu, Saulius išvairavo džipą į gatvę ir leidomės Lukšių link.

- Bet geras, ar ne? - vis niekaip neatitoko jis. - Sėdžiu, ir staiga skambutis. Sveikas, ar žinai, kas skambina?

Tėvas. Še tau, kad nori! Net pasimečiau, matei? Metų metais tylėjo, o dabar - paskambino. Galvojau, pamiršo mane, o pasirodo - ne! Kaip tau, Arvydai, patinka?

- Įdomu, tikrai.

Visureigio žibintai pliskino į asfaltą, posūkyje nuklysdavo į atsivėrusias laukų tuštumas. Ruduo, dvelkianti 47

mirtimi gamta ir aš, svarstantis - čia ar kurioje kitoje vietoje paprašyti, kad sustabdytų automobilį, ir...

- Na o tu, Arvydai? Taip ir nesutikai nei savo tėvo, nei motinos?

Keista. Pamenu, dar tuomet, kai nedirbau jo asmens sargybiniu, prasitariau, kad aš - internatinis. Užsigrūdinęs. Tada atrodė, kad viską pro ausis praleido, bet še -

įsiminė.

- Ne, nesutikau. Mano gimimo metrikuose įrašyta: Panevėžys. Gimiau Panevėžyje, moterų kalėjime.

Kurį laiką važiavome tylėdami. Jaučiau, kaip nemaloniai laužia šonkaulį pistoleto metalas. Sustoti... Ginklas mano rankose. Nustebęs Sauliaus žvilgsnis. Ir tylaus variklio burzgimo užglostytas pokštelėjimas.

- O kaip tau su Ligita?

Kas jam čia pasidarė? Niekada tokių niekų neklausinėdavo.

- Nežinau. Kažkur dingo, nebeskambina.

- Tai tu imk ir paskambink jai, nenorėk, kad pati ant kaklo kabintųsi.

- Beprasmiška. Ji visada turėjo meilužį.

- O tu kas jai? Juk ne dėdė.

- Draugas... Maniau, kad jai reikia draugo.

Žvilgtelėjau į Saulių, tikėdamasis išvysti pašaipą, bet jo veidas išliko rimtas:

- Vadinasi, klydai. Vyras negali būti moteriai draugu, j Turi būti dar kažkuo. Kakaliu arba šiaip, diedu prie pinigo. Klounu, kuris ją linksmintų. Sakydamos „draugas", jos visai ką kita turi omeny, visai ne tai, apie ką mes, vyrai, kartais pagalvojame.

Vėl važiuojame tylėdami, o mano akys negali atsiplėšti nuo pakelės. Tuoj aplenks toji iš paskos riedanti mašina, tada...

48

- Nežinau, kas man darosi, - išgirstu Sauliaus balsą, - bet jaudinuosi lyg mažas vaikas. Tau yra kada nors taip buvę?

- N e .

Paneigiau, o krūtinėje lyg koks skląstis pasislinko.

Norėjosi pasakyti, kad jaudulys kitoks nebūna, tik vaikiškas. Prisiminiau Ligitą. Jos švelnias lūpas, besiskverbian

čias pro manąsias, ir nuliejo toks šiurpas... Panašus į aną, niekaip neužmirštamą, kai vaikų namų auklės rankos įkeldavo į garuojančią vonią. Iki šiol nesuprantu - nuo karšto vandens per kūną nuvilnydavo šiurpas ar nuo tų rankų, vienintelių pasaulyje, kurioms jaučiau meilę, prisilietimo?

Atrodė, jau tada visa maža širdimi suvokiau, kad yra namai, kur negyvena auklės, kur vaikai neužmiega vieni ir kasryt prabudę negalvoja apie tėvus - jie čia pat, už kitų

durų, praversi jas - ir jie pradžiugs tave išvydę.

Jei nebūčiau gimęs kalėjime, jei mane, internatinį, būtų atidavę į svetimas rankas, jei Ligita mane mylėtų... viskas būtų kitaip.

„Mylėtų..." - pakartojau mintyse šį žodį, įsiklausydamas, kaip jis skamba. Neskamba. Visiškai. Jį švelniai tariančios moterys, tvirtai ištariantys vyrai, matyt, galvoja apie kažką kita. Apie džiaugsmą, kuri patiria matydami viens kito veidą. Akis. Lūpas.

- Ligita man neskambina.

- Ką sakai?

- Sakau - neskambina. Nors galėtų. Nebuvau aš jai blogas.

- Gal dar paskambins? Juk nesate mirtinai susipykę?

- N e .

- Vadinasi, dar niekas neprarasta. - Ir ūmai Saulius sujudo: - Davai, paskambink jai, turi telefoną? Aš su ja pakalbėsiu.

49

- Dar ko!

Visureigio greitis sumažėjo.

- Paskambink, nebijok. Kaip draugas pakalbėsiu, be jokių bajerių. Juk matau, kad esi ją įsižiūrėjęs. Kažkaip nežinau, noriu, kad tau sektųsi, su ta mintimi ir į apsauginius priėmiau.

Smulkus žvyras pabiro iš po ratų. Visureigis čiuožte-

Įėjo ir sustojo. Žibintų ugnys įsirėmė į tankius krūmokšnius, regis, nepraleidžiančius nei spindulių pluoštelio, nei garso. Aplinkui - jokios vienkiemio švieselės, jokios artėjančios mašinos.

Tinkama vieta.

- Palauk... - ropštėsi iš visureigio Saulius. - Tuoj atlieku gamtinį reikaliuką, ir paskambinsime. O tu nelipi?

Jis žingtelėjo į tamsą. Išlipau ir aš, žaibiškai išsitraukdamas ginklą su duslintuvu.

- Supranti, kodėl aš tave pasiėmiau... - kalbėjo Saulius, atsukęs man plačią nugarą. - Mes kažkuo panašūs.

Tu perėjai kalėjimą, aš irgi - savąjį, gyvenimišką. Tu be tėvų užaugai, aš - irgi. Žinai, pasitaikė tokių situacijų, kai vos išsikapstydavau. Supranti - depresija, neviltis...

Kapstydavausi ir galvodavau: na kas per žmogus esu, kad neturiu draugo? Nėr į ką atsiremti. Visi kažkokie dirbtini, savanaudžiai... O štai tave, Arvydai, pamačiau ir, be baje-rio tau sakau, pagalvojau: va žmogus, kuriam galiu padėti.

Be naudos sau. Tiesiog padėti tau susitvarkyti gyvenimą.

Juk lengviau dabar, sakysi, ne? Alga normali, perspektyvos irgi...

- Kaip čia pasakius... Turbūt tavo tiesa.

Nežinau, kiek sekundžių praėjo, kol grįžo suvokimas, kad aš ne Aizeris, kad ne jo rankos laiko nukreiptą pistoletą į juoduojantį pakaušį. Paralyžiuojančios sekundės.

50

Priartinančios pasaulį, kuris, regis, visada bėgo nuo manęs. Leidžiančios pažvelgti į save ir patikėti, kad, be įsivaizduojamo Aizerio, mane dar kažkas lydi. Angelas sargas ar kokia kita gera būtybė, padėjusi susiprotėti, kokie kartais kraupiai beprasmiai gali būti poelgiai.

Paslėpiau pistoletą greičiau, nei Saulius atsisuko.

- Na, sakyk tos gražuolės numerį.

Padiktavau skaičius. Jis smagiai mirktelėjo man ir, kol stypsojau pakrūmėje, klausėsi ilgų pypčiojimų.

- Ot, velnias, nekelia.

* * *

Lukšiai skendėjo gelsvoje gatvės šviestuvų migloje.

Visureigis tyliai riedėjo per miestelį, o Saulius, vis rodydamas į viena už kitą tvarkingesnę sodybą, aiškino, kad tai jo tėvo nuopelnas. Suprantama, ne jis statė šiuos dailius namukus. Buvo kolūkio pirmininkas, turėjo gero, apsukraus organizatoriaus vardą. Ir nors priimta šiais laikais pirmininkus vaizduoti juodesnius už velnius, žmonės ir šiandien Kostą Gliką geru žodžiu, kaip rūpestingą šeimininką mini.

- Buvo griežtas, buvo tvarka, bet žmones gerbė, -

kalbėjo Saulius. - Kitur griovė kolūkius, dalinosi, plėšėsi, tikra velniava dėjosi, o čia žmonės bendrovėn susimetė, vėl iš naujo, ir nieko, gyvena... Malonu, kad tikras tėvas atsišaukė, sakysi - ne?

- Jei tėvas... kokios dar čia kalbos?

Kajau ką, bet šitokią būseną man sunku įsivaizduoti.

Buvau sumišęs. Vis dar atrodė, kad ne aš išsitraukiau ginklą, o kažkoks kvailys, pasiryžęs iškrėsti nesąmonę, jei nesąmone kas nors išvis vadina užsakomas žmogžudys-5 1

tes. Saulius kalbėjo nuoširdžiai. O gal man pasirodė?

Nė velnio nesusigaudau, nes panašių atviravimų neteko patirti.

Tačiau jo žodžiai man įvarė tokį jaukų silpnumą, kad pasijutau it tempiamas už liežuvio. Norėjosi iškloti visą tiesą apie jo kasdienybę, prisodrintą medžiojamo žvėries feromonų, kurių dalelytes tiesiog uodžiau ore. Bet medžiotojas - tai aš. Todėl ir pritilau.

Saulius suktelėjo, džipas švelniai įsliuogė į naują gatvę, žibintų šviesos perskrodė tamsumas tarp namų, ir vėl sušiugždėjo asfalto šiurkštumą.

- Kas įdomiausia, Arvydai, kad vaikystė prabėgo šalia tėvo namų. Gyvenau su motina ir iš jos miglotų kalbų

supratau, kas tėvas. Matydavau jį dažnai, o jis manęs -

tarsi ne. Keistas, savotiškas jausmas. Labai savotiškas.

Stai ir atvažiavome...

Visureigis pasuko į keliuką, vedantį prie seno medinio namo. Mašinos žibintai užgeso. Saulius nuėjo prie durų, pabeldė. Triskart ir nedrąsiai. Tykiai šlamėjo sodo medžiai. Tas ypatingas vėjelis, pučiantis tik sode... Toks pat kaip tolimoje vaikystėj, kai didžiausias nuotykis būdavo įveikti svetimo sodo tvorą, prisikišti užantin alyvinių, lyg sniego gūžtės šiugždančių obuolių ir, muistantis nuo baugumų, sprukti atgal...

Girgžtelėjo durys.

- Labas vakarėlis, ar čia pataikiau? Aš - Saulius, Saulius Kovaldas.

v

- Cia, Sauliau, čia... Kitų durų nėra, tik šios. Užeik, sūnau.

- Dėkui, tėve.

- Vadink geriau seniu, nenusipelniau aš to vardo...

- Kaip pasakysi.

52

Linksmi balsai dingo už durų. Iš už namo kampo išlindo perkaręs katinas ir pasižiūrėjęs į mane nucimpino per kiemą. Panašus į aną, matytą Pravieniškių traukinių

stotyje tądien, kai po ilgų kalėjimo metų atsidūriau laisvėje. Apėmė keistas įspūdis, kad viskas kartojasi. Kaip ne-vykusiame filme, sulipdytame iš vienos dienos epizodų.

Chaosas, artinantis atomazgą. Svaigus malonumas ant baimės ribos. Jausmas, kad šiandien tapau laisvas. Kad laisvė - ne tokia jau menka vertybė. O juk galima, labai norint įmanoma dienas leisti tokiame medinuke kaip šis -

apsuptame sodo šlamesio, su priklydusią kate panamėje.

Labai žmogiškame pasaulėlyje.

Nuo laiptų vėl nutįso šešėlis. Ir vos įsižiūrėjau į nediduko pliktelėjusio žmogaus veido bruožus, jau matydamas, kaip jie lyg vieno delno linijos kryžiuojasi su Sauliaus bruožais, išgirdau:

- Užeikite, gerbiamasis, vidun. Juk žmogus, o ne šuo esi, kad tupėtum patamsyje.

- Ačiū, aš pripratęs, - spyriausi, - toks asmens sargybinio darbas.

Ir pagalvojau, kad tikrai asmens sargybinis - kažkas tarpinio tarp žmogaus ir šuns. Saugoti ir pulti...

- Pasakiau - užeik, nenoriu, kad žmogus stovėtų už

durų.

Paklusau. Žengdamas per slenkstį išgirdau, kaip Senis sumurmėjo:

- Oi, prisivaidens jis su tomis sargybomis, prisivaidens.

*fc ¥ ¥

Kambarys buvo erdvus. Baldai seni, bet kruopščiai užlaikomi. Saulius sėdėjo prie stalo, užkloto languota kaimiška staltiese, kabino peilio galiuku medų iš stiklainio ir 53

tepė ant balto naminio sūrio riekelės. Senis paragino mane sėstis, vaišintis, o pats nieko nelaukęs prikliukino stiklinę tamsraudonio vyno. Vyšnių vynas, paaiškino, ir prisipylė

savąją, stovėjusią tuščią. Saulius pristūmė man švarią lėkštę, linktelėjo į didžiulį sūrio gabalą - valgyk.

- Pala, apie ką mes kalbėjomės? - guviai paklausė

Saulių.

- Apie žmones, tėve...

- Nevadink manęs tėvu, kas tau? Juk sakiau - seniu.

Skamba ne mažiau solidžiai.

Ir žvilgtelėjo į mane gudriai prisimerkęs, lyg provokuodamas šypsenai.

- O ką šitas, - bedė pirštu į mane, - su tavimi veikia?

- Juk sakiau - asmens sargybinis.

- Dabar tokia mada Kaune, taip? Vaikščioti su sargybiniu? Kaip kaliniui su prižiūrėtoju. Mūsų naujus ministrus mėgdžioji?

- Cia ne mados reikalas. Laikai neramūs, ką padarysi.

- Tu turi ko bijoti? - lyg nusistebėjo.

- Aš nieko nebijau. Bet saugotis reikia.

- K o ?

v

- Žmonių.

Senio kaktoje susimetė raukšlės.

- Sakai, saugotis žmonių? Kam tada gyventi, jei turi jų saugotis?

- Nelygu kokių žmonių. Esu pasinėręs į verslą, reketui nenoriu mokėti, privalau saugotis. Nebūdamas stiprus negalėsiu kitiems padėti. Sau - irgi.

- Ką tu jiems gali padėti, ką?..

Saulius pajuto tėvo balse pašaipėlę, bet tai jo neišmu

šė iš vėžių.

- Planuoju rimtą darbą nuveikti.

54

- Kokį?

- Išvalyti Kauną nuo banditų.

Ir vos pradėjo dėstyti, laip saugos firma suardys nusistovėjusią kriminalinę tvarką, tėvas šyptelėjo:

- Atleisk, sūnau, bet man atrodo, kad asiliuko svajonės visa tai... Na! Paragaukime vynelio! Naminis, pats spaudžiau.

Man, pripratusiam prie arkliškų degtinės dozių, vynas pasirodė saldus it kompotas. Saulius tik vos vos gurkštelėjo ir ėmė aiškinti, jog jis ne juokais, o rimtai kalba.

Žingsnis žengtas - bus įsteigta privati saugos tarnyba, tik va licencijos iš ministerijos laukia. O jau tada kiekvienas verslininkas susimąstys, su kuo jam geriau susidėti - su nusikalstamomis struktūromis, kurios niekuomet negarantuos ramybės, ar su saugos tarnyba. Ir pasibaigs banditų

siautėjimai.

- Ek tu, svajotojau, - kraipė galvą tėvas. - Tvarką nori įvesti... Nieko neišeis.

- Išeis.

- Neišeis. Gal kokiame kolūkyje, kur visus pažįsti, ką nors ir padarytum, tik ne Kaune. Labai specifinis, ambicingų žmonių miestas. Ir kas blogiausia - prie pinigo.

Kiek pamenu, visais laikais šitą miestą valdė pinigai, o už

juos nėra stipresnės jėgos, nėra... Todėl man tie tavo mostai, neįsižeisk, Sauliau, atrodo juokingi. Bet gerai, kad keli sau aukštą tikslą. Visas į mane! Visas!.. Tik kurių velnių

erzinti tuos banditus?

- Neerzinu, Seni. Tiesiog nenoriu gyventi pagal jų

įstatymus. Aš turiu savus, ir, suprantama, kur kas geresnius.

Kai kalba pakrypo apie politiką, man pasidarė nuobodu. Naujų laikų, naujos tvarkos vakarykštis pirmininkas 55

neišmanė, apie jas galėjo tik spėti. Valstybė ne tveriama, o griaunama... Ir gerai, kad griauna, karščiavosi Saulius, žmonės greičiau savarankiškai ims mąstyti. Nuobodu. Suklusau, kai kalba pasisuko apie pinigus. Glikas pasakojo, kaip tarybiniais laikais vienas valstybės tarnautojas grįžo iš komandiruotės su lagaminu tuometinių rublių. Reikalas buvo paprastas: derėjosi su vilnos tiekėjais Vidurinėje Azijoje, bet nepasisekė susitarti, kad už visus per banką pervestus pinigus būtų pakrauti vagonai verpalų. Tačiau pinigų liko, ir medvilnės kombinato buhalterė be kalbų

mūsų tiekėjui tą likutį sudėjo į lagaminėlį, tad grįžo žmogus į Vilnią su beveik puse milijono rublių. Tris dienas mynė visokių valdininkų slenksčius, bet visi kratėsi pinigų

kaip didžiausios nelaimės. Galop ketvirtą dieną, tarpininkaujant veikėjui iš partijos centro komiteto, pinigai atgulė į

banką, o žmogelis iš džiaugsmo kone pravirko.

- Zinai kodėl? - klausė Glikas Saulių. - Ogi todėl, kad tais laikais visokius valstybinio turto švaistytojus prie sienos statydavo. Taip, taip, baudžiamajame kodekse buvo net mirties bausmė numatyta už turto grobstymą itin stambiu mastu. O dabar? Juokas! Tik dalinkis su visais ir džiaukis, jei tau pačiam kas liks.

Saulius klausėsi, bet suraukti antakiai rodė, kad jam ramybės neduoda visai kas kita.

- Kodėl sugalvojai mane susirasti? - pagaliau paklausė. - Juk visąlaik žinojai, kad aš tavo sūnus, galėjai anks

čiau susiprotėti.

- Nepyk, bet taip išėjo.

- Aš nepykstu. Klausiu, ir tiek.

Senis atsiduso ir paėmė vyno butelį. Pylė į stiklines neskubėdamas, tarsi stengdamasis susikaupti.

- Aš eisiu, - atsistojau. - Man reikia į lauką.

56

Užvėriau duris, įkvėpiau visa krūtine vėsoko rudeninio oro. Nelyja. Kažkur sodo gilumoje į žoles dunkstelėjo obuolys. Gera gyventi. Tikėtis, kad kažkas prasideda iš

naujo. Tėvai prisimena vaikus, susiranda, kalbasi, argi ne gražu? Vien iš šono žiūrėdamas nė nepajunti, kaip širdis smarkiau ima plakti. Ir visa, ką matai, tik sustiprina jausmą, kad nuo šiol daug kas bus kitaip.

Aš - Žilius. Aš - asmens sargybinis. Aš saugau žmogų, kurio prireikė tėvui. Saugau tai, kas iš manęs buvo atimta.

Pagalvojau apie Profesorių. Kad jam ilgai sapnuosis sodai po atviru dangumi. Mintis apie jo motiną vijau šalin. Ne aš gatvėje kalbėjausi su ja, ne aš jai prižadėjau pagelbėti...

Traukiau gal trečią cigaretę, kai vėl pasirodė Sauliaus tėvas. Krypuojanti eisena tarsi rodė iki galo neiššvaistytą energijos perteklių.

- Eime, išviriau arbatos. Vyno dar liko. Eime, gali ir kambaryje rūkyti.

Cigaretę užspaudžiau peleninėje ir išlipau iš džipo.

Lygiai ir vienodai tiksėjo laikrodis. Saulius sukiojo šaukštelį arbatoje. Ant stalo gulėjo atverstas nuotraukų albumas. Elektros šviesoje sublizgėjo gelstelėjusios fotografijos. Užmečiau akį kažkokie ginkluoti kaimiškai apsirengę vyrai.

Kostas Glikas atsistojo man už nugaros, paskui bedė

pirštu į vieną figūrą fotografijoje.

- Cia aš. Antras iš dešinės. Buvau liaudies gynėjas.

Tiesa, dabar mus stribais vadina.

Atidžiau įsižiūrėjau. Nedidukas, vaikėziškomis akimis. Menkiausias iš viso būrio, neką didesnis už rankose laikomą šautuvą.

57

Pokaris. Partizanai. Stribai. Vėl prisiminiau Profesorių, jo blizgančius akinius ir su didybe tariamus žodžius:

„Visoje Europoje nebuvo tokio atkaklaus rezistencinio pasipriešinimo sovietams kaip Lietuvoje!"

- Neturiu dėl ko atgailauti, - tarsi perskaitęs mano mintis, tarė Glikas. - Karas, ideologijos... Tokie laikai buvo. Bet žinojau, dėl ko šautuvą imu į rankas. Turėjau savų

sąskaitų.

- Kokių sąskaitų? - pakėlė galvą Saulius.

- Juk žinai, kaip užėjus vokiečiams buvo šaudomi žydai. Jiems padėdavo ir lietuviai. Nesakau, kad visi lietuviai žydšaudžiai, jokiu būdu! Juk mane nuo mirties tie patys lietuviai išgelbėjo. O užėjus rusams įstojau į liaudies gynėjų gretas. Kodėl? Kad panašūs dalykai nepasikartotų.

Ir keletą žydšaudžių norėjau pats, savo ranka... Cukraus?

Paėmiau iš Gliko rankų cukrinę.

- Jo, pamenu, skaičiau apie skerdynes Lietūkio gara

že, - prabilo Saulius. - Siaubas kažkoks... Su gumine šlanga plovė kraują nuo grindų, o vienas net armonika užgrojo, himną užtraukė.

- Taip, tie paskutiniai išgamos buvo. O ir partizanai...

Tada banditais juos vadinome.Tarp jų irgi visokių buvo...

Pradžioje - taip... Vieningi, susitelkę. Buvo jėga. Prie Merkinės, prisimenu, susikovė su NKVD daliniu. įsitaisė

ant kalvos būrys miškinių ir iššaudė apie penkis šimtus kareivių, ir nepaėmė rusai kalvos. O vėliau? Po kelerių

metų, kad ir to paties būrio sąrašus žiūrint, vakarykščiams didvyriams patys partizanai už įvairius nusikaltimus mirties bausmę įvykdė. Man, pavyzdžiui, baltaraištis Kazlauskas iš Sakių už visą gaują prasigėrusių miškinių ir šiandien vertingesnis.

- Kas per vienas tas Kazlauskas?

58

- Vokiečių parankinis... Kai vokiečių kareiviai varė

per Šakius žydes moteris su vaikais, jis atsiskyrė nuo kolonos, priėjo prie žmonių, stovinčių eilėje prie duonos.

Priėjo, atrėmė šautuvą į sieną ir prašnibždėjo: negaliu, negaliu toliau eiti... Ir nėjo. Nors galėjo iš vokiečių kulką gauti, bet nėjo. Kas norėjo, tas liko žmoniškumo pusėje.

Visada, sūnau, yra galimybė rinktis.

Balsas pakilo kažkur į palubę, prislopo. Sėdėjau lyg apkurtęs. Žydai... Anksčiau nė mintis netoptelėjo, kad Saulius turi žydiško kraujo. Prisiminiau Aizerį ir Maklerį.

Ar tik ne tas požiūrių skirtumas į Lietuvos žydų istoriją erzino juos kaip vaikus ir pamažu peraugo į neapykantą?

Ir tokią baisią, kad, atsidūrę akis į akį nuošalioje vietoje, viens kitą nupylė.

Tai šit iš kur tas Sauliaus apsukrumas.

Nužvelgiau jį, atkištais stambiais pečiais linksantį

prie stalo.

Jėgos ir apsukrumo derinys. Mirtinas derinys jo prie

šams. Tėvui karas seniai baigėsi, o sūnui tik prasideda. Ir Raklevičiaus sprendimas nudėti Saulių Kovaldą atrodė

kaip gerai apskaičiuotas ėjimas. Jis nepasiduos ir nesitrauks netgi po įspėjamo šūvio. Tokie kaip Kovaldas nepasiduoda.

- Man dabar aišku, - išgirdau kalbant Saulių, - aišku, ką paveldėjau iš tavęs, seni. Nebijau mirties. Anei kiek!

Iki šiol nesupratau - kodėl. Maniau, gal koks bejausmis esu?

Senis numojo ranka:

- Et, gana tų rimtų šnekų! Geriau vynelio atsigerkime ir pasvarstykime, ką mums čia įdomesnio nuveikus. Susitiko du žydai ir nieko nekalba apie biznį - blogai! Klausyk... Rusai išveda savo kariuomenę, tai faktas. Vienas 59

karininkas iš Siaurės miestelio skambino. Reikalas toks; yra pasiūlymas iš jų nupirkti benzovežius. Pigiai. Dešimt mašinų, galima ir daugiau. Apsiimtumei juos perparduoti?

- Laisvai.

Pokalbis užsitęsė dar pusvalandį. Viską aptarė, apsikeitė telefonais ir lauke prie džipo atsisveikino žadėdami dažniau pasimatyti.

Nuėjau iki plento ir apsidairiau. Šešėliai. Nejudantys šešėliai. Nieko įtartino. Užvertęs galvą aukštyn, pro medžių šakas išvydau blankiai spindint dvi žvaigždes. Jos man buvo panašios į žmogaus akis, primerktas tamsoje.

Piktas ir dygias. Irtas žvilgsnis iš aukštybių neatstojo, kol neįlipau į atriedėjusį džipą.

Jei aplink nematyt nė gyvos dvasios - tai dar nereiškia, kad nieko gyvo nėra šalia tavęs.

* * *

Po susitikimo su tėvu Saulius Kovaldas tarsi papildomos energijos įgavo. Pats ne vienam verslininkui buvęs finansiniu užnugariu, dabar įgijo savąjį. Kostas Glikas jam patikėjo nemažą pinigų sumą, kurią galėjo naudoti kaip išmanydamas. Sumos dydis buvo nutylimas, bet stebint vis didėjančias prekybos spalvotais metalais apimtis, net ir pesimistiškai vertinant tai buvo ne mažiau nei šimtas tūkstančių dolerių.

Operacija su benzovežiais pavyko sėkmingai.

Nuvažiavus į Vilnių, į Siaurės miestelį, gyvenantį pasitraukimo iš Lietuvos nuotaikomis, mus pasitiko iš pa

žiūros rūstus dalinio vadas. Tačiau raktas į šypseną buvo Sauliaus tėvo vardas. Vos jį paminėjus, karininkas atlyžo ir tapo lengvai sukalbamas. Trumpos derybos - ir pinigai 60

atgulė ant stalo, o po kelių valandų atsivėrė platūs karinės teritorijos vartai ir vora naujų benzovežių iš vadinamųjų

neliečiamų armijos atsargų pajudėjo Kauno kryptimi.

Tuo metu pogrindinis naftos verslas klestėte klestėjo, tad puikios techninės būklės benzovežiai buvo išgraibstyti per porą dienų. Tėvas savo pelno dalies atsisakė, ir Saulius nusipirko Aleksote degalinę. Atidaręs pirmąją priva

čią parduotuvę Kaune, nedvejojo ir dėl degalinės, kuri, kaip ir parduotuvė, taip pat nešė solidų tais laikais pelną.

Tačiau kai išgirdau Saulių kalbant, kad būtų neblogai banką įsteigti, pamenu, skeptiškai šyptelėjau - kur jau ne!

Visų galų meistras? Taip nebūna. Bet užsiminė ir pamiršo.

Motyvai svarūs - neturi patyrimo, neturi komandos. Man žodis „bankas" asocijavosi su prestižu ir neapsakoma didybe, o nuo Sauliaus Kovaldo lūpų jis nusprūsdavo tokiu paprastu, natūraliu tonu, lyg būtų buvę kalbama apie degtukų dėžutę.

O štai restoraną, kuriame spontaniškai buvo surengtas Sauliaus gimtadienis, „Deltuvos" viceprezidentas nusipirko kaip gerus prisiminimus saugojantį daiktą. Dar vienas akibrokštas Raklevičiaus gaujai. Bet perspėjančių skambučių ar banditų vizito Saulius nesusilaukė. Tyla. Ir nieko gero nežadanti. Tyla - tai širma, slepianti nuosprendį. Blogų ketinimų turintis žmogus nelenda į akis, stengiasi nesi-maišyti ant tako pasmerktajam, kad ateityje kuo mažesnis šešėlis kristų ant jo mirties užsakovo.

v

Tokia buvo mano nuomonė. Žinoma, neskubėjau ja dalytis nei su Antanu, nei tuo labiau - su Sauliumi, kuris po ano įsimintino susitikimo su tėvu tarsi kitomis akimis ėmė žiūrėti į mane. Kaip į žmogų, saugantį dalelytę jo šviesiausio prisiminimo. Tarsi numanydamas, koks sekundinis virsmas įvyko manyje, kai kilstelėjau ginklą.

61

O Ligita? Ar ji bent suvokia, už ką ją vertinu? Ji, tik ji yra kalta dėl padidėjusio mano jautrumo. Vos atkuriu atmintyje upėn brendančios nuogos moters paveikslą, sukyla begalinis nerimas. Kodėl ji neskambina? Kodėl jos namų telefonas tyli, o langą vis dengia naktinė užuolaida?

Dar viena tylos siena. Čičinskas irgi neieško manęs. Laukia? Kantriai laukia, kol atliksiu tą bjaurų darbą - užver-siu Žaliakalnio gaujai pavojų keliantį „Deltuvos" viceprezidentą.

Bet Ligita...

Nežinia. Pusiau plėšianti nežinia.

Vieną vėlų vakarą, mudviem su Antanu saugiai pristačius Saulių namo, pasukau iš miesto. Seniai knietėjo patikrinti, kas dedasi sodyboje, kurioje pirmąkart visu žavumu išvydau Ligitą, tačiau vis sustabdydavo mintis, kad ji tenai ne viena, su savo vyru, ir mano pasirodymas jai pridarytų nemalonumų. Bet tą vakarą man buvo vis vien.

Kai mylima moteris ilgam dingsta iš akiračio, nenoromis sukyla dvejopas įspūdis: arba ji numirė, arba ji tebuvo vaizduotės padarinys.

Pamatyti, įsitikinti, kaip yra iš tikrųjų.

Keliukas sodybos link buvo išvažinėtas. Tai mane ir pradžiugino, ir nuliūdino. Vadinasi... Bet per anksti dariau išvadas. Prie sodybos tvoros mane pasitiko jaunas vyras. Aiškiai sunerimęs, kas čia trankosi tokį vėlų metą.

Žodis po žodžio atgavęs žadą, jis papasakojo pirkęs šią sodybą, o buvęs savininkas čia daugiau ir nesirodąs. Apie Ligitą nieko nežinąs, net nematęs jos, tad važiuodamas atgal į miestą piktai gniaužiau vairą. Vėl nežinomybė.

Nors paskambintų! Išdėtų į šuns dienas, pasakytų, kad toji meilės naktis jai tebuvo nuotykis, ir jei atvirai - prastas nuotykis.

62

Žinojau, kad šaldytuvas bute tuščias, ir užsukau į restoraną. Teisybę sakant, tuščias šaldytuvas tebuvo pretekstas atsidurti restorane. Valgyti nesinorėjo, tad užsisakiau du šimtus gramų degtinės ir paprašiau konjako butelio išsinešti.

Restoranas ūžė nuo žmonių, bet tame naktiniame šurmulyje pasijutau vienišas kaip niekad. Linksmai, draugiškai nusiteikę vyrai ir moterys. Kretantys nuo juoko veidai. Kūnai šokių aikštelėje, besispaudžiantys viens prie kito ir sunkiai tramdantys geidulį. Jaunos merginos, švelniais kaklais kaip Ligitos. Lūpos - švelnios, šnabždančios, kvailai pražiodintos. Degančios, tarsi ką tik pabučiuotos mylimų lūpų.

Alkoholis įveikia jautrumą. Geras vaistas. Ir nuslopina visus geidulius, išskyrus vieną - išgerti, dar lašelį...

Gal po kito gurkšnio temstančią sąmonę lyg žaibas nu

švies aiškumas, kas, velniai rautų, darosi tau ir kokia prasmė išvis gilintis į jausmus.

Buvo jau gerokai po vidurnakčio, kai pramerkęs akis išvydau blūksintį televizoriaus ekraną. Ir vėl?.. Apvedžiau žvilgsniu kambario kertes. Baugiausia buvo dirstelėti į fotelį - vėl išvysiu ten stambią imtynininko figūrą? Bet fotelis buvo tuščias.

Prakeiktas televizorius! Spragtelėjo ir išblaivė.

Išjungiau jį, susiradau nugertą konjako butelį. Vos pri- -

siliečiau prie jo, tarsi pajutau laiko tėkmę. Lyg smilteles lėtai byrant pro pirštus... Savo laiko smilteles. Tūkstan

čius sekundžių. Gali neskubėdamas sau grimzti į kvailus apmąstymus, pasigerti, atbukinti laiko pojūtį ir į viską nu-sispjauti. į Činčios planus, į Profesoriaus bėdas ir visokias ligitas šikitas...

63

Bet tuo metu laiptinė, o kartu ir visas namas tarytum atgijo. Kažkas lipo laiptais. Atsargiai statė koją. Žingsniai nutilo ties mano buto durimis. Įsitempiau laukdamas tylą draskančio skambučio, bet jo vis nebuvo. Sustingau. Ir nuo tos įtampos pasirodė, kad durys veriasi be jokio garso.

Čiupau ginklą ir nusėlinau į prieškambarį. Nieko. Pasivaideno. Būna, kad vienus alkoholio psichozė ištinka nustojus gerti, o kitus, matyt, kaip mane, ima veikti bebaigiant butelį. Tačiau žvilgtelėjus pro durų akutę, lyg srovė

nukrėtė - palinkusi žmogysta! Atkištu petim, lyg ketintų

duris versti. Aizeris?..

Žmogysta atsitiesė, pamačiau veidą. Čičinskas. Nė

trupučio nepalengvėjo. Kartais geresnis ženklas išvysti mirusįjį nei gyvąjį. Ir vos Čičinskas kilstelėjo ranką prie skambučio, skubiai atšoviau duris.

- Neskambink - kaimynai.

- Tfuuu, kaip išgąsdinai! - sušvokštė žengdamas vidun. - Klausausi subinę įtraukęs, galvoju, vienas tu ar su kokia žiurke, ir tik bac - durys atsidaro!.. Šviesos nejunk.

Tyliai ramiai pabazarinam ir skirstomės. Mašiną palikau kitame kieme, taip kad viskas namazi. O kodėl mobiliaką atsijungęs?

- J u k veikia...

Tačiau susiradęs telefoną pamačiau, kad išsekusios baterijos, ir stebint Čičinskui įkišau kroviklio laido galą į

telefono lizdą.

Jei ir buvo kilęs koks įtarimas, turėjo išsisklaidyti kaip dūmas.

- O čia kas? Ką? - priekaištingai pakilnojo butelį. -

Vaistai nuo nemigos? Chara ar kanina? - uostė tamsoje. -

Kanina... Bliacha, jaučiu, kitą kartą rasiu su adata venoje!

Kaip mūsų reikaliukai?

64

Neskubėdamas vilkausi marškinius. Neryžtingi mano judesiai Čičinskui neprasprūdo pro akis.

- Blogai, Žilas... Kažko nebepažįstu tavęs. Raklė

siunta. Sako, spirt tam dvimetriniam maumui į subinę - ir į gatvę. Juk šis butas chebrai priklauso, tu čia kaip ir nuomininkas. Bet nieko, nuraminau Raklevičių. Juk tu mano žmogus esi, ne jo. Todėl aš atsakau už tave... Kur stiklinė? Iš kakliuko geri? Na tu duodi!

Paėmiau iš indaujos krištolinę taurę. Man labiau patinka gerti iš butelio. Įsivaizduoji, kad rankoje vartai smėlio laikrodį ir niekur neskubi.

- Buvo, Žilas, visokių kalbų dėl tavęs. Tipo, nurašom tave, tavo istorija baigėsi. Bet žinai, kad aš neskubu. Ir ne visiems privalau pasakoti, kad tu, tavo pinigai mane ištraukė iš lagerio. Kai žiūriu į dabartinės chebros snukius, nežinau, kuris iš jų taip pasielgtų kaip tu.

Senas ėjimas, pagalvojau. Cinčia Raklevičių piešia kaip pusprotį, o pats tai jau mat gerietis. Prastas artistas iš

tavęs, Cinčia, 01 prastas...

Buto gilumoje kažkas džerkštelėjo. Abu įsitempėm, lyg ko svetimo užklupti. Virtuvėje suteškėjo vanduo. Kas atsuko čiaupą?

- Tu vienas? - vos girdimai paklausė Čičinskas.

- Nežinau.

- Ką reiškia - nežinau?

Pakilau ir nuslinkau į virtuvę. Prisiminiau, kad buvo dingęs karštas vanduo. Taip ir yra - vanduo atsirado, o kriauklė pilna nešvarių indų, tai srovė nuplovė iš stirtos vieną puoduką. Stipriai užsukau čiaupą ir grįžęs į kambarį, kurio tamsoje kiūtojo Čičinskas, paaiškinau, kad kaltas čiaupas.

3.

65

- Tai sakai, nebuvo progos? - niūriai ir nežiūrėdamas į mane paklausė.

- Neįmanoma, Činčia. Visur su juo tas ačkarikas. Nė

per žingsnį. Jei verčiu Komjaunuolį, jis verčia mane. Nespėsiu. Nebent iš tiesų pasitaikytų šimtaprocentinė proga.

Čičinskas susivertė konjaką ir sukando dantis, panarino skustą galvą. Atrodė grėsmingai. Arba mano akys baigia atprasti nuo vakarykščių draugų.

- Sakai, Žilas, šimtaprocentinės progos lauki. Khmm...

Tai kiek tau duoti laiko?

- Sunku pasakyti... Makarovas visąlaik prie manęs.

Aš pasiruošęs.

- Gal per ateinančią savaitę pavyks?

- Gal.

Čičinskas nutilo. Regis, nė jis nebetikėjo, kad mano rankomis pasiseks patvarkyti Komjaunuolį.

- Jis gavo tą sušiktą licenciją, - pagaliau atgijo. -

Kurs saugos tarnybą. Raklė judino tuo klausimu kelias Seimas, bet nulis rezultatų. Juk mes Žaliakalnyje, nuo mū-

sųpradės, mums ir machalintis. Blogai su tavimi, Žilas...

Laiko tave už durų, jokios vertingos informacijos mums neparneši. Ką beveikia Komjaunuolis?

- Iš Šiaurės miestelio... - pradėjau, bet buvau nutrauktas.

- Žinau, benzovežiai. Kas to Kaune nežino. Ką jis planuoja ateityje daryti? Kokius biznius sukti?

- Buvo tokia kalba apie banką. Lyg žadėjo steigti, lyg persigalvojo.

- Banką? Chuinia tie jo bankai. Tegu geriau marmurą iš Kitajaus užsisako antkapiui. Parodyk savo užrašus.

- Kokius užrašus?

66

- Na... maršrutai, grafikai, laikas, vietos, kur ganosi tas Komjaunuolis.

A... šit kas! Sauliaus judėjimo grafikas. Kada, kur pasirodo. Valandos ir minutės.

Paklojau popieriaus lapus, kuriuose mirgėjo restoranų, bendrovių, įstaigų pavadinimai. Iš pradžių kruopščiai fiksavęs laiką ir vietą, kurioje atsidurdavo Saulius, paskui lioviausi. Kai Čičinskas atvilko makarovą su duslintuvu -

mečiau raštininko darbą, bet kaip laikas parodė, gerai, kad pasilikau užrašus.

Čičinskas paprašė uždegti stalinę lempą ir įniko studijuoti mano keverzones.

- Pameni, kalbėjai kažką apie sporto salę? Sporto salė... - šnarėjo popieriai. - Aha, ir čia šešta vakaro. Jas-nenka, geresnės vietos ir nereikia. Tas Komjaunuolis viską numato. Kaip manai, kodėl jis gyvena daugiabutyje, neperka kokio namo?

- Kodėl?

- Kodėl, kodėl... Žino, kad sunkiau bus priėjo prieiti. Privatus namas - tai kas?.. Užminavai vartus, aptinkavai namą trotilu ir sto pūdovai užverti bet kokį saigaką...

O tai ką? - atsitiesė nuo popierių Čičinskas. - Čia visa tavo maliava?

- Nu jo, o kas?

- Mažoka.

- Tai kad viskas kartojasi. Laikas ir vieta, ko daugiau reikia?

Čičinskas pritariamai linktelėjo. Nutaisė priversto tylėti žmogaus miną ir tarė:

- Nepasimesk, jei kulka prašvilps pro ausį. Kur tas makarovas? Duok jį čia.

67

Ištraukiau ginklais po drabužių krūvos ir atkišau Cin-

čiai. Paėmė pistoletą nusukdamas akis, įsigrūdo į užantį.

Buvau suglumęs, netekęs ankstesnės savitvardos, todėl šįkart savaime išsprūdo pikti nusivylimo žodžiai:

- Ką tai reiškia, Činčia? Tai duodi, tai atimi.

- Nieko. Laisvas, ir tiek. Saugok Komjaunuolį, o paskui. .. paskui bus matyti. Taip reikia, Žilas.

Išjungė stalinę lempą, tamsoje padavė ranką atsisveikindamas ir išėjo.

Konjako butelis buvo tuščias.

Atsiguliau slegiamas minties - ką galėtų reikšti toks staigus Činčios apsigalvojimas? Lyg ir ketino duoti man dar laiko, bet pasižiūrėjo į mano užrašus ir persigalvojo.

Sporto salė? Pamatė, kad kaskart atvykimo laikas beveik tas pats - šešta vakaro, kelios minutės po šešių... Ir apsisprendė - aš nebereikalingas. Gerai. O kas toliau?

Pamažu akių tamsoje atkūriau sporto salės prieigų

vaizdą. Menkai apšviesta automobilių stovėjimo aikštelė.

Tvora. Už jos pėsčiųjų takas. Tarp gyvenamųjų namų įsiterpęs parko gabaliukas, kur gyventojai dažnai vedžioja šunis. Jei atgręši nugarą į sporto salę, išvysi kažkokios įstaigos mechanines dirbtuves. Laipteliai į sporto salę...

Durys paprastai būna užrakintos, tad tenka luktelti, kol kas nors iš sportuojančiųjų išgirs beldimą. Juk bumbsi ten kamuoliai, aidi šūksniai. Trys laipteliai, jais pasilypėjęs atsiduri tarsi ant pjedestalo. Jei kur netoliese pastatytum snaiperį, geresnio taikinio ir nereikia.

Studentas... Žmogus, kurio snaiperiškais gabumais negalėjo atsidžiaugti Aizeris. Pasak jo, neeilinis veikėjas.

Spėjęs pakariauti ir Afganistane, ir Čečėnijoje. Išmano ginklus ir akį taiklią turi. Visai pamiršau apie šį slaptą Činčios žmogų. Bet nė karto jo nemačiau. Apie Studentą 68

Čičinskas net žodžiu vengdavo užsiminti, saugojo kaip lemiamą kortą savo žaidime. Nejau stojo metas, kai...

Prisiminiau lentpjūvę ir angarą, kuriame buvo per-kraunamos kontrabandinės cigaretės. Cinčia su Makleriu nusivyniojo prie sandėlio durų, o priešais mane ir Aizerį

iššoko sargo vilkšunis. Aizeris "suvarė į šunį porą kulkų, bet kitą sekundę gavo atsakymą nuo teritorijos sargo. Jis pylė Aizeriui į koją, tada nukreipė pistoletą į mane, ir pagalvojau; amen, nespėsiu, bet sekė dar vienas šūvis. Tolimas. Snaiperio kulka šaižiai švilptelėjo virš mano galvos ir įsisegė į ginklą laikančią sargo ranką. To pakako, kad mes su Aizeriu atsitokėtume ir, užgriuvę sargą, supančiotume jį virvėmis.

Taiklus šūvis. Snaiperiškas. O juk atstumo būta nemenko - geras puskilometris susidarytų iki gaterio būdelės, ant kurios stogo ir buvo įsitaisęs Studentas. Švietė didžiulis statybinis prožektorius, ir snaiperio nesimatė. Padarė savo ir atsitraukė.

Nugrimzdau į miegą, bet vos tiktai spėjau bluostą sudėti - telefonas! Laikrodis rodė pusę penkių ryto. Kam čia manęs prireikė? Vėl Činčia kažką sumąstė? Su ta mintimi pakėliau ragelį, ir išgirdus jame Sauliaus balsą, lyg kokia srovė nukrėtė. Niekuomet neskambindavo tokią ankštybę. Žino, suuodė mano dvigubą žaidimą, pagaliau susigaudę, koks iš manęs apsauginis...

- Pažadinau, Arvydai?

- Miegojau, bet nieko tokio. Kas nors atsitiko?

- Taigi va, valau šautuvo vamzdį.

Virptelėjau, bet pasistengiau kuo ramiau ištarti:

- Kokio šautuvo? Kas atsitiko?

- Senis pakvietė į medžioklę. Antanas - šeimos žmogus, tegu pasivarto lovoje. O tave nusprendžiau žadinti.

69

Ruoškis, po pusvalandžio turime būti trasoje. Pasivaikš

čiosime po gamtą.

- Kaip pasakysi."

Pasijutau išpiltas šalto prakaito. Telefonas pypsėjo rankoje tarsi išsikrovęs gyvybės mechanizmas. Ar Saulius ką nors nujaučia? Nenatūfaliai dusliai skambėjo jo balsas.

Nors ką aš čia svaičioju - mieguistas balsas, ir tiek. Tiesiog mintys taip susikryžiavo, vien pavojai vaidenasi. Mano liūdnas gyvenimas tęsiasi, ir visus svarstymus apie penkiasekundines reakcijas galiu išmesti iš galvos.

Prieš išeinant iš buto lyg ir savaime akys užčiuopė

marguojantį ant staliuko popieriaus lapą.

Sporto salė. Aštuonioliktą nulis nulis.

Snaiperio darbo laikas.

* * #

Nėra nykesnio kraštovaizdžio, kaip Lietuvos laukai darganotą rudenį.

Švito. Buvo nuliję. Pamiškė žvilgėjo nuo ledinės rasos. Pilka kaip pelenai upė brėžė lankstą horizonto link, tarytum įsiliedama į švininio dangaus pakraštį. Miške skardėjo šunų lojimas, varovų šūksniai, pokšėjo šakos.

Palei pažliugusį keliuką, kurio klampumas vieni juokai dviejų tiltų varomam viliukui, rikiavosi tamsios figūros. Linksojau pasirėmęs ant mašinos kapoto, o Saulius stovėjo per dvidešimt žingsnių. Ne pirma medžioklė, todėl šautuvą laikė tvirtai, pasiruošęs bemat kilstelėti jį ir paleisti šūvį. Senis Glikas labiau žvilgčiojo į sūnų nei į

pamiškę, lyg klausdamas mintyse save: nejau tai ne sapnas, aš ir sūnus - medžioklėje? Viliuko vairuotojas Povilas, Kosto Gliko bendraamžis, regis, visu kūnu gaudė kiekvie-70

ną brakštelėjimą. Pakeliui prasitarė nelyg vaitodamas, kad jis bus ne jis, jei medžioklė nepasiseks. O šiaip kuklus, santūrus žmogus. Tai jo sūnus plyšoja miške. Jam vien medžioklė galvoje, o ne pasibuvimas gamtoj, aiškino Senis.

- Kostai! Jaučiu, kažkas pareina! - pusbalsiu šūktelėjo jis, kai balsai tarsi išvirto į pamiškę. - Bus žvėries!

Ir bemaž manieringai pakėlė ranką - dėmesio!

- Sauliau, tavo šūvis, - spėjo pasakyti, kai iš miško iššoko stirninas.

Eiklus gyvūnas vienu šuoliu perskrido griovį. Lyg rusvas žaibas numirgėjo tarp baltakamienių beržų ir pasileido prie upės.

- Saulius paims! - riktelėjo Senis, pamatęs, kaip.Povilas pakėlė dvivamzdį prie peties. - Laukime, turi būti šernų.

Tačiau šernų nesimatė. Iš krūmų spriegė kiškis.

Liuoktelėjo ir nuskuto per aukštą nenušienautą žolę. Energingai kabino kojomis, raitė zigzagus, tik suglaustos ausys kyščiojo. Povilas linktelėjo Kostui, ir šis spustelėjo gaiduką. Pilkis šlumštelėjo į žolę. O tuo tarpu, skelbdami varymo pabaigą, į pamiškę išsirito skalikai. Sumataravę uodegomis, akimirką dingo griovyje, paskui vėl tarsi kulkos iššovė ir - stirninui įkandin.

Saulius kilstelėjo šautuvą ir ėmė taikytis.

Stirninas - tai aš, dingtelėjo. Nėra jam šansų išsigelbėti. Kada nors ir aš kaip šis miško žvėris būsiu užspeistas. Šūvis, paskutinis žvilgsnis į dangų - ir ramybė.

Senis neištvėrė:

- Ramiai, Sauliau. Įkvėpk, pasodink ant taikinio ir kalk!

Bet stirninas lėkė išretėjusią pamiške. Priešakyje -

kirtimai, plyna vieta, itin patogus'momentas taikliam šū-

71

viui, tačiau skalikų ambrijimas it botago kirtis privertė

stirniną apsigręžti ir mestis prie šlaito, kurio apačioje savo vandenis plukdė upė. Apdujęs nuo guitynių triukšmo žvėris puolė nuo skardžio į upę. Stengdamasis įsispirti kanopomis, bandė atsilaikyti, kad neslystų, bet veltui - šliuožė

žemyn sustingęs it koks dekoratyvinis žaislas. Puikus taikinys. Bet Senis atskubėjo prie Sauliaus ir, uždėjęs ranką ant vamzdžio, nulenkė šautuvą.

- Nešauk. Man šita upė - šventa vieta. Tegul gyvena.

Sauliui ištrūko nusivylimo atodūsis, bet tik burbtelėjo:

- Geras taikinys buvo.

Ir tik vėliau, pajudėjus nuo miško, besikratant viliuku paaiškėjo žodžių „Man šita upė - šventa vieta" prasmė.

Buvome išklausę Povilo guodimųsi, kaip nūnai sumažėjo žvėrių. Ir šunys neįgudę vyti žvėris, mažiausiai porą šernų

pražiopsojo. Ir laikai kiti. Sunkūs laikai. Stai kaimo žmonės nepraleidžia progos patyliukais kokį šernioką nudobti.

Tuštėja miškai, nebėr geros medžioklės.

Tada Kostas prisiminė upę. Perplaukė upę stirninas, tarsi apsikrikštijo naujam gyvenimui.

- Upė srauni, šaltiniuota. O, kaip aš tada žiūrėjau į

krantą! Koks jis man tolimas atrodė! Kaip dabar pamenu: pirmos karo dienos, vokiečiai ir baltaraiščiai šešiolika mūsų iš trobų surinko, visus iš Kudirkos Naumiesčio, ir atve

žė prie upės. O kitas krantas man taip toli, taip toli... Sukomandavo - trenkė salvė. Visi griuvome: kas nusirito nuo skardžio, o man, kad ir kulkų suskabytam, pavyko iki vandens nusigauti. Visi žydai žuvo, vienas aš likau gyvas.

Upė išgelbėjo. Saitas vanduo neleido nukraujuoti. O žyd

šaudžiai pamanė, kad nuskendau. Sumetė lavonus į sunkvežimį ir pirmame miškelyje užkasė. Man šiaip taip pavy-72

ko pasiekti žmones. Ne stribus, ne partizanus, o žmones...

Įsidėmėk, Sauliau - gerus žmones. Gyvybe rizikavo, bet mane išgelbėjo. Tokių nevalia pamiršti.

- O kur dabar tie žmonės, - klausė Saulius, - numirė?

- Pasimirė, amžinatilsį jiems... Bet liko sūnus, dukra.

Štai, Povilas...

- Nereikia, tik nepradėk, - atsiliepė vairą sukiodamas Kosto bičiulis. - Kas buvo, tas buvo. Vyrai jauni, pagalvos, ką čia tie seniai pliauškia. Važiuojam į medžiotojų

namelį. Židinys užkurtas, paimsime geros dzūkiškos. Nupiepęs zuikis... na dar tokios medžioklės nepamenu.

Geras gabalas plento, ir vėl įsukome į vieškelį. Priekyje senu gaziuku važiavę Povilo sūnūs nuvairavo sodybos link, o mes lauko keliuku nuriedėjome prie medinės žemu stogu trobelės eglyno pakraštyje. Kaip paaiškino Povilas, kadaise čia pats Sniečkus užsukdavęs, kiti parti-nukai nesibodėdavę pakiurksoti prie židinio. O dabartiniams ponams per prasta jo subūdavota pirkia. Tvenkinio nėr, miegamųjų kambarių nėr, o ir su lengvąja mašinike ne bet kokiu oru privažiuosi.

Išties, namelio viduje miestietiškos ištaigos gal ir trūko, tačiau miela ir jauku buvojame. Pasiūkaudamas pleškėjo židinys, medinės ir išgaubtos lyg kokio požemio skliautas tamsavo nuo smilkymo pajuodusios lubos. Vidury kambario dunksojo platus stalas ir tvirti krėslai, kuriuose - j a u kitais žodžiais pakartojo Povilas - kojas ir galvas kadaise ilsino Tarybinės Lietuvos partiniai veikėjai. Pasakė ir nužvelgė mane ir Saulių kaip naujokus, bandydamas išskaityti, kokį įspūdį padarė pabrėžiamai ištartas sakinys.

Saulius santūriai kinktelėjo galva, o man kas? Niekuomet Lietuvos nedalijau į dvi dalis. Visada mačiau jos bjauriąją pusę, jei tiksliau - žiūrėjau jai į užpakalį. Ir su Sniečkumi, 73

geras jis ar blogas, kartu nesėdėjau ir liudininku jo byloje nebuvau, todėl pabėgau akimis nuo Povilo žvilgsnio.

Ant sienos kabojo briedžio galva. Akys linksmos, tarsi ko besišaipančios. Kampe - nemenko šerno, galbūt paties Sniečkaus pakloto, iškamša. Ir šito akutės gudrios, blizga lyg angliukai. Visada taip - mirusieji juokias iš gy-

Židinys plieskė kaitra. Povilas iš krepšio ištraukė termosą arbatos, kaimiškos dešros ringę, puskepalį duonos.

Kaukštelėjo ant stalo butelį naminės, kažkur atrado taurelę. Pripylė skaidraus skystimo, pastūmė Sauliui, bet šis, vos užuodęs kvapą, susiraukė:

- Gal ne? Stipri juk, bjaurybė... - dvejojo jis. - Na, tiek to, nenumirsiu.

Taurelė ėmė keliauti ratu, pagyvindama šnekas, kaip kad būna vyrams susėdus po medžioklės kažkur miško pakraštyje, po stogu, prie ąžuolinio stalo. Beregint užvirė

nepiktas ginčas. Užkabino senus, kolūkinius laikus, kuriuos Saulius prisimindavo be jokios nostalgijos. Runkelių laukai, fermos, srutomis teršiančios aplinką, girti traktorininkai.

- Kad ir dabar tie traktoristai girti, tik ne kiekvienas traktorių išgali nusipirkti, - krizeno Povilas. - O ir traktorių turėdamas nepragyvensi, viskas sugriauta, viskas.

- Taip, - pritarė Glikas, - griauti daug proto nereikia.

Saulius vos kokį argumentą mesteli - tiedu nusikvatoja, gardžiu juoku atmušdami, jų akimis žiūrint, neišmanėlio tauškalus.

- O kas gero buvo tarybiniais laikais? - vis nepasidavė Saulius. - Planinė ekonomika? Socialistinis lenktyniavimas? Vėliavos, šūkiai?..

74

- O kad ir šūkiai, - kirtosi Glikas. - „Mokytis, mokytis ir dar kartą mokytis!" - ką, blogas šūkis? Pabandyk man įrodyti, kad šitas šūkis griovė tautinius lietuvių pamatus!.. Aha, tyli, neturi kur prisikabinti.

Sauliaus lūpomis perbėgo skeptiška šypsenėlė:

- Na taip: „Šlovė tėeskėpė", „Tegyvuoja darbas",

„Žmogų darbas puošia".

- O kas puošia? Suktybė? Vien sukčiai sulindo į

valdžią, dėl paprasto žmogaus ji nieko nedarys! Tik paskutinę skūrą nulups. Sauliuk, mano mielas, nebuvo pasaulyje tokios sistemos, kur taip būtų buvęs išaukštintas paprastas žmogus ir jo paprasti pasiekimai!

- Kur buvo aukštinamas? Stalino lageriuose?

- Ėhė, palauk, tai buvo anksčiau ir ne Lietuvoje. Neapmausi tu manęs, seno. O dabar kaip yra? Kas gina dir-bančiųjų teises? Žmogus atsidūrė gyvulio vietoje, gailu į

jį žiūrėti. Darbo nebegali rinktis, keliais turi raulioti, kol jį

rasi! O jei tau per keturiasdešimt - viskas, ruoškis įkapėms!

- Na, nesakyk, Seni. Aš esu darbdavys ir žmonėms visada moku daugiau nei minimumus ten visokius.

- Darbdavys! - nusišaipė Senis. - Spekuliantai jūs visi! Pigiai pirkti - brangiai parduoti, oi, kokie aukšti mokslai! Ir pigiausia prekė šiame procese - padorumas.

Viskas dėl pinigo, viskas!

- Dėl pinigo nė vieno neišdaviau.

- Kad tu dabar išduodi!

- Ką?

- Idėjas. Valstybiškai reikia mąstyti!

- Kostai, raminkis, - įsiterpė Povilas, suvokęs, kad ginčas darosi beprasmis. - Juk Saulius jaunas tebėra, jam 75

sunku suprasti, kaip mes gyvenom. Pasikeitė laikai, pasikeitė ir svarstyklės. Kas buvo blogiausia, tą ir deda ant jų.

- Na taip, - nenoromis sutiko Senis, - šešiasdešimt metų vadino liaudies gynėju, o dabar?.. Stribas! Kaip kirviu nukirsta! Kas buvo juoda, tapo balta. Bet neturiu ko gailėtis. Už savus, taip sakant, už idėją, kad kitokiame pasaulyje gyvensime, kovojau. Prieš tuos, kurie mano tėvus, seseris ir brolius išžudė. Šventas reikalas. Prieš tuos, kurie prie vokiečių mūsų varganą turtą kaip maitvanagiai į visas šalis išsitąsė! Ir dabar dar skambina, laiškus rašinėja: žyde tu prakeiktas, nebus tau gyvenimo...

- Tikrai grasina? - sukluso Saulius.

- Gana, Kostai, - vėl įsiterpė Povilas, ant židinio ugnies čirškinantis žvėrienos gabalą. - Jaunimas mūsų nebesupras. Niekad.

- Tada blogai, - patylėjo Senis. - Na tikrai blogai! O

juk galėtų pasimokyti. Kaip Gorkis rašė: ponai mokosi iš

knygų, o mes iš špygų. O tu, Sauliau, išgerk, neužlaikyk.

- Kad neskanu, - pastūmė man taurelę Saulius. - Arvydas už mane tegul.

- Minėjai, kad du apsauginius turi, o kur antrasis?

- Vedęs jis, leidau su šeima pabūti. Dukra nesveikuo-ja, ar kas ten. Apsauginius nuo kojų nuvarau, tiesa, Arvydai?.. Mano apsukos didelės. Po dešimt, kartais dvylika valandų dirbu. Antanas juokiasi, kad prie Landsbergio buvo lengviau...

- Prie Landsbergio? - nustebo Senis.

- Na taip, Antanas - buvęs Seimo pirmininko asmens sargybinis.

- O Arvydas kokią asabą saugojo?

Saulius linksmai mirktelėjo man.

76

I

- Arvydas pats save saugojo. Tarp vilkų gyveno, bet vilku netapo. Tokie žmonės man, Seni, patinka. Su principais. O jei yra principai, ir idėjų atsiras. Arba manoms idėjoms pritars. Kad ir dėl saugos tarnybos. Apvalysime miestą nuo kriminalinio brudo, vysime tuos banditus žemiau Nemuno, Nemuną užtvenksime ir paskandinsime, ar ne taip, Arvydai?

Linktelėjau, o per girtą ūką smegenyse tvinksėjo: taip, sporto salė - tinkamiausia vieta.

- Tu vysi? - nelyg šaipėsi Senis. - Tuos, kurie su policija pinigais dalijasi? Nori tapti Kauno žandaru?

- O ką? Argi aš panašus į klouną?

- Arvydas tikrai nepanašus, bet tau nedaug iki to trūksta. - Patylėjęs nebe tokiu linksmu balsu pridūrė: -

Tuščias reikalas. Kam tau tie rūpesčiai? Nušaus.

- O kad man įdomu - eisiu iki galo, ir viskas. Turiu tokią viziją, kad pasiseks. Noriu pamatyti, kaip bus iš tikrųjų.

- Nušaus, - nepasikeitusiu balsu pakartojo Senis. -

Bet toks tu man patinki! Dievaži, visas į mane! Mažai smegenų ir daug idėjų! Tu girdėjai, Povilai? Nepasiduos, rupūžiokas, perkalbamas, nors tu ką! Man patinka! Va, toks jis man patinka, Povilai, girdi?

Taurelė vis dažniau stabteldavo ties manimi. Pagaliau šneka pakrypo apie linksmesnius dalykus. Apie TSRS gynybos ministrą Ustinovą, kuris Kostą Gliką laikė savo draugu ir nepasididžiavo vieną gražų rytą nutupdyti savo malūnsparnio palaukėje, netoli šito medžiotojų namelio.

- Ir jis buvo čia? - stebo Saulius.

- O tai ne, už durų laikėme! - atšovė Senis, ir visi pasileidome kvatotis.

77

I

Gero upo pagautas, Kostas išklojo visiems lietuviams brangią istoriją: Sabonis, Kauno „Žalgiris", amžiaus dvikova prieš CSKA - kas to neprisimena? TSRS čempionai! Bene vienintelis anų laikų laimėjimas, kuris ir šiandien nėra nuvertintas. Tai štai Sabonis - nerasi žmogaus Lietuvoje, kuriam ši pavardė nekeltų pasididžiavimo - dar prieš anas įsimintinas pergales pateko į Rusijos kariškių

sporto klubo taikiklį. Norėjo Sabonį į armiją pašaukti, kad už CSKA žaistų. Visi sujudo - kaip čia bus? Ir nieko nebuvo. Kostas paskambino tuometiniam gynybos ministrui: klausyk, mano kolūkyje tvirti vyrai reikalingi, tokie kaip Sabonis. O ministras: supratau, turėkis jį sau! Taip v

Sabonis ir pasiliko Lietuvoje, įstojo į Žemės ūkio akademiją ir Kaunui skynė pergales.

- Tai va kaip kartais į naudą Lietuvai išeidavo mano draugystės, - užbaigė Senis ir žvilgtelėjo į mane: - Išgerk, Arvydai, neužlaikyk stikliuko.

Nuo židinio padvelkė skrudančio kepsnio kvapas. Povilas išmanė kulinaro amatą. Elnio šlaunis, prismaigstyta kadagio uogų, pamarinuota obuolių sultyse, įtrinta kvapiais pipirais, skleidė, atrodytų, ministerijos koridorių vertą aromatą. Buvau girtas, prisičyžęs iki tokios būsenos, kai staiga imdavo dvejintis akyse. Šokčiojant liepsnos še

šėliams, patyriau keistą vaizdo kaitą: ten, kur sėdėjo Saulius, mačiau Senį. Taip ūmai jie man supanašėjo, tarsi nebūtų buvę jokios metų prarajos. Abudu valdžios žmonės.

Vienas - jau nuėjusios, kitas - ateinančios. Užsispyrę.

Siekiantys savo tikslo. Saugantys požiūrių tvirtumą tarp be galo nepastovių, tokių kaip aš žmonių.

Glikas įdėmiai pažvelgė į mane. Klausydamasis jo, kalbančio kad ir apie pačius nekalčiausius dalykus, jautei dar neišsakytą tam tikrą proto ir žodžių atsargą. Ir į mane, 78

savo sūnaus apsauginį, žvilgtelėdavo prisimerkęs, lyg kaupdamas mistiškas galias prasiskverbti į mano mintis ir luobas po luobo, tarsi lukštendamas svogūną, prisikasti iki pačios slapčiausios: sporto salė, aštuoniolika nulis nulis.

- Žmoną turi?

- Vienas jis, - ūž mane atsakė Saulius. - Nei tėvu, nei žmonos. Internatinis.

Glikas man smagiai mirktelėjo:

- Yra čia kaime viena našlikė. Kad ir žilas, bet sutems -

ir prakišime tave jai kaip pirmarūšį jaunikį. Nenori?

Per stalą nuvilnijo krizenimas. Atsidusau. Įtampa atlėgo. Dar po minutės, regis, buvau užmirštas, paliktas šurmulio pakraštyje, o iš tikro - apsuptas jaukaus niekados neturėtų namų gaudesio.

-i'

Kitą rytą vėl stoviu „Deltuvos" koridoriaus gale. Po vakarykščio pasisėdėjimo medžiotojų namelyje burnoje sausa, kamuoja troškulys, o klientų eilei prie viceprezidento durų vos sumažėjus, žiūrėk, ir vėl pakampes nusėda žmonės. Kaip ligoninės priimamajame - tylus kuždesys, mirtina tyla, kostelėjimas ir vėl kuždesys. Kartais kas nors atsargiai pasiteirauja, kokia šiandien pono Kovaldo nuotaika. Ir nors patikinam, kad nebloga, sėdi kaip ant adatų, mintyse rikiuodami įžanginius pokalbio sakinius. Svarbu -

pati pradžia. Pradinis judesys, pirmasis žodžių sukeltas įspūdis, ir iš pirmosios Sauliaus reakcijos dažniausiai paaiškėdavo, ar pasiūlymas bus deramai išklausytas. Kas antras lįsdavo su savo idėja, įtikėjęs, kad ji pati geriausia, ir kilniaširdiškai siūlydavo savo sąjungą. Metalas, vagonai pigaus moldaviško vyno, „aštuntukų" ir „devintukų"

79

partija nuo Toljačio automobilių gamyklos konvejerio, tonos cukraus, aliejaus, statybinių medžiagų ir taip toliau.

Klodavo ant stalo kontraktus, ketinimų protokolus, nuotraukas, - susigaudyk, kad gudrus, tokioje painiavoje.

Bet Saulius susigaudydavo. „Deltuva" lyg mažas bankelis dalijo paskolas į kairę ir į dešinę - toks sklido gandas tarp verslininkų, kolekcionuojančių Fortūnos šypsnius, o kur teisybė, kur gandai, tokiame mieste kaip Kaunas lengvai neatskirsi. Todėl eilė ir nemažėjo. Pusė

interesantų atkrisdavo kaip visiškai nesusigaudantys apie komercijos dėsnius, kiti nubyrėdavo savo suktą atkaklumą iškėlę kaip didžiausią vertybę. Saulius neklysdamas nujausdavo, kad suktuosius verslininkus lydi kokios nors Kauno Šeimos šešėlis, ir nė iš tolo nesusigundydavo jų

pasiūlymais. Tokiais atvejais mus mokydavo: neprasidėkit su tais, kuriems pinigai yra tapę gyvenimo tikslu. Tai žmonės zombiai. Anksčiau ar vėliau jie užsimanys jums nuleisti kraują.

Pagaliau Saulius paprašo bent valandą nieko neleisti artyn durų, užsidaro su kažkokiu nudyžtą kostiumą vilkin

čiu pagyvenusiu vyriškiu.

- Kas jis toks? - klausiu Antaną.

- Iš sporto komiteto, vėl paramos studentams kaulys.

Žinai Saulių - jam akademinis jaunimas yra viskas, vadinasi, duos, o už tai gaus padėkos raštą.

Sporto veteranas, aišku. Jie ypatingi. Nebijo pasinaudoti Sauliaus prielankumu, dažnai pinigus ištaško ne visai pagal paskirtį, bet „Deltuvos" viceprezidentas paprastai trumpai terūstauja. Labdara - tai išmalda, mėgsta sakyti jis, sunkiai žmonės gyvena, ir nuo pagundų nė vienas nesame apsaugotas.

80

- Pabūsi vienas? - kreipiuosi į Antaną. - Aš iki kavinės.

- Tik nesugalvok šimto gramų daryti, - įspėja jis, - ir taip nuo tavęs trenkia.

Kavinės veidrodžiuose prasilenkiu su savo atvaizdu.

Drumstos pelėdiškos akys, apšepęs smakras, ir pražilęs tarsi pajuokai. Vos kur pasirodau, pajuntu įdėmius žvilgsnius, ir nėr kaip nuo jų išsisukti. Užkliūva ūgis, užkliūva veidas: nedailių bruožų, papilkėjęs, tarsi kalėjimo dėmėm išmuštas. Taip gana smalsiai žiūrima į žmones, kuriuos užmiršo gyvenimas, lyg stebintis, kad tokius vis dar žemė

nešioja. Bet barmene - savas žmogus, pažįsta mano gestus ir nedelsdama sutaiso kokteilį: į apelsinų sultis šliūkšteli degtinės, užpliko puodelį arbatos.

Jauna, daili, bet dantukų nerodo. Gal todėl negaliu iš

galvos išmesti Ligitos, kad ji kaip niekas kitas natūraliai, be jokių pastangų nusišypso?

Sumurmu, kad Sauliui nė pusės žodžio nesakytų, jog vos įdienojus prireikė „atsuktuvo", ir išeinu į lauką, kur stovi keletas staliukų, o tik prie vieno iš jų du šešiolikiniai: žaliukėliai geria alų keiksnodami orą.

Nuo pat ryto lyja ir niekaip neišsigiedrija. Purškia smulki dulksna, telkšo balos, praeiviai gūžinėją po skė

čiais, kitapus gatvės stovintis Ligitos daugiabutis irgi po krintančiu lengvu šydu glūdi. Žvilgtelėjus įjos buto langus, persmelkia nuojauta, kad kažkas pasikeitė. Geriau įsi

žiūriu ir iš jaudulio stveriuosi cigaretės. Buvau įsidėmėjęs užuolaidos raštą. Klostės ties lango viršum sudarydavo 3 1 " ženklą, regėdavau tai ir sutemus, bet dabar užuolaidos lygios, be gilesnių klosčių. Kažkas judino? Taip, be jokios abejonės! Nejaugi parsirado? Perbėgti per gatvę, kiek čia sugaištu? Bet jeigu ji ne viena, o su vyru?

81

Surenku namų telefono numerį. Signalas geras, bet niekas nekelia ragelio. Kai vėl žvilgteliu į langus, užuolaidas lyg kažkas praeidamas sukrutina. Nuskubėjo prie telefono? Vėl surenku numerį ir vėl tas pat - ilgas signalas, niekas nesiteikia atsiliepti.

- Ei, jūs!.. - pasisuku į tuos du alaus gėrėjus. - Man reikėtų jūsų pagalbos, padėkit, jei nesunku. Duosiu dvide

šimt baksų.

Jie susidomi. Aš prašau perbėgti į kitą gatvės pusę, užlipti iki vieno buto ir paskambinti į duris. Įdomu, kas atidarys jas - moteris ar vyras?

- Jinai ištekėjusi, negaliu aš rodytis, suprantat? - paaiškinu aš jiems.

Vaikiščiai pasitaikė galvoti, kaipmat sumoja: jei kas -

ieško draugo, skolingas jis, nežino tiksliai, kur gyvena.

- O jei ta tavo biksa duris atidarys? - klausia vienas. -

Kajai pasakyti?

- Nieko. Patikrinat - ir atgal.

Jie perbėga gatvę. Pakeliu akis į langus. Keista. Ligita mėgo šviesą. Kiek pamenu, visada, kai būdavo namie, naktinių užuolaidų nesimatydavo nė kraštelio, o dabar per pusę lango tamsuoja.

Pabaigiu kokteilį, netrukus parskuba ir mano pasiuntiniai.

- Lipam laiptais, - ima pasakoti vienas jų, iš pažiūros žvitresnis. - Lipam, o priekyje mūsų kažkoks bachuras.

Jis lipa, mes paskui jį, o jis prie tų pačių durų kaip ir mes.

Išsitraukė raktą...

- Raktą? Jis rakino duris?

- Na taip.

- Toliau kas?

82

- Jis rakina ir žiūri į mus. Ko jums, klausia... Sakau, argi ne čia toks Kęstas, mano draugelis, gyvena? O jis žiūri į mus, žiūri ir sako: valinkit iš čia, malalietkos. Negyvena čia joks Kęstas.

- Kaip jis atrodė? Su ūsais?

- Ne, ne. Tamsus, juočkis toks, ir matosi - pasikačialinęs, sportuojantis.

- Plaukai, sakot, tamsūs. O ant rankos nebuvo jokio žiedo, nepastebėjot?

- Aha, buvo, - atsiliepia kitas, iki šiol tylėjęs. - Su juoda akimi, pastebėjau.

- Sit kaip! - grikšteliu dantimis.

Paduodu dvidešimties dolerių banknotą, ir jiedu vėl atsisėda prie savo stalelio. Nepastebėję, kaip virsnoju iš

tūžmo. Žiedas su juoda akimi! Juk tai anas, palangiškis!

Tas pats juočkis, su kuriuo užklupau Ligitą, bet dabar dar gražiau - jis turi jos buto raktą! Vaikšto, gal net naktis kartu leidžia, o ta prisakė neatitraukti užuolaidų, puikiai nutuokia, kas iš lauko gali spoksoti įjos langus.

Nueiti ir išsiaiškinti?.. O ką aš pasakysiu? Pasiųs kuo toliau - vėl suniežtės kumščiai, ir nors tą gražiuoliuką nuo laiptų nuleisiu, vis vien liksiu kvailio vietoje. Juk visada renkasi moteris, per jėgą mielas nebūsi.

- Ei, Arvydai, užsisėdėjai, - tai Antano balsas už nugaros. - Juk jau dvylika, pietūs, judinkis!

Skubiai išgeriu atšalusią arbatą ir pakilęs išskubu į

gatvę. Privalėčiau apsidairyti, ar netyko kur nuošaliau koks įtartinas automobilis, ar nesivalkioja kokie įtartini tipeliai, bet akys pačios susiranda Ligitos langus. Antanas jau stovi prie pravirų džipo durų, laikydamas skėtį virš

galvos. Pajuntu stumtelėjimą, ir pro šalį pramaunantis Saulius rikteli man:

83

- Ko stypsai, važiuojam!

Ligitos buto lange buvo atsiradęs tamsus plyšelis. Galėjau prisiekti - jis pulsavo gyvybe. Kažkas, vengdamas prisiartinti prie lango, stebėjo mane, stovintį gatvėje ir merkiamą lietaus. Kas? Ligita?

- Arvydai, netampyk nervų! - vėl Sauliaus šūksnis.

Antanas suskleidžia skėtį ir dribteli į priekinę džipo sėdynę. Nenorom, koja už kojos patraukiu prie savo roverio, - kaip visada turiu važiuoti iš paskos, žiūrėdamas, ar nepriskreto koks automobilis.

- Na kas dar? - nepatenkintas iš džipo vidaus sužiūra įmanė Saulius.

- Man reikia laisvos dienos.

- Dar ko! Apsieisi.

- Man tikrai reikia.

- Tik ne šią savaitę, - nukerta Saulius. - Važiuojam.

Prieš sėsdamas prie vairo iš padilbų nužvelgiu daugiabutį. Ligitos buto lange užuolaidos tamsuoja kaip tamsavusios, jokio plyšelio nebesimato.

* # #

Blogai, viskas blogai.

Čičinsko skambutis užklupo mane vakarop, grįžtant į

namus. Reikia susitikti. Tučtuojau!

Pasiūliau atvažiuoti, bet jis numykė, kad geriau kur nors kitur susibėgt. Buvo beliepiąs prisistatyti į Raklevi

čiaus kontorą, bet atsisakiau:

- Ar tu galvą pašalai! Lįsiu aš į tą jūsų banditų urvą, kai visas Kaunas žino, jog esu Kovaldo žmogus! Sudegint nori, ar ką?

84

- Kas banditai, kas? - rėkė į ragelį Čičinskas. - Kas čia do bazarai!

- O tai negi ožiais vadinti? - dirbtinai nusistebėjau. -

Kas tau yra, Cinčia?

Išgirdau, kaip jis sugriežė dantimis.

Blogai, viskas blogai. Noras priskirti save prie verslininku taip stipriai paveikė Čičinską, kad įsižeidė banditu .

pavadintas, nors ištrūkęs į laisvę - vargiai kitaip pamanysi - vien garsiu banditu tetroško tapti.

- Važiuok į autostradą, girdi, Žilas? Vėliau paskambinsiu ir pasakysiu, kur privažiuoti, girdi? Alio?

- Girdžiu, - pasakiau ir išjungiau mobilųjį.

Kai roveris pasiekė autostradą, vėl sučirškė skambutis. Dabar Cinčia nurodė važiuoti į Kalnujus, o tai visas šimtas kilometrų nuo Kauno.

- Pamišai? Tiek toli!

- Aš iš Palangos pjaunu, o paskui man atgal, tad še-vielinkis, Žilas.

- Ar kas atsitiko?

- Pasakiau - važiuok! Pakalbėsime, yra apie ką pakalbėti. Ten yra viešbutis, pirmame aukšte kavinė, ten ir pasikalbėsime. Jei kas pamatytų, nieko tokio. Du draugai iš zonos susitiko, apie mergas šnekasi.

Jau vėliau, dumdamas autostrada, pagalvojau: kokie, jofana, mes draugai!

Na taip, kartu kirmijome zonoje, padėjau Cinčiai ištrūkti anksčiau į laisvę, o jis suteikė man butą. Lygu -

lygu. Toliau Čičinskas tvarkėsi be manęs. Gydytoją^ iki ausų įmovusį į nešvarius naftos reikalus ir išdrįsusį šokinėti prieš Raklevičių, nušovė nesusimąstydamas. Paskui atėjo eilė kontrabandininkams. Tiesa, apsiėjome be aukų, tik snaiperis nuo gaterio stogelio pašovė sargą, o šis savo 85

ruožtu - Aizerį. Irgi lygu - lygu. Angare laukė dėžių dė-

žės cigarečių, taip ir pirmieji dideli pinigai nukrito Cmčiai į rankas, ir per vieną naktį tapo milijonieriumi, nes apie lygybės ženklą tarp savęs ir tų, kurie dalyvavome užpuolime, pamiršo. Žydo ir Aizerio nebėra, kas jam gali papasakoti, kad draugystė mėgsta dalybas? Aš? Abejoju, stipriai abejoju, kad Čičinskas klausytųsi tokių šnekų. Anks

čiau reikėjo galvoti. Kai Aizerio neliko, tada buvo proga slysti į šoną, pasitraukti per saugų atstumą nuo scenos, kurioje ir toliau vyksta dalybos. Žilti toliau, be Činčios pagalbos.

Visą ankstesnę mano draugystės su Čičinsku istoriją reikia užbraukti. Ir kokie mes jau čia draugai? Na taip, sėdėjom kartu ir svaičiojom, ko griebtis išėjus. Kasdieninė zonos tryda. Taigi tokia ta ir draugystė - skysta kaip ir už vielų sykiu kabinta košė. O atsidūrus laisvėje, plūstelėjus pinigams, atėjo galas visoms draugystėms.

Prastas ženklas, kad Čičinskas kažko įsiutęs ir kelia v

balsą, lyg tebūčiau eilinė Šeimos „torpeda". O gal tokiu mane ir laiko? Taip, taip, Činčia darosi nebenuspėjamas.

Kur jis kitą sykį palieps man atvažiuoti?

Žinočiau, kas mano tėvas!.. Kad ir koks sukriošėlis ar alkoholikas būtų, nuvažiuočiau pas jį ir rimtai paklaus-

čiau, kas su manimi dedasi, kodėl puldinėju kaip futbolo kamuolys nuo vienų kojų prie kitų? Vis įtampa ir ta prakeikta apsisprendimo būtinybė. Nemaltų šūdo - tėvas vis dėlto, įsiklausytų į savo patirties balsą ir patartų. Teliktų

jo patarimo ir laikytis, nes viskas, ką savo galva nusprendžiu, galiausiai atsisuka prieš mane patį.

Čičinsko „Nissan" jau laukė manęs asfaltuotoje aikštėje priešais Kalnujų viešbutį. Prie vairo sėdėjo Marfuka.

Pasisveikino šaltai, be jam būdingo linksmumo, kažkur į

šalį sukdamas akis. Anksčiau būtų nepraleidęs progos pa-86

leisti kokią taiklią pašaipėlę, o dabar atrodė sunerimęs, tarsi neaiškia savo kalte su manimi turįs pasidalyti. Matosi, žino daugiau nei aš, ir toji naujiena nėra itin maloni.

- Varyk džipą į degalinę, tipo - kurą piliesi, - pasakė

Mariukai Čičinskas ir pasisuko į mane: - Na, eime, Žilas.

Greitai atlėkei, malačius.

Kol ėjom iki viešbučio, tauškė apie orą, kažką apie benzino kainas, žodžiu, apie nieką, tarsi kas būtų sekęs mums iš paskos, o vos įėjus į vestibiulį, nusitempė prie tualeto durų ir, keistai sublizginęs akimis, dusliai paliepė:

- Pakelk rankas, Žilas.

Vos neatsirėmiau iš nuostabos į sieną:

- Ką? Rankas?

- Taip, rankas. Noriu apžiūrėti, ar kokios „blakės"

neturi.

- Kokios „blakės", ką čia garuoji?

Bet pastebėjęs, kaip Činčios veidu nulėkė gilus įtarimo šešėlis, išsinėriau iš švarko, ėmiau sagstytis marškinius. Jis stovėjo kaip stulpas, vien akys tiriamai slankiojo aukštyn žemyn. Bet kai drąsiu mostu atsisegiau džinsus ir pasiūliau pačiam kyštelti ranką į tarpkojį, nes manimi vis vien netiki, Činčia išraudo kaip burokas.

- Na viskas, viskas, - sumurmėjo nudelbdamas akis. -

Tikiu. Susitvarkyk. Atleisk, seni, bet taip reikėjo.

- Kas per manieros! Kali šmonąkaip mentas!

- Na viskas, viskas! - buvo bededąs ranką ant peties, t su pasišlykštėjimu nustūmiau. ~ Žilas! Aš tau viską paaiškinsiu. Tu suprasi, seni, juk ir pats esi gyvenęs ant izmienų.

Viskas paaiškėjo, kai atsisėdome prie staliuko su alaus bokalais rankose. Vos man paklausus, kas atsitiko, Čičinskas suvirpo iš įtūžio:

87

- Blyn, užkrušo visi! Įsikalė, kad tu pradėjai dirbti Komjaunuoliui. Tu palauk, nesinervink, - pastebėjęs ma-no staigų judesį, ėmė raminti. - Čia toks dalykas, kai iš

pirmo žvilgsnio abi pusės teisios. Juk mes tave stebim, be to, gavai užduotį - nepadarei. Suprantu, rizikinga, bet veltui nieks butų nedalina, ir dar keturių kambarių, pačioje Laisvės alėjoje!

- Kas ten toks varo ant manęs? Paltusas?

- Kodėl Paltusas? Studentas, juk sakiau, kad jį paleisim, o tu majačiniesi jo taikiklyje kaip kiaulės uodegėlė, blyn!

- Aš? - išpūčiau akis. - Kada?

- Šiandien, kada dar!

Atsilošiau kėdėje ir pastačiau bokalą ant stalo.

- Jūs visi išprotėjote!

- Tai aš jiems ir sakau, blyn, kad viskas dėl bobos!

- Kokios bobos?

- Na tos... kaip ji ten? Ligita.

- Ligita? Čia dabar!

Čičinskas nurijo gerą mauką alaus ir su užuojauta įsispoksojo įmanė:

- Man nemalonu sakyti, Žilas, bet tu ir Studentas dul-kinat vieną ir tą pačią bobą.

- Ligitą?

- Taip, tą pačią.

Mano viduje staiga atsiradusi tuštuma ėmė plėstis, didėti, ir turėjau įsikibti į stalo kraštą, lyg saugodamasis, kad po kojomis neprasivertų grindys. Studentas ir tas gra

žuoliukas iš Palangos - vienas ir tas pats tipas!

- O... o kodėl man nepasakėt... kad Studentas ir tas, Palangoje - vienas ir tas pats?..

88

- O kam tau žinoti? - atrėžė Čičinskas. - Ne parodai tas veikėjas pas mus, ne parodai. Kaune taip yra, Žilas.

Prie vienos geros biksos - trys, o du iš jų, pasirodo, dar ir neblogi draugai. Studentas šiandien viską norėjo padaryti, bet, sako, tu savo kūnu užstojai Komjaunuolį, kai jis pasirodė gatvėje. Todėl ir kilo visa šita bliadstva. Vieni sako, kad tyčia, kad šifruoji visus mūsų ėjimus, o aš sakau: durniai, viskas per tą biksą, jis nori sužinoti, kas ten do gaidys žvalgosi išjos miegamojo.

Pagaliau atsitokėjau, tik širdį maudė, lyg kam neišvengiamam atsitikus.

- Ir seniai jinai varinėja su tuo Studentu?

- Na tu ir paklausei! - dėbtelėjo Čičinskas. - Man nerūpi, Žilas, be to, juk ne apie bobas susėdom pašnekėti.

Yra problema, o reikia, kad jos nebūtų. Sakyčiau, slysk tu nuo to Komjaunuolio, rasime kuo užsiimti, bet turi dar pakentėti savaitėlę. Ir svarbiausia, nešokinėk tam Kovaldui už akių, nes pats gausi į kaktą.

Viskas aišku. Činčia tyčia malasi po Palangą, norėdamas užsitikrinti geležinį alibi, ir dabar atlėkė, kad išsiaiškintų, ką reiškia tas mano spoksojimas į Ligitos langus.

Studentui pasirodė, kad yra susektas ir kad, pasigirdus jo paleistam mirtinam šūviui, po minutės bus už pakarpos ištemptas iš Ligitos buto. Pabūgo, nenuspaudė gaiduko ir teisindamasis viską suvertė ant manęs.

O Ligita? Koks jos čia vaidmuo? Kvaila moterį velti į

tokius dalykus, tačiau paklausti, kaip yra iš tikrųjų, neišdrįsau, vis vien tikslaus atsakymo nesulauksiu.

Apsimečiau, kad esu visiškai nusiraminęs ir kad man neberūpi šios dienos įvykių smulkmenos ir priešistorės.

Kas kita - Profesorius.

89

www.*NeRe^Lvis.1t

Vos apie tai užsiminiau, Činčia pakraipė galvą:

- Vis dar negali užmiršti to durako? Tegul sėdi, jei glušas yra.

- Jo motina sena ir pasiligojusi. Dėl to reikėtų Profesoriui padėti.

Činčia atsiduso parodydamas, koks jam nemalonus šitas pokalbis.

- Pinigų reikia, Žilas, tu pasiruošęs atsegti koki de

šimt gabalų?

- Jei tik įmanoma padėti...

- Viskas įmanoma. Kaip grybas išdygsta naujas liudininkas, tipo - paaiškėja naujos aplinkybės. Profesorius keičia parodymus, teisėjas užmauna bylą ant lengvesnio straipsnio: nužudymas iš neatsargumo, pavyzdžiui. Viskas įmanoma, tiktai klok pinigus.

- Aš pagalvosiu. Jei kas, Paltusui perduosiu.

- Bet visų pirma baigiame su Komjaunuoliu. Per ilgai jis mutina mums vandenį. O Paltusui ir taip gali paskambinti. Pas jį viena gera žiurkė užsiveisė. Dulkinasi kaip voverė. Nors ne... geriau kol kas nekambink. Kol niekas nesibaigė, tegul būna taip, kaip yra. Ko taip žiūri? Kas yra?

- Žiūriu, neblogą charę atsivarei.

Čičinskas pasičiupinėjo smakrą, žandus ir vėl išsprogino akis. Gyvenimas laisvėje tarsi įliejo į jo veidą šviežio kraujo, o ir pats visas pasunkėjo dvidešimčia kilogramų.

Vargeta, prileistas prie valgiais nukrauto stalo, puolė ėsti, kol nutuko.

- Ne apie snukius kalba. Viską supratai, Žilas?

- Taip.

- Tada dar po bokalą, ir kas sau: tu į Kauną, aš - prie jūros.

90

>Js Ij£ j{?

Atsisveikinau slegiamas laikinumo būsenos.

Važiuodamas Kauno link mintyse perkračiau visą pokalbį, Čičinsko gestus ir mimiką - ir kad nors kokia guodžianti mintelė! Kaip žmogus pajunta artėjančią ligą, taip aš pajutau bręstančias permainas. Krėtė drebulys, ir rankos, įsitvėrusios vairo, virpčiojo, lyg koks nervas būtų

buvęs pažeistas.

Ak, taip! Ligita! Iškilo visu gražumu.

Sustojau pakelės užeigoje, nusipirkau škotiško viskio -

ir vėl į kelią. Kai pabaigiau, pasimaišė dar viena užeiga, kurioje gavau pipirinės.

Norėjosi viską ramiai apsvarstyti, bet nesisekė sutramdyti nežinia iš kur kylančio drebulio. Aišku, iš pavydo. Tokią staigmeną ištaisė man Ligita, kad ją kur!.. Kuo aš tai stervai blogesnis už Studentą? Kad bent būčiau žodžiu ją užgavęs! Buvau nuolankus kaip šuo, todėl ir paspyrė kaip šunį!

Atrodė, štai imsiu, susuksiu vairą ir visu greičiu mausiu nuo kelio, - smūgis ir ramybė! Nors ne, upė geriau.

Nuo skardžio, į šaltus vandenis. Akimirka baimės, keli gurkšniai vandens, ir užsiveria virš galvos visas šitas pasaulis, kuriame trankykis nesitrankęs - visur laukia kartus nusivylimas.

- Tiesiai važiuok, tiesiai!

Žvilgtelėjau į šoną ir išvydau keleivio sėdynėje... Aizerį. Jis pakinkavo galva, lyg patvirtindamas, kad mano akys neapgauna. Mečiau žvilgsnį į kelią. Balta skiriamoji juosta pabėga tai kairėn, tai dešinėn. Tvirčiau, kiek leido suglebusios rankos, suėmiau vairą.

9 1

- Klausyk, Aizeri...

- Aš viską žinau. Tavim dėtas, užversčiau juos visus nachren! Kol dar laiko savu, visai nesunku tai padaryti.

Cinčią ir Raklę, tuos du urodus, užverti - ir ramybė. O

dabar kas? Juk tavo bobą jie dulkina! Tave už ausų nutvėrę, kaip žąsiną murdo į makruchą! Malačius, kad nekišai nagų prie Komjaunuolio.

Vos pabandžiau akimis susirasti Aizerį, kai staiga pasigirdo perspėjantis šūksnis. Vienas, antras, ir galiausiai kad užkrioks:

-Stoook!!!

Nuspaudžiau stabdžius kone kakta stiklą paliesdamas, ir kai dirstelėjau į šoną tikėdamasis išvysti Aizerį, apstulbau - keleivio sėdynėje kiūtojo visiškai man nematytas žmogėnas. Kiek gunktelėjęs ir tokiomis siaubo išplėstomis akimis, kad girtą sąmonę sukrėtė pasipiktinimas: tai juk aš turėčiau būgauti ir sėdėti išsižiojęs taip, kaip jis!

Kas čia dedasi?

- Iš kur tu čia, bliad'!

Žmogėnas krebždeno duris ieškodamas rankenos.

Virste išvirtęs iš mašinos, riktelėjo:

- Beprotis! Būčiau žinojęs, kad toks girtas, būčiau visai nevažiavęs!

Piktai užtrenkė duris ir nudrožė autostrados pakraščiu į tamsą.

Vėl pajudėjęs, vis neblėstant tam didžiam nustebimui, kaip pro miglą prisiminiau, kad stojau ir prie autobusų

stotelės. Tikrai, pastebėjau vienišą žmogystą su iškelta ranka. Taip, sustojau. Bet kada tas pikčiurna įlipo, kaip gyvas neprisimenu. Nusitašiau kapitaliai. Atminties juostelė išsitrynė. Ir vis per tą Stervą Ligitą!

92

Bet netrukus sustabdžiau roverį šalikelėje. Kniūboda-mas ant vairo, jausdamas, kaip artėja miegas, panašus į

mirtį, graudulingai atsikvėpiau ir, kiek leido lūpos, kuo švelniausiai sušnibždėjau:

- Ligita...

* * *

Ranka kiek virpėjo. Sulaikiau kvėpavimą ir vieną po kito paleidau penkis šūvius. Serija baigta. Nusiėmiau ausines ir, išsitraukęs čezeto apkabą, vieną po kito sustūmiau šovinius.

Saulius pakėlė prie akių žiūronus.

- Oho, trys deviatkės. Ir kaip visada septynkės. Kai pataikysi, Arvydai, į dešimtuką, pastatysiu tau gerą butelį.

Ką pasakysi, Antanai?

Antanas nepatenkintas sujudėjo. Kai atvažiavau į šaudyklą, kurioje lankydavomės porą kartų per savaitę, jis lyg netyčia pastebėjo, kad prastai atrodau, kur ten pistoletą nulaikysiąs, o prašau - ir vėl ne mažiau kaip penkiasde

šimt taškų supyliau.

- Kaip aklai vištai grūdas, - pavydžiai bambtelėjo jis, spoksodamas pro žiūronus į taikinį.

Saulius dirstelėjo įmanė:

- Vakar smarkiai gėrei?

- Alų. Po to teleką žiūrėjau, mažai miegojau.

- Juk žinai, kad šeštadieniais visada važiuojam į šaudyklą, tai ko taip?

- Kaltas.

Saulius nusijuokė:

- Tu nesiteisink. Gerai šaudai. Na, o ką Antanas?

93

Antanas užsidėjo triukšmą slopinančias ausines, pasitaisė akinius ir stojo į ugnies liniją. Nuaidėjo kurtinantys šūviai, o aš mintimis bėgau prie šmėkliškų daugiabučio langų. Degiau iš noro kuo greičiau atsidurti prie Ligitos buto ir paspausti skambutį. Lakstysiu taip kiekvieną dieną, ryte ir vakare, kol duris atidarys jinai pati arba Studentas. Jei plėšaisi iš pavydo, tik nusigerti ir telieka. Pavydus žmogus silpnas. Norėjau kuo greičiau atsikratyti to gniuždančio sunkumo, atsitiesti ir kitomis akimis pažvelgti į ateitį. Gal joje nebebus moters, vardu Ligita, tačiau tai nedidelis nuostolis, palyginus su nežinia, kai norisi staugti.

- Neblogai, - vėl pro žiūronus žiūrėjo Saulius. -

Snaiperis. Yra dešimtukas... vienas, du... trys pataikymai. Na, kam būtų karininkas. Dar pašaudom?

Papurčiau galvą. Antanas metė išdidų žvilgsnį į mane, bet apsimečiau nepastebėjęs.

- Tada važiuojam kur papietauti. Važiuoji, Arvydai?

Aha!.. Jei klausia, vadinasi, šiandien Saulius neprastos nuotaikos. Galima tikėtis nuolaidumo.

- Man tai nėra apetito.

- Tada važiuok namo, pamiegok.

Linktelėjau nuslėpdamas pasitenkinimą.

- O vakare į sporto salę?

- Dar nežinau.

- Nevažiuosite?

- Ko taip rūpiniesi? Čia aš pateikinėju klausimus. Jei kas, nebijok, paskambinsiu, prikelsiu iš miegų.

Po pusvalandžio roverį sustabdžiau Kalniečių gatvėje. Taip sustojau, kad matytųsi Ligitos buto langai. Spoksoti įjuos, pagalvojau, jau tampa jaudinančiu įpročiu. Ir kuo ilgiau žiūrėjau į rudeniškoje darganoje blizgančius stiklus, į tą vienintelį, už kurio, atrodė, rutuliojasi mano 94

likimas, tuo labiau kilo jaudulys. Naktinių užuolaidų nė

ženklo. Ant palangės stovėjo kaktuso vazonas. O juk seniau jo nepastebėdavau, kas jį ten patupdė?

Išlipau iš automobilio ir nuskubėjau į laiptinę. Prie Ligitos buto durų sulaikiau kvėpavimą lyg šaudykloje. O

jeigu ji ne viena? Sudvejojau, ar verta brautis ten, kur nykią popietę aistra dalijasi du meilužiai. Tačiau praslinko minutė, kita, o iš buto gilumos neatsklido nei juokas, nei kokia balsų samplaika. Nieko nėra?..

Paspaudžiau skambutį ir vos nutilus tilindžiavimui išgirdau žingsnius. Smulkius ir tankius, be galo moteriškus, taip minkštai pėdina tik katės ir gražios moterys, - su niekuo nesumaišysi. Nusistebėjau, kad taip drąsiai skuba prie durų, bene ko laukia, ir, žinoma, ne manęs...

Ir štai ant slenksčio prieš mane - Ligita. Jos veidas tarsi švietė - tokia daili ji man pasirodė.

- Tai tuuu?

- Labas...

- K-ko tau reikia?

Ji buvo sutrikusi. Aišku, tikėjosi ne mane išvysti. Aš

pabūgau, kad tuoj tuoj jinai atsitokės ir užtrenks man duris po pat nosim, todėl nustūmiau ją nuo slenksčio ir įžengiau į butą.

- Tu viena?

Dirstelėjau į svetainę - tuščia. Miegamajame - irgi, antklodė kareiviškai įtempta. Nuėjau iki virtuvės, patikrinau net tualetą, o Ligita sekiojo iš paskos ir vis pikčiau šūkčiojo:

- Ko tu ieškai, ko? Įsiveržia kaip nežinau kas! Su batais per kambarius!.. Ko tu ieškai?..

Bute buvome vienu du.

- Kuo vardu tas veikėjas?

95

- Kas toks?

- Tavo draugas.

- Koks draugas, koks draugas?

Ji puikiai vaidino nustebusią. Veido bruožai, rodės, ištirpo. Pro romiai sudėtas lūpas skverbėsi šypsena. Dvi poros melsvų akių išplaukdavo ir išblėsdavo. Staiga mane užliejo toks pilnatvės jausmas, kad net susverdėjau. Aš ją myliu.

- Juk žinai, Ligita, apie ką kalbu. Jis buvo čia, gerai žinau.

- O tau kas? Buvo nebuvo, prisimeni mane po laiko, -

ir staiga jos akys sublizgo, o pati susijuokė: - Aha, pavydi! Cha cha, toks tu man patinki. O maniau, kad visai pamiršai.

- Aš tau skambinau kasdien.

- Cha, aš buvau išvažiavusi.

Ir ji ranka mostelėjo į prieškambaryje stovintį lagaminą, kurio nepastebėjau.

- Turkijoje buvau. Antalijoje. Ten dabar taip šilta!

Kiek valandų? Turėsiu važiuoti į „Fuji" nuotraukų atsiimti.

- Viena važiuosi ar su juo?

- Su kuo? t

- Su tuo, kuris tave dulkina.

- Tai mano reikalas, - nuraudo ji. - Mano! Ne tau aiškinti, kaip man gyventi. Pasirodo po mėnesio ir dar su priekaištais!

Nužingsniavau į svetainę, sustojau prie lango, iš kurio matėsi įėjimas į „Deltuvos" pastatą.

- Kas pastatė šitą kaktusą ant palangės?

- Aš, o kas? - Ligita atrodė kiek nustebusi.

Atkrapščiau orlaidę. Vielinis tinklelis buvo praardytas. Laisvai tilpo visas kumštis.

96

- Žiūrėk, - kiek pasitraukiau į šalį. - Matai? Šita skylė buvo?

- Nežinau. Lyg ir ne... Ne, nebuvo.

Nužvelgiau minkštus svetainės baldus. Sofa, nuklota mezginiuotomis pagalvėlėmis, sunkūs masyvūs foteliai ir tarp jų įsprausta kėdė.

- Iš kur šita kėdė?

- Iš virtuvės. Ten dar viena tokia yra. Na palikau aš

jam buto raktus, kas čia tokio? Viena Turkijoje buvau, nevažiavo jis, o man reikėjo, kad kas gėles palaistytų. Nenormalus kažkoks, klausinėja ir klausinėja!

Kėdė, ko gero, atboginta tam, kad ant jos atlošo patogu uždėti šautuvą ir taikytis. Vamzdį įstatai į praurbintą skylę ir tykok momento. Šūvio garsas pasiklystų aidžioje erdvėje, kas susigaudytų, iš kokios pusės jis atlėkė? O

Studentas, pasinaudojęs sąmyšiu gatvėje, tyliai eitų ir nueitų savo keliais.

- Ir nieko tarp mūsų nebuvo. Padovanojo kelialapį, būčiau kvaila buvusi, jei būčiau pasakiusi: oi, ką jūs, negaliu priimti tokios dovanos! Nerasi visame Kaune išsiskyrusios moters, kuri nepasinaudotų tokia proga! - Ir jau visai rimtomis dėbtelėjo į mane: - Gali paaiškinti, kas čia atsitiko?

Ketinau iškloti visą tiesą, kuo buvo pavirtęs jos butas, bet ji nusišypsojo, lyg bandydama išsklaidyti manyje susikaupusį rimtumą. Vilkėjo lengva vasarine suknele. Atrodė nepaprastai išgražėjusi. Saulė ir jūra pavertė Ligitą bronzine moterimi. Ryte rijau ją akimis, o ji šypsojosi. Ir staiga manyje viskas apsivertė. Vaizduotė ėmė piešti drastiškus vaizdus, kaip ją liečia svetimos rankos, o ji noriai atsiduoda jų glamonėms. Kažkokia brutali jėga stumtelėjo mane artyn, pamačiau jos akyse trumpą išgąstį, ir mes at-97

4.

sidūrėme sofoje. Ant kilimo šleptelėjo pagalvėlė. Jos kūno šiluma ir kvapas, trūkčiojantys judesiai ir šnabždesys:

„Kas tau, Arvydai? Kas tau? Nekvailiok..." - pritemdė

sąmonę.

- T u suplėšei jas! Psichas!..

- Nupirksiu naujas.

Štai toji laimė, šmėstelėjo galvoje. Mylima moteris ir nežmoniškas geidulys, aistrai sutirpdžius ilgesį.

Ir vėliau, kai, nuilsę nuo meilės, gulėjome sofoje, užsimerkę ir sulaikę kvėpavimą, bijodami netekti tų paskutinių kūnus nukrėtusios palaimos likučių, ji švelniai paglostė man galvą. Prisilietimas man pasirodė be galo motiniškas...

- Aš daug apie tave galvojau, Arvydai. Man taip gera su tavimi.

Pasakė ir su tokia aistra pabučiavo mane į lūpas, kad ilgai dar neatsimerkiau, bijodamas, jog mano akys išduos susitvenkusias ašaras. Ji nusijuokė, nukėlė mano ranką nuo savo peties, išsitiesė, atsisėdo lovoje, atsukdama nugarą. Vikriai užsimetė suknelę ant nuogo kūno, kilstelėjo nuo kilimo tai, kas liko iš jos kelnaičių.

- Žiūrėk, ką padarei. Ok tu varge, varge... Dar niekas taip nebuvo užpuolęs. Visi palaukdavo, kol pati nusirengsiu...

- N a Ligita!

- Kas yra?

- Na nekalbėk kaip kokia... Tau netinka.

Vėl pasigirdo juokas, kaip man pasirodė - laimingos moters juokas. Patiko, kad jos vulgarumas užkliūva, o gal pajuto tą mano begalinį norą, kad priklausytų vien tik man?

98

- Išvirti arbatos? O gal kavos nori? Turkiškos nesiūlau, nes labai smulkiai sumalta - vienos dulkės ir skonis, lyg durpes užplikytas gertum.

Bet ji pirma nuėjo į dusinę, o išėjusi rado mane jau apsirengusį. Paskui sėdėjome virtuvėje, gėrėme kavą ir labiau žiūrėjome vienas į kitą nei kalbėjomės.

- Tavo telefonas, - staiga tarė ji. - Negirdi, kad skambina?

Ji nusekė iš paskos tuo pačiu minkštu katės žingsneliu, sustojo už nugaros, apsikabino krūtinę ir priglaudusi skruostą nurimo, klausydamasi mano dundančio ir ūmai persimainiusio balso:

- Taip, Sauliau... Kur? Į sporto salę? Nevažiuokit be manęs! Ne, ne, aš tuoj būsiu. Kur jūs dabar? Siaurės prospekte?.. Gerai, judu! *

Ligita atgręžė į mane nusivylimo kupinas akis:

- Tu išvažiuoji? O aš maniau... Na ir važiuok!

- Darbas, Ligita, toks darbas!

Ji nukiūtino į svetainę, išsitiesė sofoje, tarsi netekusi jėgų.

- Aš paskambinsiu, Ligita. Kai tik būsiu laisvas. Mobiliaką turi?.. Ne? Nupirksiu. Noriu, kad tave bet kada galėčiau rasti.

- O ką reiškia toji skylė orlaidėje? Kurių galų draskyti?

- Paskui, paskui viską paaiškinsiu. Bet geriau su tuo savo sponsoriumi nebesusitikinėk. Jis pavojingas tipas.

Labai pavojingas.

# # *

Ant asfalto liejosi tirštos kaip sirupas vakaro žibintų

šviesos. Roveriui įlėkus į tamsos ruožą, lyg didžiuliai ek-9 9

ranai nubusdavo kavinių langai, už kurių tūnantys žmonės žiopčiojo be garso it žuvys ir po akimirkos išnykdavo it žuvys, papuolusios į juodą tėkmę.

Neturėjau teisės pavėluoti nė sekundės. Privalėjau anksčiau nei Saulius atsirasti prie salės. Ir apie kokį nors herojiškumą negalėjo būti nė kalbos. Herojai kuria istoriją, o aš tik bandau išvengti nelaimės, visų pirma - savo nelaimės. Sąžinės priekaištai? Vargu. Turiu gelbėtis pats.

Man nereikalinga byla, kurioje aš, liudininkas, prokurorui burtų lazdele mostelėjus, galiu pavirsti kaltinamuoju.

Troškau, kad viskas nuslūgtų šiame lygyje: migdomai ūžiantis miestas, namuose - Ligita. Skendinti jos kūnu kvepiančiuose naktiniuose, lyg tobulas skulptoriaus kūrinys, slepiamas po marška.

Lengviau atsikvėpiau, kai pasivijau Sauliaus džipą ir nemažindamas greičio šoviau pirma jo. Įsukau į keliuką, vedantį į mokyklos kiemą. Išlipau iš mašinos ir nesupratau - primityvios baimės prigriebta širdis ar galvoje mintis it kūjis kala: „Suspėjau, suspėjau..."

Kur tas Studentas?

Atidžiai apsižvalgiau, regis, iš tamsos išgriebdamas tuos daiktus, kurie sunkiai pastebimi net ir dienos įviesoje. Stovėjimo aikštelėje glūdojo keletas automobilių, tarsi klausėsi sporto salėje bumbsinčio kamuolio ir aidinčių

balsų. Pėsčiųjų taku palei tvorą nukaukšėjo moteris, paskui ją nulalėjo jaunimo būrelis, o iš gatvės atsklido stabdomos mašinos žvygsmas.

Nieko įtartino, regis, ramu kaip bažnyčioje. Vieniša žvaigždė pro debesų properšą žvelgė žemyn. Prie upės, ten, kur miesto švytėjimas lyg bespalvė alyva neaptraukia dangaus skliauto plieno spalva, žvaigždynai atsiveria visu didingumu.

100

Tuo metu atšvilpė džipas. Rėždamas, kas gyva ir negyva, savo galingais halogenais, sustojo. Atsidarė durelės, ir ištrūko kurtinanti muzika, lyg koks linksmas padaras susirangė prie mano kojų, o aš vis stypsojau nukreipęs žvilgsnį į aikštelės pašonėje dūluojantį gamybinį pastatą.

Traktorius, mašina su būda, kažkokio sunkvežimio griau

čiai, didžiuliai tarsi mano internato aktų salės langai - iš

visko sprendžiant, kažkokios mechaninės dirbtuvės. Langai juodi, lyg derva užteplioti. Ten dirbusieji išsivaikščioję po namus. Kodėl aš ne koks motoristas ar šaltkalvis?

Tiesa, iš ten sporto salės prieigos kuo puikiausiai matyti. Iš tamsos į šviesą - visai nebloga strateginė padėtis.

Muzika iš džipo nuslopo. Nuo prospekto atsirito transporto gausmas. Miestas atkakliai verpė savo gyvenimo siūlą. Šalta vakaro šviesa ir retą praeivių siluetai -

viskas sukosi ratu ir truputį lyg iš tolo, o štai šalia viso to, čia pat, pasigirdo Sauliaus balsas:

- Na tu ir lakstai, Arvydai. Ralistas... Juk nusidau

ši... Ateik, ką parodysiu.

Priėjau prie visureigio ir išvydau Sauliaus rankose keistą ginklą. Iš pradžių jis man pasirodė netikras. Keturi vamzdžiai, kur tai matyta? Tačiau tuoj pat į akis krito įmantrus raižinys ant buožės, variu žvilgantys apsodai, graviruotos metalinės detalės. Antikvarinis daiktas, ko gero, skirtas medžioklinių ginklų kolekcionieriams.

- Nebloga zabova, - sausai pasakiau.

Antanas nusiviepė, o Saulius su užuojauta žvilgtelėjo į mane:

- Pats tu zabova! Tėvas padovanojo. Sako, man nebereikia, imk. Kadaise jis šitą šautuvą nusipirko iš Sąjungos gynybos ministro, o dar prieš karą šitą daikčiuką Hitlerio 101

adjutantas padovanojo Stalinui. Tai dovana Stalinui, įsi-kirsk! O tu - zabova! Istorinė vertenybė: spyna, kiekviena detalė, išskyrus spyruokles - rankų darbo, bet kuriam muziejui tokį tik paduok!

- Žiaurius pinigus - pusę milijono, jei ne daugiau -

kainuoja, - pareiškė Antanas ir pasitaisęs akinius iššoko iš džipo.

- Praturtėjai, - murmtelėjau, vis akimis klysdamas į

tamsumas.

Bet Saulius nesidžiaugė.

- Aš tau taip, Arvydai, pasakysiu. Blogas ženklas, kai žmogus atsisveikina su jam brangiais daiktais. Daiktai -

tai prisiminimai, ir jei kyla noras juos atiduoti kitiems, vadinasi, kažkas čia ne taip, ant širdies blogai. Nežinau, kažkokia kvaila nuojauta kankina. Antanai! - ištraukė ginklą man iš nagų. - Imk ir saugok kaip sa^tp akį.

Unikalusis šautuvas nukeliavo į dėklą. Antanas jį užsikabino ant peties, tapo panašus į mieste pasiklydusį medžiotoją. Man, tiesą pasakius, didelio įspūdžio ginklas nepadarė. Mintis valdė visai kitokia nuotaika.

Saulius nulingavo prie džipo bagažinės.

- Pasiėmei sportbačius? - paklausė mane.

- N e .

- O kodėl? Pats klausei, ar į salę važiuosim, maniau -

po krepšiu nori pastovėti.

- Lauke pastovėsiu. Gryname ore.

Pasitraukiau į šalį, akimis palydėjau salės link nu

žingsniuojantį Antaną, mečiau žvilgsnį į mechanines dirbtuves. Regis, ramu.

- Senis tau linkėjimus siunčia. Girdi, Arvydai?

- A... taip, dėkui.

- Pasakojo, kaip vieną iš kalėjimo grįžusį perauklėjo.

Pagal Makarenką. Ginčijomės. Sakiau, kad jokios metodi-102

kos pedagogikos nepadės, jei pats žmogus nenorės keistis.

O kur mineralinis? - atplėšęs galvą riktelėjo Antanui. -

Mineralinis buvo, nerandu...

- Mašinos viduje žiūrėk, - atsiliepė Antanas.

- Arvydai, paieškok.

Kietą plastmasinį mineralinio butelį radau už sėdynės. Saulius atkišo krepšį, sumurdžiau butelį. Supypsėjo įjungiama visureigio signalizacija, o aš paskutinįkart prieš

įžengdamas į sporto salę akimis apibėgau aikštelės pakraš

čius. Atrodo, truko tai vos sekundę, bet lyg koks krislas akyje pasiliko. Kažkas buvo pasikeitę! Atsirado tai, ko prieš akimirką nebuvo!

Vėl žvilgsniu apibrėžiau puslankį ir ant mechaninių

dirbtuvių stogo, šalia katilinės kamino, išvydau kažin ką juoduojant. Žmogaus figūra. Visą tą metą, kol tuščiai dairiausi, ji slėpėsi kamino šešėlyje, ir štai kai Saulius turi išlįsti iš po saugios džipo priedangos, ant stogo visu šiur-pumu iškyla žmogaus siluetas.

Prišokau prie Sauliaus ir ištraukiau jam iš rankų krepšį.

- Aš panešiu.

- Teisingai, - linksmai tarė jis. - Bosas turi tuščiomis rankomis vaikščioti.

Stengiausi žengti petys petin, koja kojon. Saulius susierzino, prikišo, kad stumdau^i, o palypėjus laipteliais ir vos neužstrigus salės tarpduryje, nejuokais pyktelėjo:

- Kas tau? Ko čia lipi ant galvos!

- Atsiprašau.

Saulius peržengė slenkstį. Jei ten ant stogo buvo Studentas - spėjo išnykti iš jo optinio taikiklio.

- Panešk tu dabar, - numečiau krepšį Antanui po kojomis.

- O tu kur?

103

- Cigaretės... palikau mašinoje.

- Aš turiu cigarečių.

Apsimečiau, kad savos labiau rūpi. Nulipau laipteliais ir, vos dingau iš akių Antanui, pasileidau pasieniu, o kiek pabėgėjęs, išsmukau pro vartelius ir šaligatviu nuskubėjau prie mechaninių dirbtuvių. Tačiau užgulė abejonės, kad elgiuosi neprotingai. Jei sutiksiu Studentą su snaiperio šautuvu, tai ką? Suvarysiu kulką? Žinoma, kad ne. Na, įsitikinsiu, kad neapsirikau, o Čičinskas?.. Ne, toks lėkimas - gryna savižudybė. Čičinskas neatleis.

Stabtelėjau, bet buvo per vėlu. Pamačiau, kaip vikriai pro landą tvoroje prasmuko žmogus. Iš kresnų pečių pažinau Studentą. Jis metė mano pusėn dygų žvilgsnį, žengė

prie pilko neišvaizdaus automobilio ir šveitėjo vidun šautuvą, kuris tirštėjančiose sutemose atrodė kaip paprasčiausias gelžgalis, kokius tamposi su savimi darbininkai.

Sprendžiant iš to, kaip jis skubiai kulniavo prie automobilio ir kaip greitai juo nukaukė prospekto link, suvokiau, kad laukia nelengvas pokalbis su Čičinsku. Nors apie ką man su juo kalbėtis? Nieko neišdaviau. Čičii&kas už mane nekalėjo ir už mane nenugyvens man skirto gyvenimo - j į gali tik sutrumpinti.

Prie salės durų trynėsi Antanas.

- Kur buvai? - sušnairavo.

- Cia pat, už kampo, reikaliuką atlikau.

- Juk prie rūbinės yra tualetai.

- Lauke geriau. Grynas oras.

# * *

Palydėjus Saulių, pasukus savo buto Laisvės alėjoje link, mane užvaldė niūri žlugimo nuojauta. Stengiausi va-104

žiuoti centrinėmis gatvėmis, kur pliskėjo į vieną gretą lyg kartuvės surikiuoti šviestuvai. Pro langą veržėsi oras, atsiduodantis pūvančiais lapais ir purvo drėgme, - naktinis Kaunas pūtė į mane savo stingdantį kvapą.

Buvo visai sutemę. Išlipęs iš automobilio, žengdamas į laiptinę įdėmiai tyriau tolimiausią kiemo užkaborį, gaudžiau menkiausią garsą ir, prisipažinsiu, velniškai bijojau, kad pasigirs žingsniai arba - dar blogiau - šūvis iš

tamsos. Bet iki pat buto durų mane lydėjo mano paties alsavimas.

Jei pavyks išsisukti, pasidžiaugsiu, kad dar šiek tiek pagyvensiu, karčiai pagalvojau įjungęs šviesą. Susiradau tuščią televizoriaus dėžę, ir tada suskambo mobilusis.

- Taip, Činčia, klausau.

- Tai kaip sekasi, Žilas?

Stai šitaip Čičinskas niekada nepradėdavo pokalbio.

- Normaliai. Jei dėl salės skambini, tai pastebėjo tavo žmogų, - suskubau pridurti. - Man liepė patikrinti.

- Aišku, - nutęsė Čičinskas. - Tu jau namuose?

- Taip. Einu arbatos virtis, paskui į vonią...

- Aišku. Aš gal užvažiuosiu pakalbėti. Nors gal ir ne, kitą dieną. Iki!

Kvailys tasai Cinčia. Skambina, kad įsitikintų, ar aš

namuose. Tokiais atvejais „torpedos" tyliai privažiuoja, pasibeldžia, o jei durys neatsiveria, lieka tykoti kur nors v

kieme. Jei Čičinskas trokštų tik pasikalbėti, mobilusis būtų plyšojęs nuo keiksmų.

Greitomis susišlaviau į dėžę higienos niekniekius, įsimečiau megztinį, džinsus, iš slaptavietės iškrapščiau pluoštelį dolerių ir palikęs degančią šviesą su visa manta nuskubėjau prie automobilio. Dėžę įgrūdau į bagažinę ir išvažiavęs į gatvę padidinau greitį.

105

v

Nieko nelaukiant dingti iš Kauno! Pažįstu Čičinską.

Kai jis paplonina liežuvį - žinok, smogs. Kirs negailestingai.

Ilgai šalia liūto besiganantis darosi įtartinas laukiniams asilams.

Sakykime, būčiau pasilikęs - būčiau pasivėžinęs bagažinėje iki Kleboniškio miškų ar kokio rūsio. Taip iškart neužkastų. Atbaladotų šonus, snukį supartalintų. Ranką, gal koją peršautų. Bet paskui - nesvarbu, tikrus ar melu atskiestus prisipažinimus išpeštų - vis viena nedvejodami atsikratytų. Taip patogiau. Miestas jaukesnis, kai žinai, jog vienu keršto persisunkusiu tvariniu mažiau. Kas manęs pasigestų? Nei tėvų, nei šeimos. Gimiau negyvas, gyvenau kaip numirėlis. Ligita? Padovanotų jai dar vieną kelionę į kokią nors egzotišką šalį, ir pamirkius užpakalį Karibų jūroje, visi jausmai išgaruotų.

Nieko neišdaviau. Bet tai, pasirodo, nėra vertybė šiais laikais. Daug žinantys nugalabijami - tokie papročiai paplito naujojoje Lietuvoje. Tad geriau sprukti iš Kauno. Nesinori, kad po metų kitų mano kaulus kur miške atkastų

lapės, o paskui mokyti vyrai dėliotų mano skeletą spėliodami, kokį vardą slepia kalkėmis smirdantys griaučiai.

Atsitokėjau, kai miestas pasiliko autostrados šone. Ko aš čia graudenuosi kaip mažvaikis? Ko bėgu lyg žiurkė, tarsi policija ant kulnų liptų? Ginklas legalus. Yra leidimas. O juk galėjau suleisti Činčios žmones į butą ir - kam ranką, kam koją... Kad žinotų, jog Žilas neturi ką prarasti. Išskyrus tą bjaurią savijautą, kai esi be kaltės kaltas ir pasmerktas.

Priartėdavo pakelės rodyklės, sumirgėdavo raidės, skaičiai ir viskas pradingdavo tamsoje. Ir štai dar viena: 106

"Pravieniškės 7 km". Nepajutau, kaip pristabdžiau ir kryptelėjau vairą. Roveris užlėkė ant tilto ir pasuko Pravieniškių kryptimi. Nežinia iš kur kilo įsitikinimas, kad pamačius kolonijos tvoras daug kas išaiškės. Kas esu aš?

Ar esu laisvas? Ir ką aš darau, po velnių toje laisvėje?

Kur tas siūlų siūlelis, kuris mane išvestų iš mirusiųjų

miesto?

Suskambo mobilusis. Pasistengiau, kad mano balsas skambėtų žvaliai.

v

- Taip, Cinčia.

- Tai kur tu, Žilas? Atvažiavau, šviesa dega, bet belsk nebeldęs. Kur tu varinėji?

- Taip ir maniau, kad atvažiuosi. Aš čia pat, mieste.

Butelį nuperku - ir atgal. Padarysime gramą, apie viską pakalbėsime.

- A, taip, taip, gerai! Greičiau ten sukis, aš laukiu.

Na va, neapsirikau. Čičinskas su saviškiais jau brai

žosi apie duris. Studentas taip nupasakojo situaciją prie sporto salės, kad neliko abejonių, jog tai aš savo gabari-

. . . . . . v

tais užstojau taikinį. Dabar ir Čičinskas turėtų permyžti -

o kas, jei grįšiu ne vienas? Su Antanu ir Sauliumi? Kad sudėliotume visus taškus.

Kai išniro kolonijos tvoros, apšviestos vaiduokliškos prožektorių šviesos, sustabdžiau automobilį ir išlipau. Šū-

dinas vaizdas - toks pirmas įspūdis, bet kuo ilgiau žiūrėjau, nuklysdamas į prisiminimus apie čia praleistus visus septyniolika metų tuo labiau manyje vėrėsi suvokimas, kiek daug pasikeitė man išėjus į laisvę! Iki šiol gyvenęs vien pigių troškimų pasaulyje, pagaliau turėjau tikrą svajonę - būti kartu su Ligita. Kažkada maniau, kad meilė

107

manęs neįveiks, taip ir liksiu jos nepažinęs. Ir dabar nebuvau tikras, jog tai meilė. Bet kodėl tada vos pagalvojus apie Ligitą, mintyse ištarus jos vardą ar prisiminus jos plaukų kvapą, mane sukausto toks nevyriškas jaudulys, o širdį suplazdina niekada nepatirtas jausmas?

Kiek paėjau nuo automobilio, grįžau atgal. Ir visai vaikiškai pagalvojau: jei nemyliu, tai kodėl toji rusvaplaukė man tokia neapsakomai graži?

- Alio, Ligita? Čia aš.

- Arvydai, psiche tu, ar žinai, kuri dabar valanda?

Net ir toks pikčiurniškas mieguistos Ligitos priekaištas sukėlė man neapsakomą džiugesį.

- Miegojai?

- O tu ką manai? Mezgiau tau kojines? Kodėl skambini? Ar kas atsitiko?

- Atsitiko.

- Kas?

- Ką tik supratau, kad man be tavęs šakės.

- Ką?.. Kodėl - šakės? Kliedi kažką...

- Supratau, kad myliu tave.

- Oi, ačiū. Malonu girdėti. Maniau, anksčiau paskambinsi.

- Užsiėmęs buvau, ir dabar esu ne Kaune. Darbas toks. Rytoj paskambinsiu.

- Rytoj aš būsiu pas mamą, bet vakare - namuose.

- Paskambinsiu. Labanakt, Ligita.

Pabaigus kalbėti, netrukus mobilusis vėl atsigavo.

Žvilgtelėjau - Čičinskas. Nerimsta, nekantrauja kuo grei

čiau pažerti krūvas klausimų ir mėgautis, o gal degti iš

įniršio, žiūrėdamas, kaip aš bandysiu išsisukti.

Išjungiau telefoną ir vėl dirstelėjau į aukštas kolonijos tvoras. Gera čia. Apmirusi laiko tėkmė. Tyla, kurios 108

nedrumsčia pavojaus jausmą keliantys garsai. Tarsi stovėtum pasienyje, tiksliau - perėjęs į kitą sienos pusę. Ilga kelionė baigta. Tu namuose.

Vaikštinėjau tuščiu šaligatviu, rūkiau cigaretę po cigaretės. Galvojau apie Ligitą. Jeigu ne ji, šio pamažu auštančio ryto nė kiek neįvertinčiau. Bemat išbraukčiau iš atminties, kaip kad tie du tūkstančiai vyrų, prabudę už kolonijos tvoros, išbraukia iš atminties dar vieną nelaisvės dieną.

Ir kai šaltoje ryto šviesoje išryškėjo kolonijos apybraižos, man jos pasirodė bauginančios ir be galo svetimos. Nuaidėjus gūdžiai zonos sirenai, krūptelėjau. Negeras drebulys nusirito kūnu. Taip būdavo, esu patyręs ne kartą. Kai prabusdavau ir akimirką nesusivokdavau - sapne dar aš ar jau tikrovėj. Didžiumą savo gyvenimo taip ir pragyvenau - krūpčiodamas ir iš to nusijuokdamas, tačiau dabar sirena tokiu geležiniu kauksmu pervėrė mane, nelyg supurtė, kad nutilus jai liko gilus įsitikinimas, jog ji skambėjo man paskutinį kartą.

* * *

Rytmetinės gatvės atrodė švarios, tarsi išblizgintos prieš valandėlę dar tvyrojusio rūko. Kaip įprasta, prieš aštuonias prisistačiau prie Sauliaus namo laiptinės. Netrukus atvairavo Antanas, išlipo, pasisveikinome ir, iki pasirodė Saulius, tylėjome. Dažnai taip būdavo, kai ryto snau-da varžydavo norą kalbėtis, bet tą rytą man pasirodė, kad akiniuotis kiaurai mato ir pro automobilio skardą, įžiūri bagažinėje pūpsančią dėžę su mano manta.

Pasilabinęs, spustelėjęs tvirtą Sauliaus delną, staiga nemaloniai pajutau, kad man nepavyks ramiai sulaukti va-109

karo. Nesutramdysiu tos įtampos, kuri pagavo augti manyje ir kauptis ore. Privalau perspėti Saulių, kad viskas kur kas painiau, nei jam atrodė. Pasakysiu, kad garbė buvo saugoti ne kokį praturtėjusį sukčių, o asmenybę. Argi ne dėl to šįryt ryžausi grįžti į miestą? Kad pasitraukčiau garbingai.

Visureigis pajudėjo, mano roveris nusekė iš paskos.

Privažiavus prie prekybos namų „Deltuva", žvilgtelėjau į

Ligitos langus. Juose degė šviesa. Atsikėlė, turbūt virtuvėje taisosi kavą. Užsimiegojusi ir nesusišukavusi, tokia miela šilta būtybė romiomis žydromis akimis. Manyje sukilo meilumas, koks, ko gero, ištinka truputį įkaušusį vyrą.

Bet „Deltuvos" koridoriai prarijo trapų meilės priepuolį. Tyla tarsi išblaivino, ir Sauliui dingus už kabineto durų, Antanas pažvelgė į mane drumstu žvilgsniu. Nespėjau pagalvoti, ką tai galėtų reikšti, kai iš kabineto vidaus ištrūko:

- Užeikite abu!

Mums įėjus, Saulius paliepė Antanui užrakinti duris, paskui mostelėjo į kėdę:

- S ė s k !

Maniau, eilinis kartas, kai ne ta koja išlipo iš lovos, pastebėjo ką nors peiktino ir tuoj duos velnių, bet Saulius pradėjo kažkaip mįslingai:

- Klausyk, Arvydai, ar tau neatrodo, kad Lietuvoje viskas ne taip?

- Kas - ne taip?

- Viskas! Valdžioje sėdi diletantai, o ne ekonomiką išmanantys žmonės. Gydo ne tas, kuris galėtų išgydyti.

Vaikus gimdo ne tos moterys, kurios geriausiai juos auklėtų. Teisėjai apsimeta, kad nenuraukia apie įstatymus, todėl teisybė ne vargšui... Viskas ne taip! Policija viską žilio no apie banditus, bet nieko nedaro. Visi ne į savo ratus įsėdę, bet džiaugiuosi, kad ir tu iš to paties molio...

- Apie ką tu čia? - įsitempiau visas.

Išgirdau Antano žingsnius. Atsistojo už nugaros ir tyli.

Saulius smogė man veidan įdėmiu žvilgsniu:

- Apie tave, apie ką daugiau! Priglobiau kaip žmogų, o pasirodo - su šiupeliu atėjai, duobę man norėjai iškasti!

Ko ten vakar lakstei apie sporto salę? Strategavai, kaip trotilą po džipu pakišti?

- Visai ne...

- Ką - ne! Žinom, kad tu Čičinsko žmogus, - ūmai įraudo Saulius. - Matėm, kas per klounai vakar pas tave naktį į butą buvo sulindę!., Antanai, paimk iš jo ginklą, tegul valina iš kur atėjęs. Kan-do-nas!

Antanas tapšnodamas apgraibė mano striukę, surado dėklą ir ištraukė pistoletą.

- Viskas ne taip yra, - neskubėjau kilti nuo kėdės.

- Kas ne taip?

- Viskas ne taip, aš paaiškinsiu.

- Ką tu dar nori man aiškinti, ką? - užsiplieskė

Saulius. - Kiek tau Čičinskas sumokėjo? Kiek? Ar tu iš

idėjos?..

Mane nupurtė šuniškas bejėgiškumo drebulys. Turbūt atrodžiau gėdingai ir apgailėtinai. Pričiuptas ir įgrūstas atgal į tą patį šūdą, iš kurio įsivaizdavau pakilęs.

- Tai pasakok, ko tyli?

- Šiąnakt Činčia manęs buvo atvažiavęs, bet aš spėjau, taip sakant, patepti slides. Nebuvau Kaune visą naktį, o jie laukė manęs prie namų. Tiksliau - tykojo. Nes vakar buvo prie sporto salės pastatę žmogų, kuris turėjo paleisti šūvį. O dėl ko, tu manai, Sauliau, aš vakar, kai ėjom į

sporto salę, vos nelipau tau ant galvos?.. Nenorėjau, kad prisitaikytų.

111

- Kas čia do briedas? - susiraukė Saulius, - Koks žmogus? Aikštelė buvo tuščia!

- Snaiperis buvo už tvoros, ten, ant stogo, slėpėsi.

Pastebėjau, kai ėjome į sporto salę. Paskui nuėjau įsitikinti, ar tikrai jis ten buvo, gal pasivaideno.

Taip žodis po žodžio ir išklojau visą nesudėtingą pasikėsinimo istoriją. Atsitiktinumas, lėmęs man atsistoti šalia jo, „Deltuvos" viceprezidento, Čičinskui pasirodė puikiausia proga mano rankomis susidoroti su priešu, bet aš

tam nesiryžau. Tada jis pasiuntė kitą - žmogų su praktika.

Taikėsi šauti iš priešais kontorą stovinčio namo, bet ir vėl kitas atsitiktinumas - tas mano įprotis spoksoti į Ligitos langus pabaidė žudiką. Gal pamanė, kad pastebėjau, norėjo švariai, be rizikos atlikti savo darbą? Na ir po pokalbio su Čičinsku Kalnujuose supratau, kad artimiausiu metu bus dar vienas pasikėsinimas.

Saulius klausėsi, klausėsi ir vis kraipė galvą. Nežinia, abejodamas ar stebėdamasis, kad tiesa visai kitokia.

- Bet juk tada, - prisimerkė jis, - tada, kai važiavome į Lukšius... Buvome dviese. Galėjai tada...

-Negalėjau.

- Kodėl?

- Už ką? Tu man nieko nepadarei.

Saulius tyliai susikeikė ir taip užtrenkė pravirą stal

čių, kad net aplankalai pabiro ant grindų.

- Durdomas kažkoks! Nieko nepadariau! Blyn, netikiu! Va, kalbam, tu pasakoji, lyg ir logiškai dėstai, viskas atitinka, o aš netikiu!

- Gerai, kad netiki. Tavo padėtis tokia - negali niekuo pasikliauti, tik savimi.

- Tai nesunku patikrinti, - prabilo iki šiol tylėjęs Antanas. - Kiek čia truksime pereiti į kitą gatvės pusę, pakil-112

ti į butą ir pažiūrėti - yra orlaidės tinklelyje pradraskyta skylė, ar čia Arvydas taip gražiai fantazuoja.

Saulius minutėlę pamąstė.

- O ką? Visai nebloga mintis. Eime.

Išėjome iš pastato, perėjome į kitą gatvės pusę ir lipdami laiptais tylėjome, lyg būtų buvę sprendžiama kas nors labai svarbaus ir lemiamo. Juk pasakęs Sauliui, kad niekuo negali pasitikėti, tik pats savimi, tarsi pasirašiau nuosprendį. Nepatikimas, vadinasi - viso gero. Bet kodėl tada parūpo įsitikinti, ar tikrai Ligitos bute prie lango tu-pėjo Činčios žmogus su snaiperio šautuvu?

Paskambinau į duris, ir netrukus pasigirdo:

- Kas?..

- Arvydas.

Spynos ilgai žlegėjo, tarsi ne duris, o kokius vartus rakinant, ir joms prasivėrus, išplėčiau akis iš nuostabos: Ligitos veidas - nusigandęs, persikreipęs iš nerimo. Ir nedrąsus džiugesys žvilgsnyje. Bet svarbiausia - jos skruostas, nubrozdintas ir pamėlęs.

- Kas atsitiko, Ligita?

Ji nieko nesakiusi nuėjo į virtuvę. Mačiau, kaip krūptelėjo pečiai. Saulius su Antanu nudrožė į svetainę, o aš

Ligitai pavymui.

Ji atsisėdo susiėmusi už skruosto ir vengdama mano žvilgsnio pratarė:

- Kaip gerai, kad atėjai.

- O kas čia buvo?

- Jis. Kai tu paskambinai, po valandos atvažiavo jis ir dar trys bernai. Sakė, kad tavęs reikia, kad tu turi pasirodyti...

- O kam jį įsileidai? Ir dar naktį! Juk perspėjau, kad tas tipas pavojingas!

1 1 3

- Sakė, kad atnešė buto mokesčių knygutę, kad skuba, kažkur išvažiuoja, todėl ir atidariau duris. O jie keturieše sugriuvo. Nedegė šviesos, patamsyje trynėsi. Zinoj o, kad tu dieną lankeisi pas mane, ir buvo tikri, kad pasirodysi.

- O dėl ko mėlynę užtaisė? Lindo prie tavęs?

- Pasakiau, kad nešdintųsi, ir tada jis man trenkė. Paskui liepė tau skambinti. Paprašyti, kad atvažiuotum pas mane, neva reikia, kad mane kažkur nuvežtum.

- Skambinai?

- Taip, bet tavo telefonas buvo išjungtas. Man buvo baisu. Naktis, jie keturiese, o aš viena. Jie banditai, visi ginkluoti, snukiai tokie šlykštūs... Man baisu, Arvydai.

Bijau, kad tu išeisi, o jie vėl čia pasirodys.

- Niekur aš neisiu.

Norėjosi glostėlti Ligitą, vienu prisilietimu, lyg bū

čiau šventasis, suteikti jai stiprybės, išsklaidyti balsą kaustančią baimę, bet vos ištiesiau ranką, ji skubiai atsigręžė

tiesiog nugara pajutusi tyliai virtuvėn įeinant Saulių, o šiam iš paskos - Antaną.

- Kas jie tokie? - sunerimo.

- Kas mes? Piršliai, kas daugiau, - atsakė Saulius ir žvilgtelėjo į mane: - Tu buvai teisus, tam reikalui šitas butas gera vieta, „Deltuva" kaip ant delno. Zinai to Či

činsko telefoną?..

- Žinau, o ką?

Paskambinsiu. Tegul atvažiuoja, juk yra apie ką pasikalbėti.

Padiktavau numerį, ir Saulius čia pat suspaudė mobiliojo mygtukus, o atsiliepus Čičinskui, kalbėjo trumpai ir aiškiai. Atvažiuok. Jei save laikai vyru, atvažiuok. Pasi-114

šnekėsim. Čičinskui tarsi kąsnis įstrigo burnoj. Bandė kaž-

ką riaumoti, grasinti - Žilas tegul atsarginės galvos pasi-ieškąs, bet Saulius neištvėręs nutraukė:

- Žiūrėk, kad tau pačiam nereikėtų penkto kampo ieškoti. Atvažiuosi, apie viską pasikalbėsime. Lauksiu gatvėje.

Tai buvo pasakyta tokiu ramiu tonu, kad aš nejučiomis susigėdau dėl savo vakarykščių baimių. Saulius pasidomėjo, ar smarkiai kliuvo Ligitai. Pajuokavo, kad tikra neteisybė šiam pasauly. Kažkodėl pirma nukenčia moterys, ir kas svarbiausia - žvilgtelėjęs į mane pridūrė - mylimos moterys.

- Nieko, - apžiūrėjęs sumuštą skruostą, nelyg guodė, nelyg juokavo jis, - iki vestuvių užgis. Tai ką, - sugavo mano akis, - eimė, palauksime jų? Antanai, grąžink Arvydui čezetą.

Antaną nežinia ko išmušė prakaitas. Nudūręs akis grąžino ginklą. Tarsi koks apmaudas iškreipė jo lūpas, bet nieko nesakė. Ligita visa tai stebėjo kone prasižiojusi, pamiršusi, kad jos veidą bjauroja negraži mėlynė.

- Arvydai, tik būk atsargus! Kai man... na... netyčia išsprūdo, kad tu apžiūrėjai tą skylę orlaidėje, jie pasakė, kad tau galas.

- Nebijok, nieko jam neatsitiks, - užgarantavo Saulius, ir mes išėjome.

Niekuomet nemaniau, kad ginklo plienas gali šildyti.

Grąžino, vadinas, pasitiki. Žingsnis iš tamsios gyvenimo pusės į šviesesnę. Juk iki šiol labiausiai pasitikėjimą kel-davau tik tiems, kurie galėjo pasiūlyti nešvarų reikalą. Ir mums bevaikštinėjant gatvėje, belaukiant Čičinsko su jo žmonėmis, pajutau savyje sruvenant palaimingą lengvumą, tarsi mano gyslomis būtų pradėjęs tekėti šviežias kraujas.

115

Laikas bėgo, bet nei Čičinsko džipas, nei jį lydintis eskortas nesirodė. Užtat pasirodydavo vienas kitas Sauliaus interesantas. Visiems paaiškindavo, kad labai užsi

ėmęs, o tiems, kuriuos laikė savo draugais, pridurdavo: banditai turi atvažiuoti. Ir po pusvalandžio sulaukėme ma

šinų kavalkados: atletiškai sudėti vyrai lipo iš automobilių, pasiryžę stovėti ir laukti kad ir viso Kauno banditų

antplūdžio, bet Saulius, dėkodamas ir prašydamas nesikišti, susodino juos atgal į mašinas. Tai ne karas, kartojo jis, o paprastas darbinis pokalbis, nereikia sureikšminti tų

banditų.

- Ir tu, Arvydai, eik pas savo Ligitą, - tarė man. -

Neatvažiuos jie. Bijo. Tariasi, ką dabar daryti, bet nieko nesugalvoja. Pulti norėtų, bet bijo. Visada taip - norai didesni už galimybes.

Vos perėjau gatvę, pasivijo šūksnis:

- Bet rytoj nevėluok! Kaip visada - be penkiolikos aštuonios prie mano namų.

Užlipau laiptais, ir nereikėjo nė skambučio paspausti -

durys atsivėrė, Ligita puolė man ant kaklo.

- Tu grįžai, grįžai! - apipylė mane bučiniais. - Aš

taip bijau dėl tavęs, taip bijau!

Tokia scena mane sujaudino. Visai ne dėl to, kad Ligita pakibo man ant kaklo ir vos ne su ašaromis išbučiavo, tarsi gyvam sugrįžus iš žiauraus mūšio. Visai ne dėl to. Ji prisiglaudė prie manęs. Stipriai stipriai, visu kūnu. Žinote, tie visi moteriški iškilumai: standžios krūtys ir aštrus, pa-v

pilve rėžiantis klubų kaulas... Šmėkštelėjo mintis - išrengsiu. Tiesiog čia, prieškambaryje, paliksiu nuogą. Ta

čiau geidulys apmažo netikėtai, kaip ir atsirado. Ir vėliau, jau sėdėdamas virtuvėje, stebėdamas, kaip viryklės lieps-116

nos laižo arbatinio šonus, pagalvojau: jofana, nuo kada turiu bijoti geismo? Argi ne jo palydėti kiekvienas iš mūsų ateiname į šį nuodėmingą pasaulį? Nuodėmingą ir labai nykų. Taip, nykų. Kas man gali paaiškinti, kodėl aš

Ligitos nesutikau anksčiau? Prieš dvidešimt metų?.. Kai kalėjimai tiktai sapnavosi. Kodėl tada jinai nepaėmė manęs į savo nelaisvę? Neužrakino tvirtomis spynomis, kurių nebūtų atrakinusios jokios kitos pagundos, o tik pagunda būti šalia ir mėgautis įspūdžiu, kurį suteikia nuogas, glamonėms atsidavęs moters kūnas.

- Kas tau, Arvydai? - staiga išgirdau.

- O kas yra?

- Liūdnas toks, akyse ašaros.

- Apie tave galvoju, Ligita. Apie tave.

- Ką galvoji?

Ji atsisėdo man ant kelių, rankomis apsivijo kaklą. Žinojo, kad yra atgręžusi sveikąją, be jokio įbrėžimo veido pusę, todėl nebijojo šypsotis.

Koks tyras žvilgsnis, dingtelėjo. Primerkia akis, lieka siaurutis ruoželis, spinduliuojantis švelniu prielankumu.

Kada aš tai patyriau, kada?.. Neturiu atsakymo. Vien širdis smarkiau suplakė. Per paskutines dienas, per tuos metus, praleistus nelaisvėje, susikaupęs negerumas visas susigėrė į mažą širdies plotelį, kaip vanduo susigeria į

smėlį.

- Tu verki.

y

- Žilius niekada neverkia.

- Tai ko?..

- Man gera su tavimi.

O jinai:

- Neįsivaizduoju, kad tau gali būti gera su manimi.

117

* * *

Stojo permainų metas.

Kaskart ryte prabudus manęs laukdavo mažas stebuklas - šalia gulinti Ligita. Iš pirmo žvilgsnio atrodydavo kaip dievų, kuriais netikėjau, pasiųsta būtybė saugoti mano ramų miegą. Pabučiuodavau jos glotnų kaip marmuras petį, ir ji pramerkdavo akis, kurių žydrumo nenustelbdavo ryto prieblanda. Tarsi susidomėjusi sužiurdavo įmanė, kol neišlaikiusi šyptelėdavo, o mano širdis kaipmat prisipildydavo begalinio gerumo.

Ar iš tiesų šita moteris, skleidžianti malonią kūno šilumą, priklauso man? Ir nors Ligita kuo švelniausiai šnibždėdavo, kad myli mane, sunkiai tuo tikėjau: tokia jinai graži, man - per graži buvo.

Stengdavausi pirmas atsirasti virtuvėje, užkaisti virdulį ir išvirti kavos, bet jinai kaipmat atšlepsėdavo dar kvepianti šiltais patalais ir nudžiūvusiu prakaitu - tuo ypatingu aromatu, kokiu kvepia mylimos moterys.

- Pasistenk grįžti, kol dar nesutemę, - išlydėdama sakydavo.

Suprantamas jos nerimas. Prie laiptinės degdavo šviesa, bet už keliolikos metrų iškildavo aklinos tamsos siena - čia v

galėjo lūkuriuoti kas nors iš Činčios žmonių, tykoti, kol atsuksiu nugarą. Todėl vos sutemus Ligita sukiodavosi apie langus, o man grįžus pasakodavo, ką įtartinesnio pastebėjusi. Argi ji ne juokinga? Argi tai ne įrodymas, kad jinai mane myli?

Tiesa, nesėdėdavo jinai dienų dienas viena tarp keturių sienų. Užbėgdavo kokia draugė, o išnykus mėlynėms ant skruostų, išsiruošdavo aplankyti mamos ar šiaip vaikštinėdavo po prabangias parduotuves. Visas savo santaupas 118

patikėjau jai ir matydamas, kaip spinta pilnėja nuo įvairiausių skudurų, nesakydavau nė žodžio. Kad tik ji būtų

laiminga. Su manimi. Tegu ir toliau užeidinėja į visokius grožio salonus, taško pinigus apdarams ir kosmetikai. Jau

čiau pasididžiavimą, tarytum mano paties pirštai būtų nulipdę visą jos grožį.

Vis dėlto kartais pilve lyg kokia dvesianti gyvatė susirangydavo. Tai dėl Profesoriaus. Sėdi uždarytas, laukia teismo, o jo motina - mano įsikišimo, kad bausmė nebūtų

per žiauri. O ką aš? Nenorėjau apie tai nė galvoti. Man terūpėjo Ligitos savijauta. Ciniška? Galbūt. Bet argi kada nors buvo kitaip?

Iš kažkelintų lūpų atsigirdo Čičinsko priekaištai: perbėgo ta žila žiurkė, išdavė kolektyvą, ant svetimo pimpalo nori į rojų nujoti. Saulius juokėsi, o aš visai rimtai pareis-kiau, kad Čičinskas man ne autoritetas, todėl gali dėlioti žodžius kaip tik nori. Vėliau, blaiviai pasvarstęs, supratau, kad Cinčia niršta iš bejėgiškumo. Matyt, nuspręsta mane, kaip nelabai svarbią figūrą Raklevičiaus „žaidimuose", palikti ramybėje, todėl Čičinskas garsiai, nesisaugo-damas nereikalingų apkalbų bei prognozių, keikia mane.

Bet įtampa nenyko. Važiuoji Kauno gatvėmis, ir, regis, namai, ir tie nedraugingai dėbčioja vienas į kitą. Niekam nebuvo paslaptis, kuri gauja kokį Kauno rajoną kontroliuoja. Policija ragino rašyti pareiškimus, bet regėdami, kaip reketininkai vienas po kito išsisuka nė teismo nesulaukę, aktyvesni duoklių nenorintys mokėti verslininkai tyliai savo firmas perkeldavo į Vilnių, kad tik toliau nuo siautėjančių banditų. Tuo tarpu Saulius, progai pasitaikius, vis pabrėždavo, kad jam Kaune patinka ir kad niekur nesiruošia iš jo bėgti. Tačiau Kaunas per mažas miestas, kad jame išvengtum susitikimo su nepageidaujamais žmonėmis.

119

v

Kartą degalinėje išvydome Čičinsko visureigį. Jis pats sėdėjo prie vairo, o Marfuka trynėsi prie mašinos galo, laukdamas, kol sutekės į baką kuras. Galėjome skrieti ir nuskrieti, bet Saulius, kaip man pasirodė, tyčia privažiavo prie gretimos kolonėlės. Čičinsko sėdėjimas džipe ūmai pasidarė panašus į bailų tūnojimą. Iš pradžių apsimetė, kad nepastebi. Kinksojo galvą nukoręs, o Marfuka nuoširdžiai išvertė akis, išvydęs mane, išlipantį iš savo automobilio. Antanas atsuko bako kamštį, o aš, prisipažinsiu, stengiausi nesusidurti su Čičinsko žvilgsniu, tarsi jame būtų

slypėjusi visa mano praeitis, nuo kurios niekur nepabėgsi.

Vengiau tokio susidūrimo, bijojau ir spėti, kuo jis galėtų

pasibaigti, bet Saulius tarsi linksminosi matydamas, koks apsimestinai rūstus Čičinskas ropščiasi iš savo džipo.

- O, konkuruojanti firma! - pakiliai sušneko jis. -

Šešėlinio pasaulio veikėjai dienos šviesoje!

Čičinskas žvilgtelėjo iš padilbų:

- Kas tau yra? Kas nepatinka?

- Ateis laikas, ir tokiems kaip tu prokurorai viską išaiškins.

- Pavargs aiškinti.

- Todėl ir sodina, kad nereikėtų daug aiškinti. Pačiam leidžia apmąstyti klaidas.

- O tie, kas daro klaidas, kitaip sumoka.

Pašalinei ausiai būtų lyg ir nekalta^ pokalbis, bet iš

tikro nusakantis visą padėties grėsmingumą.

- Ir toliau grasini? - neatlyžo Saulius. - Manai, įbauginsi? Na na, bandyk laimę.

- Lyg nežinotum tvarkos, - staiga taikiu balsu tarė

Čičinskas. - Geriau nelįsk ten, kur viskas nuspręsta.

- O kas čia Kaune taip viską sprendžia? Pasakyk adresą, užsiregistruosiu į priėmimą.

- Šeimos viską sprendžia, neapsimesk durneliu.

120

- Šeimos! - šypsojosi Saulius. - Man tos pasakos nelenda. Negi jūs esat trečiaklasių proto, kad nesuprantat, jog nežaisiu pagal jūsų taisykles?

- Tai ne žaidimas, burbtelėjo Čičinskas, - bet ką gi -

tavo reikalas, aš nieko nesprendžiu.

Prieš įlipdamas į džipą jis padėrusiomis akimis nuvėrė mane. Nieko kito, išskyrus panieką, tame žvilgsnyje ne-

įskaičiau.

v

- Taviškiai, - išgirdau sakant Saulių, kai Čičinskas išburzgė iš degalinės. - Įdomu, ką dabar jie rezga? Po teisybei man atsibodo tos ramios naktys. Ką jie rezga, kaip manai, Arvydai?

Patraukiau pečiais. Cinčia vadovauja „torpedoms", o pagrindinis Žaliakalnio gaujos strategas - Raklevičius, kurį menkai pažinojau.

- Kaip ten bebūtų, Arvydai, abu esame nepopuliarūs tarp Šeimų, - toliau ironizavo Saulius, o Antanas pridūrė:

- Populiarūs - nepopuliarūs, bet reikia saugotis. Sutemus geriau niekur nesipaišyti.

- Tiesą sakai, - daug negalvojęs sutiko Saulius. -

Teks kuriam laikui pamiršti sporto salę ir visokius susitikimus restoranuose.

Nebloga naujiena. Ligita nudžiugs. Šeštą vakaro jau būsiu namie. Namai! Kaip neįprastai, kaip gražiai skamba! Tarsi laiminga pasakos pabaiga. O ką? Ir šita permaina tik į gera, negaliu skųstis likimu, būtų nuodėmė jį

keiksnoti.

s{£ % sf:

Sauliaus tėvas mirė netikėtai. Sklido kalbos, kad jis gavęs laišką, parašytą kažkokio žydšaudžio, kuriam lais-121

vės vėjai priminė senas sąskaitas. Laiške buvę vien grasinimai. Jie taip paveikę Kostą Gliką, kad širdis neatlaikė.

Infarktas, ir nebėr žmogaus. Tyliai užgeso. Galbūt su mintimi, kad Istorijos ratas, girgždėdamas naujos ideologijos suteptais vyriais, ėmė suktis atgal, į kitokius laikus, kur v

žodžiai „Darbas", „Žmogus", „Mokslas" bus sumenkinti iki mizerio. Kita sistema. Turtingųjų. Melas vadinamas v v

„Politika". Žmogus tampa Žmogumi, kai artėja rinkimai.

Ekonomika sugriauta. Bedarbių armija didėja. Kaip ne-

žmonės meilija pašalpų, vėl iš naujo pajutę duonos ir vandens skonį. Vėl viskas iš naujo.

Tokios mintys mane užplūdo besisukiojant lauke prie laidotuvių namų. Ant laiptų stoviniavo grupelė vienplaukių vyrų. Kas rūkė, kas klausėsi dviejų pagyvenusių šnekos.

- Taigi, taip geri žmonės ir išmiršta. Mažai tokių kaip Kostas buvo, mažai...

- Žinoma. Kolūkyje pavyzdinė tvarka buvo.

- Ką tas kolūkis. Žmones gerbė, už gyvulius, kaip dabar, nelaikė. Sit mano marti dirba tokiame mėsos ceche netoli Garliavos. Po dešimt, po dvylika valandų vargsta, o gauna minimumą. Kaip vagis po raktu laiko, net į tualetą su apsauga lydi. ''

- O tai ką profsąjunga sako?

- Kokia profsąjunga! Pasiskųsi - lėksi iš darbo, kur, žmogau, pasidėsi? O prie Gliko, sakyk nesakęs, tvarka buvo. Nori užsidirbti? Dirbk, negirtuokliauk - ir užsidirbsi.

Pamenu, kartą kelių inspektoriai vienam kolūkio vairuotojui teises atėmė, kam greitį viršijo. Tai Kostui užteko paskambinti: jūs ką, žmogui dirbti reikia, o jūs šokinėjate iš krūmų... Atvežė. Jau kitą dieną iš pat ryto patys inspektoriai teises atvežė.

122

- Tas tai taip. Už darbštų, sąžiningą žmogų mūru stodavo. Kolūkis, o gražiausius namus žmonės išsistatė. Ogi dabar kaip?..

- Eik eik, geriau neklausk.

Pastebėjau pasieniu atslenkant Antaną. Jis kažko įtariai apsidairė ir nežymiai mostelėjo man,! kviesdamas prieiti.

- Miegi tu, ar ką? - tarstelėjo - Reikia mašiną perstatyti. Į kitą vietą. Arčiau pastato.

- O kodėl?

- Kažkas stebi nuo kalno. Nueik prie džipo, žvilgtelk, ten ant kalno, kur žemi krūmai, pamatysi, stovi du kiparisai. Gal, sakau, ir snaiperis kur netoliese? Tik atsargiai, kad nesuprastų, jog pastebėjai.

Prisidegiau cigaretę ir nužingsniavau prie visureigio.

Jis stovėjo tiesiai priešais laidojimo namus, už kurių buvo status skardis, apžėlęs krūmokšniais, žiemos metu perregimais kaip rėtis. Buvo apsiniaukę, baltavo sniego lopai, ir ten, kur krūmokšnių siena buvo išretėjusi, pačios kalvos viršūnėje - tikrai - išvydau dvi figūras. Iškart atpažinau tvirtą Činčios stotą ir šalia kiek smulkesnio sudėjimo -

Marfuka. Stovi ir spokso. Aikštelė pilna automobilių, žmonės vis tebeplūsta, tuoj karstą išneš, o nuo kalvos vir

šaus gerai matyti takas į laidotuvių namus, kiekvieną, juo einantį, ir be žiūronų atpažinsi.

- Na kaip? - paklausė Antanas man sugrįžus. - Matei?

- Taip. Čičinskas ir jo vairuotojas, Marfuka zonoje vadindavome. Nieko rimto. Stebi, kas atvažiuos į laidotuves. Patogi proga išsiaiškinti Sauliaus ryšius.

- Manai, kad krūmuose netupi koks šaulys?

- Tada jie nosies čia nekištų

123

Antanas linktelėjo pritardamas. Bet džipą pervarė į kitą vietą, ten, kur žvilgsniams nuo kalno jis buvo nepasiekiamas.

Kai juodas katafalkas pajudėjo nuo laidotuvių namų, o paskui jį nusidriekė automobilių kolona, Činčios ir Marfukos - kaip nebūta.

Priešais pušyno apsuptas kapines laidotuvininkai susirikiavo į procesiją. Priekyje jos stovinti mergaičiukė laikė velionio portretą, perrištą juodu kaspinu. Iš juodžiausių

atminties gelmių ištrūko matyta! Kur visa tai matyta?

Na taip, toji diena, kai, lenkiant laidotuvių procesiją, v

Cinčia paliepė žvilgtelti atgal, į mergaitę ant šaligatvio. Ji taip pat laikė portretą. To gydytojo, kurį pirmomis dienomis laisvėje buvau apsiėmęs nužudyti, bet tokia našta pa-v

sirodė ne mano pečiams. Užtat Čičinskas netrypčiojo. Ištaisė, kaip jis kad sakė, mano klaidą.

O dėl Sauliaus tarsi dvejotų. Keista. Persigalvojo?

v

Vargu. Jei „Deltuvos" viceprezidentas nerūpėtų, Čičinsko ant kalno nė kvapo nebūtų buvę.

Visai netyčia mano ir mergaitės žvilgsniai susitiko.

Kažkur viduje pajutau baisų silpnumą. Jei dar nors kelias sekundes čia pasiliksiu, virsiu tarsi kokia griuvėsių krūva.

- Arvydai, tu kur? - paklausė Antanas.

- Apeisiu kapines. Gali kas nors miške būti.

- A, taip, patikrink.

Pasukau pušyno link. Žengiau netvirtu žingsniu, bet man pasirodė, kad bėgte nubėgau nuo tos mergaitės su portretu rankose.

# # #

Saugos tarnybos pagrindą sudarė vaikinai iš „Tauro"

sporto klubo, kurį kadaise lankė ir pats Saulius Kovaldas.

124

Keli restoranai ir privačios kontoros, pora prekybinių firmų ir vienas viešbutis pasirašė apsaugos sutartis. Atrodytų, visai nebloga pradžia, bet policijai tokia lyg iš po že^

mių išdygusi tarnyba tartum ašaka skersai gerklės stojo.

Salia atletiško „Tauro" apsauginio eilinis policininkas atrodydavo laibas kaip fikusas, tačiau ir ne vien išoriškas įspūdis gadino policijai nervus. Privačios saugos tarnybos atsiradimas tarsi menkino Kauno policijos autoritetą. Vilniuje, tiesa, jau veikė panašios tarnybos, kurioms vadovavo žmonės, turintys nemažą patirtį vidaus reikalų sistemoje. Bendrovės „Deltuva" prezidentas - irgi žmogus, dirbęs teisėtvarkos struktūrose, tinkantis saugos tarnybos vadovo pareigoms. Bet Kauno policijos viršūnės būgštavo, kad naujieji konkurentai kibs į darbą iš peties ir suardys nusistovėjusią tvarką. Juk niekammebuvo paslaptis, jog aukšti pareigūnai vilko dantimis atsiplėšdavo savo kąsnį iš gaujų

„obščiakų", už tai palikdami grupuotėms veiklos laisvę, taigi ar ne galvos skausmas toji saugos tarnyba? Leis išsikeroti - netruks ir pačios policijos saugomus objektus paveržti, ir ką tada? Ziurėk, teks naikinti etatus, ims braškėti kėdės. Todėl verdiktas buvo aiškus - trukdyti, visais įmanomais būdais paraližuoti „Tauro" veiklą. Banditai irgi nesnaudė. Nepatingėjo perlėkti verslininkus ir perspėti: susidėsite su ta Komjaunuolio firma - rimtų bėdų turėsite.

„Tauro" globos nesikratė tik tie verslininkai, kurie gerai pažinojo Saulių Kovaldą, o kiti kreivai žiūrėjo. Kokia saugos tarnyba? „Tauro"?.. Negirdėjom apie tokią. Žinom, kaip Kaune būna: pašnekėti kiekvienas mandras, o atva

žiuos banditai - visi ir išsilakstysite. Ir diplomatiškai išsisukinėdavo: prašydavo leisti pagalvoti, bet vėliau nebeskambindavo. Užmiršdavo. Arba negudraudami žvelgdavo į mus kaip į nuosavus duobkasius ir būdavo atviri: 125

- Ponas Kovaldai, aš suprantu, bet jūs supraskite ir mane, - slopiu balsu, palydimu sunkių atodūsių, tarsi dusdamas iš baimės, kalbėjo vienos automobiliais prekiaujančios bendrovės direktorius, - Nežinote Raklevičiaus.

Nedovanos. Niekada. Veš į mišką, sulaužys kaulus arba visą mano kontorą vieną naktį į orą pakels. Toks jo darbo su verslininkais metodas - bauginti, įbauginti juos. Ne.

Raklevičius taip lengvai nesitrauks. Nieko man nereikia.

Be to, buvo ir kita priežastis, dėl kurios verslininkai nenoriai leisdavosi į kalbas. Kiekviena firma turėjo savų

paslapčių, dažna bandydavo ir kontrabanda verstis, slėpdavo mokesčius ir tokią veiklą kaip išmanydami maskuodavo, o čia - svetimi žmonės, kuriems vadovauja buvęs policijos pareigūnas. Užtikrins saugumą, bet privers gerbti ir įstatymą.

- Mes pavėlavome,- kalbėdavo Saulius. - Smarkiai pavėlavome. Vieni biznieriai įgąsdinti, kiti ranka rankon varo su banditais. Negi nemato, kokius namus statosi policininkai, kokiomis mašinomis važinėjasi, todėl žiūri į

mus kaip į paskutinius barabanus. Na nieko, užspaus -

patys ateis apsaugos prašytis.

Antanui buvo mažiau neaiškumų:

- Vardo neturime, štai visa problema. Atrodome kaip kokie saviveiklininkai.

Bet visai kitaip „Tauro" saugos tarnybą nušvietė spauda.

Tą rytą kaip niekada nebuvo nė vieno kliento.

Nuobodžiavome.

Antanas ramstydamas sienas šnarino naujus laikraš

čius. Visų pirma, kaip paprastai, peržvelgė kriminalinių

puslapių antraštes. Jų rėksmingumas tarsi neleisdavo užmigti budrumui. Kartais ir man paskaitydavo kokį straipsnį apie žmogžudystę. Vėliau iki smulkmenų išnarstydavo 126

nusikaltimo aplinkybes, ir sukurdavome keletą versijų, kodėl taip atsitiko.

Viename iš Panevėžio viešbučių sprogo liftas, kuriuo kilo pora veikėjų, priskiriamų kažkokiai nusikalstamai grupuotei. Gerai, kad trosai atlaikė, liftas nenugarmėjo į

šachtos dugną. Arba - ėjo žmogus pasiimti laikraščių į

pašto dėžutę, o joje kažkas įmontavęs plastikinį sprogmenį. Atrakinus dėžutę, nugriaudėjo sprogimas. Išradinga, nieko neprikiši. Tačiau tokie pasikėsinimai tik apmaitoda-vo žmogų. Pora mėnesių - žiūrėk, ir vėl ant kojų, dairosi į

šalis, kam čia jis gyventi neduoda.

Tiesa, tąryt Antanas nieko panašaus nerado. Buitinės žmogžudystės ir vienas kitas stambus apiplėšimas. Bet atsivertęs kitą laikraščio puslapį, šoko karštligiškai skaityti, ką aptikęs. Kad tos eilutės, kuriomis šmirinėja jo akys už

akinių stiklų, kelia begalinę nuostabą, buvo galima spręsti iš pražiotos burnos. Po minutėlės Antanas grikštelėjo dantimis ir apmaudžiai susikeikė.

- Kas yra?

Užuot ką paaiškinęs, atkišo man ties straipsniu perlenktą laikraštį.

Interviu su kažkokiu mašinvagiu. Pradžioje žurnalisto pagyros, kad jam pavyko prakalbinti automobilių nuvarymu užsiimantį tipelį, kurio vardas straipsnyje, suprantama, pakeistas. Toliau buvo dėstomi vagystės mastai. Kas antras Kaune pavogtas automobilis - Žaliakalnio gaujos darbas, kuriai vadovauja S.K., kriminaliniuose sluoksniuose pagarsėjęs Komjaunuolio pravarde.

Tada ir aš susikeikiau.

- Kaip tau patinka, ką? - lyg kažko išsigandęs pratarė

Antanas. - Tyliai gražiai lipdo iš Sauliaus banditą. Kam tai naudinga, kam?

127

Saulius paliepė mums sėstis ir ilgai skaitė straipsnį.

Pradžioje su šypsena, bet kai perskaitė antrą kartą, palingavo galvą:

- Na nieko sau! Visai įtikinamai! Būčiau paprastas skaitytojas - patikėčiau šituo mėšlu. Gerai, kad mano nuotraukos dar neįdėjo.

Antanas kaipmat ėmė įtikinėti, kad visa tai sugalvojęs Raklevičius. Tam, kad ateityje bet koks susidūrimas atrodytų kaip dviejų grupuočių santykių aiškinimasis. Patogu veikti po tokia priedanga. Reikia dar džiaugtis, kad koks verslininkas nepriskiedė, jog saugos firma jį reketuoja.

Bet Saulius nematė ko džiaugtis. Paskambino advo-v

katui, ir po valandėlės šis prisistatė į „Deltuvą". Žilstelėjęs, pagyvenęs, Stasys Martinkus, kaip ir dera savo luomo atstovui, po ilgu lietpalčiu vilkėjo kostiumą, o rankoje laikė lagaminėlį, iš kurio nieko nelaukęs išsitraukė civilinį

kodekso tomelį, bet pirma išklausė Sauliaus emocijos protrūkio:

- Ką jie sau galvoja, tie žurnalistai! Kokia gauja?

Apie ką jie čia rašo? Į teismą barabanus. Tegul viską teisme paaiškina.

Advokatas Martinkus jau pakeliui į „Deltuvą" buvo perskaitęs straipsnį ir permalęs per savo teisinės logikos mėsmalę, todėl negailestingai kirto:

- Už ką į teismą? Už melą? Nieko neišeis, pralošime, Sauliau.

- Pralošime? O tai kokiai gaujai aš vadovauju?

- Tavo pavardės juk nėra.

- Bet inicialai atitinka! Ir pravardė nurodyta - Komjaunuolis.

- O kokį dokumentą, leisk paklausti, pateiksi teismui, kad kain tik tave ir vadina Komjaunuoliu? Aha!.. Nieko 128

nebus. Net visą vardą ir pavardę nurodydami galų gale žurnalistai visada prisidengia civilinio kodekso straipsnio formuluote, kuri nuo sovietmečio nėra keista, ir visi laikraštininkai tiesiog piestu stoja, kad jos nekeistų.

- Kokia formuluote?

- Kokia, kokia... Paprasta. Už žinomai melagingų žinių platinimą. Įsiklausyk - už žinomai. Tai va, žurnalistui pakanka pasakyti, jog jis nežinojęs, kad šita medžiaga yra melaginga, ir jis jau išsuktas nuo atsakomybės. Todėl nepatariu bylinėtis su žurnalistais. Pralaimėsi, o paskui menkiausia proga jie tave bombarduos straipsniais.

- Bet pažiūrėkit! - Saulius kišo advokatui laikraštį. -

Juk pažeista pagrindinė žurnalistikos taisyklė išklausyti abi puses.

- Pažeista, sutinku, na ir kas? Tai žurnalistinės etikos pažeidimas. Geriausiu atveju savi apsvarstys, bet, kaip sakoma, varnas varnui akies nekerta.

- Tai ką daiyti?

Šitas klausimas tarsi pakibo ore. Nutylėsi - lyg ir pritarsi išgalvoto mašinvagio sapalionėms. Bet bandymas teisme įrodinėti savo tiesą pasmerktas pralaimėti, o savas pergales žiniasklaida moka nušviesti.

Vėliau, jau geriant arbatą, Martinkus mįslingai tarstelėjo, kad Kostui Glikui mirus Saulius tapo kur kas labiau pažeidžiamas. Žiniasklaida bet kam nugarkaulį perlauš.

- Svarbu užsipulti, - kalbėjo advokatas, - o po to nori nenori nusidriekia paskalų šleifas: et, neaiškus kažkoks.

Rašė... Gerai nepamenu, ką rašė: lyg pats vogė, lyg iš jo kažkas kažką pavogė. Daug kas žino, kad Kostas tau paliko savo santaupas, todėl daraisi svarbi figūra jų žaidimuose.

- Kas tie - jie?

Advokato veidas įgavo išmintingo žmogaus bruožų.

- Jei Kostas nespėjo tavęs supažindinti su vienu veikėju, aš suvesiu. Gal tada tau šis tas paaiškės.

* * ^

Ligita krestelėjo savo gražią galvą. Auksiniai auskarai suvirpo tarsi smulkūs vandens lašeliai. Ji nusigręžė į

langą. Tarp pirštų smilko cigaretė. Ant virtuvės stalo išvydau laikraštį. O ji stovėjo it prikepusi prie lango, už kurio buvo matyti, kaip stambiais dribsniais sninga, ir vis pūtė į

šalį retus dūmų debesėlius, tarsi vydama iš savęs susikaupusį įniršį.

įjungiau dujinę viryklę, o ji neatsisukdama:

- Skaitei?

- Skaičiau, na ir kas?

- Gražu! Labai gražu! - visa suvirpėjo. - Banditą saugai, labai gražu. Kaip aš žmonėms į akis pažiūrėsiu?

- Nenusišnekėk. Lyg žmonėms labai rūpėtų, kur aš

dirbu. Nesąmones tame straipsnyje rašo. Grynas nesąmones. Kažkoks apsišaukėlis vagis pila pamazgas ant Sauliaus, ir viskas.

- Nori pasakyti - meluoja?

- Žinoma.

Mūsų akys trumpam susitiko: Ligitos žvilgsnis buvo piktas. Nuslinko prie kriauklės, po čiaupu pakišo teberūkstančią cigaretę, įmetė į šiukšlių dėžę ir, nervingai atsidususi, nustūmė mane nuo viryklės, sakydama, kad tuoj paruoš vakarienę. Aiškiai įsiūčio apimta trankė šaldytuvo dureles, žvangino stalčius, džeržgino lėkštes. Vengė

mano akių.

Nejaugijįitas straipsnis ją taip paveikė? Tiki, kad mano darbdavys sėdėdamas kabinete dalija nurodymus, kur kokį automobilį pavogti, derasi dėl išpirkos?

130

- Blogai jautiesi, Ligita? Gal geriau prigulk, raminamųjų išgerk, o aš nuvažiuosiu gėlių nupirksiu. Matau, kitaip išprotėsi dėl kažkokio sušikto straipsnio.

Ji padėjo ant stalo garuojančią sriubos lėkštę, pastūmė arčiau duoninę ir vėl nusisuko į langą. Man norėjosi juoktis, šaipytis ar kaip nors kitaip sudaužyti tą slogią tylą. Darėsi pikta prisiminus, kaip, ne kartą atėjus į svečius kokiai draugei, tarp visų plepalų atsirasdavo vietos ir kriminalinėms Kauno naujienoms. Su maloniu šiurpu aptarinėdavo viską, ką tik girdėjusios. Kaip vieną mafiozą prie laiptinės užklupo šūvis, o kito automobilis į orą pakilo.

Čiauškėjo lyg papūgos, pagautos įkvėpimo, tarytum aptarinėdamos patikusį filmą ar romaną, taigi dabar štai Ligita ir bijo, ką pagalvos kiti, tokią rašliavą paskaitę.

- Man dėl tavęs, Arvydai, neramu, - atsklido jos šnabždesys. - Juk žinai, esi sėdėjęs, ir vos kas, tu vėl va

žiuosi į kalėjimą. Jei nemylėčiau tavęs, gal būtų kitaip...

Paskutinius žodžius užsmaugė sukilęs graudulys, ir jinai nutilo. Vos pastebimai sukrūpčiojo pečiai, vėl į palubę pakilč blyškus cigaretės dūmas.

Vis tebesnigo. Sniegas lipdė didelį virtuvės lango stiklą.

- Aš myliu tave, supranti?

- Jei myli, privalai tikėti manimi, o ne laikraščiais.

- O tu turi klausyti manęs.

- Aš ir klausau.

Stumtelėjo taburetę šalia manosios, atsisėdo ir tarsi susikaupė. Paskui prisiglaudė skruostu prie mano delno, privertė įdėmiai pažvelgti jai į akis - jose pleveno toks švelnumas ir sielvartas, kad nejučiomis toptelėjo mintis, jog atsitiko kažkas neatitaisomo.

131

- Arvydai... Arvydai... Maldauju, mesk tą darbą. Susirasi kitą, kaip visi žmonės. Nuojauta sako, kad viskas blogai baigsis. Pasitrauk, kol nevėlu. Visi imasi verslo, ką nors savo daro, daryk ir tu ką nors savo. Aš noriu ramiai. .. su tavimi gyventi. Nusibodo vis nerimauti ir bijoti, pavargau.

- Tai neįmanoma, Ligita.

- Kodėl?

- Neįmanoma, ir viskas!

Ji atšlijo nuo manęs ir įsižeidusi išdrožė iš virtuvės.

Ką aš jai galėjau paaiškinti? Kad mūsų gyvenimas ramus tol, kol laikausi arčiau Sauliaus? Kad esu nusistatęs pasaulį vertinti savo akimis ir apie žmogų spręsti ne iš

laikraščių antraščių, o iš jo darbų? Beprasmiška polemika.

Ji juk tiktai moteris, mėgstanti gražius daiktus, ir ant manęs kaip ant daikto bando uždėti savo nuosavybės antspaudą. Meilę visada lydi nekantra. Visiems įsimylėjusiems taip atsitinka. Užuot padrąsinę vienas kitą laikytis savo ambicijų, jie ima trokšti ramybės.

Ligita vengia įsigilinti į tikrovę. Ji paviršutiniškai supranta, kas yra garbingas žmogus. Aš ir troškau toks būti.

Elgtis tiktai šitaip dėl to, kad kitaip ir negaliu. Bet kaip tokį troškimą jai paaiškinti?

Priminti Profesorių?

Nugara perbėgo šiurpulys, lyg sniego kąsniams palietus nugarkaulį.

Degtinė pasirodė stiproka kaip spiritas. Atpratau.

Apie ką aš čia? A, taip, Profesorius... Juk buvome draugai, gryna teisybė. Bet galų gale pasižiūrėjau į jį kaip į daiktą, už kurį neverta mokėti išpirkos.

Ar Ligita galėtų mane suprast ir pateisinti, kodėl taip pasielgiau? Ar yra kokia nors mano moralinė kaltė? Ilgas 132

V

ir per painus kelias iki atsakymo. Net tos savijautos ne

įmanoma nusakyti: lyg be kaltės, tačiau kaltas. O Ligita nori mane įtraukti į savo orbitą, kur kas žingsnis turėsi teisintis dėl savo praeities arba meluoti.

- Arvydai!.. Siaubas, ką tai reiškia? - šūktelėjo įžengusi į virtuvę.

Nesulaukė, kol susirasiu ją svetainėje arba miegamajame ir kaip visada pamėginsiu nuraminti. Įšvytravo pro duris nudriekdama iš paskos tirštą kvepalų aromatą ir stvėrė nuo stalo degtinės butelį, kurį apdairiai laikiau ūkinėje spintoje tarp įvairaus buitinio šlamšto.

- Ką tai reiškia? - rodė butelį.

- Sėsk, pasikalbėkim.

Ji atsirėmė į palangę.

- Apie ką?

- Vieną istoriją papasakosiu. Tiksliau - pokalbį su zonos operų.

- Nieko nenoriu girdėti apie tavo zoną! Niekaip negali pamiršti, ar ne?

- Ne apie zoną juk... Tai štai. Laisvę visada įsivaizdavau kaip didingą šviesų rūmą be sieną, lubų ir langų -

na... toks jausmas, kad vaikštai po rūmus. Kai taip pasakiau vienam senam zonos operui, jis palingavo galva. Žinai, sako jis man, pavydžiu aš tau, Žilas. Išeisi iš zonos, patirsi tai, ko aš jau niekados nebepatirsiu. Ką patirsiu, klausiu. O jis: laisvės kvaitulį, Žilas, laisvę... Zinai, ten bobos, mašinos, restoranai...

- Noriu į restoraną. Su tavimi.

- Palauk tu... O aš tam operui: nori pasakyti - blogai tau, ką? O jis: rutma, Žilas, rutina, - atsako. Viskas nu-spėjama. Neįdomu gyventi. Žmona, namai, darbas, kartais degtinės butelį perlauži ir kelerius metus į priekį žinai, 133

kad plūduriuosi kaip šūdas eketėje. Mano gyvenimas - tai kalėjimas, kurio dienotvarkė nulemta iš anksto. Kodėl? -

_y

paklausiau. Zinai, ką jis man atsakė? Nėra meilės. Niekam. Nei žmonai, nei sau, nei tuo labiau darbui, kur turiu tąsytis su tokiais urodais kaip tu.

Ligita sumirkčiojo. Nesuprato, ką norėjau pasakyti.

Kiek pamenu, jinai visada visomis mintimis bėgdavo nuo mano praeities ir, vos pradėjus ką nors tokio pasakoti, sukdavo kalbą šalin. Bet dabar suraukusi kaktą tylėjo.

- Tu manęs nemyli, - ramiai tariau. - Netiki manimi, ir šiandien pajutau, kad pradedi manęs neapkęsti.

Ji prunkštelėjo:

- Arvydai, tu kaip mažas vaikas! Tos tavo filosofijos man va čia, - perbraukė delnu sau per kaklą. - Juk mes dabar kaip kalėjime gyvename. Aš kaip tavo prievaizde kokia: vis nerimauju - grįši negrįši, ar kas neatsitiko. Dabar dar tas laikraštis... Ką man galvoti? Ar mes buvome kada mieste kartu? Ar perėjome pėsčiomis Laisvės alėją?

Ar nusivedei mane į koncertą ar į kavinę kokią?.. Tavo atsakymas vienas: privalau būti atsargus. Mes saugojamės kaip... kaip nenormalūs.

Ligita sakė tiesą. Negalėjau paneigti. Atkišau tuščią stiklą, ir ji atsidususi, lyg išties turėdama reikalą su mažu vaiku, kliūstelėjo degtinės ant dugno, o pati užsitraukė cigaretę.

- Arvydai... Aš noriu kaip geriau. Nenusaugosi tu savo Sauliaus. Jei panorės, nušaus. Prezidentus nušauna, o čia kažkoks banditas.

- Ne banditas jis...

- Tada tuo labiau. Vieną, kitą kartą gali nepavykti. O

ką tu pats tada darysi, jei liksi gyvas? Stai kam aš noriu užbėgti už akių.

134

- Cia iš tos operos, kas būtų, jeigu būtų. Negaliu. Dabar pasitraukti negaliu.

- Na štai, - staiga atlyžo ji, net įstengė tarytum nusi

šypsoti, - ir išsiaiškinome. Vadinasi, restoranai ir koncertai atidedami?

- Su draugėmis nueik, argi aš tau draudžiu?

- Nedraudi. Tu man, Arvydėli, labai geras.

Įjos akis, atrodė, saulė įspindo. Žengtelėjo artyn, uždėjo ranką man ant pakaušio ir keliskart švelniai perbraukė per trumpus plaukų stagarus. Ir vėl pastatė nugertą degtinės butelį ant stalo.

- Aš tavimi pasitikiu, - pasakė ir išėjo iš virtuvės.

Kiek padvejojęs įsipyliau dar šlakelį.

Galutinai visos nuoskaudos išnyko tamsoje.

Gulėjau užsimerkęs, ir staiga gaivus vandens ir muilo kvapas pranešė, kad ji čia, miegamajame, ir privertė mane atsimerkti.

Ji prisėdo ant lovos krašto. Pakedeno plaukus ir vikriai it plaukikė išsinėrė iš chalato. Nusisegė liemenėlę. Atsainūs, bet hipnotizuojantys judesiai. Kai matydavau ją nuogą, man norėdavosi ją glamonėti lyg skulptūrą, delnu jaučiant šiltus įlinkius ir apvalumus, bet Ligita šmurkštelėjo po antklode. Dabar tai buvo kita Ligita: aistringa, užburianti savo jausmingais atodūsiais. Svaiguliuodamas kartojau sau, kad kitos tokios būtybės nesutiksiu. Kol ji šalia - visas gyvenimas prieš akis.

* * *

Žmogaus išvaizda dažnai būna apgaulinga. Teko tai patirti savo kailiu. Pamačiau „Deltuvos" koridoriumi žingsniuojantį jaunuolį su rūkstančia cigarete rankoje ir griežtai šūktelėjau jam:

135

- Cia nerūkoma!

Jis vilkėjo paprasta džinsine eilute, mūvėjo sportba

čius. Liesas, trumpai pakirpti pošviesiai plaukai. Nieko solidaus jo išvaizdoje neįžiūrėjau, o ir rūkė ne „Marlboro", tik „Bond street". Buvo panašus į daugelį antraeiliais bendrovės reikalais užbėgusių į Sauliaus kabinetą.

Po mano perspėjamo šūksnio jaunuolis stabtelėjo, akimis susirado šiukšlių dėžę, priėjo ir kruopščiai užgesino nuorūką. Ketinau klausti, kokiu reikalu, bet Antanas paslaugiai atvėrė duris, ir svečias nelėtindamas žingsnio įsmuko į kabinetą pas Saulių.

- Na tu duodi! - pakraipė galvą Antanas. - Liepei cigaretę užgesinti!

O kas čia tokio?

- Tai juk Steponavičius! Milijonierius, o tu jį varinėji kaip piemenį.

Iš kur man žinoti? Tokie laikai, kai milijonieriais tampama tarsi per vieną naktį, nespėjus pasirūpinti, kad piniginės storį atitiktų išvaizda. Nemaniau, kad naujieji lietuviai gali būti tokie kuklūs ir paklusnūs. , Neilgai trukus Saulius išėjo iš kabineto su tuo milijonus užkalančiu veikėju ir nuėjo pietauti į „Deltuvos"

kavinę. Mes nusekėme įkandin. Atsirado vietos visai greta jų staliuko, tad kuo puikiausiai girdėjosi, apie ką jiedu šnekasi.

- Dėl apsaugos, Dariau, jokių problemų, - kalbėjo Saulius. - Užpildysi paraišką, ir paskirsime porą vyrukų.

- Su transportu ar be?..

- Žinoma, kad su mašina, ekipažas kaip turi būti. Kur tu matei, kad apsauga pėsčia vaikščiotų? Kada tavęs RakI p v i r n i c n r ^ H p i n i p č V n t i ?

1 3 6

- Praėjusią savaitę. Kasdien atlenda jo žmonės, o aš

vis ant ratų, važiuoju pas klientus, mažai ofise sėdžiu.

- Dabar galėsi sėdėti kiek norėsi. Apsauga su jais ne-sicackins. Kaip laukinius asilus išgainios. Jų pusėje - jėga, o mūsų - įstatymas.

Kad Kaune visi padėję skersą ant tų įstatymų. Norėt ų - išgaudytų, bet ne... Kažkam toks chaosas naudingas.

Ryšių ryšiai, ir visi susipynę su banditais.

Kurį laiką jie aptarinėjo nereikšmingas smulkmenas.

Budėjimo grafikas, maršrutai. Dėl užmokesčio už paslaugas nesilygo, ir kai Saulius tai prikišo, sakydamas, kad blogas verslininko bruožas nesiderėti, Steponavičius atšovė, jog banditams vis vien daugiau mokėtų, todėl jam labiau už orą rūpi verslo saugumas. Juk kai Kaune atidarys banką, iš pavydo banditams dantys krauju apsipils.

- Banką? - perklausė Saulius.

- Taip, banką.

- Kad ir taip tau gerai sekasi.

- Na ne... Bankas geriau. Tada galėsiu iš vieno Europos plėtros fondo paimti keliasdešimt milijonų eurų. Atidaryčiau rytoj pat, bet visi pinigai apyvartoje, trūksta įstatiniam kapitalui suformuoti. Gal tu norėtum būti partneriu?

- Aš? Kodėl aš?

Steponavičius ilgai žiūrėjo į Ko valdą, lyg šis pats būtų turėjęs susigaudyti.

- Už jus geresnio partnerio visame Kaune nerasiu. Padorus žmogus, o ir visos tos mafiozinės grupuotės nosies nekištų. Ramiai sau dirbi, kas man ir yra svarbiausia.

Saulius nė kiek nenustebo.

- Siūlė čia man vieno banko akcijų įsigyti - atsisakiau. O va jei nuo nulio kurti, tai gal ir įdomu būtų. Reiktų pagalvoti.

137

- Duočiau dvidešimt penkis procentus banko akcijų, nes...

- Neskubėk. Man reikia gerai pagalvoti.

Tą patį pakartojo ir atsisveikindamas su Steponavi

čiumi. Man liepė jį palydėti iki automobilio, nes kitaip jo įtikinėjimams nebūtų buvę galo. Vos Saulius parodė šiokį

tokį susidomėjimą, iškart ėmė spirti - darom, ir kuo grei

čiau.

- Atsiprašau dėl tos cigaretės, - tariau jam, kai išėjome į gatvę.

- Nieko tokio.

- O kas per bankas? Kaip vadinsis?

- Taip pat kaip ir dabartinė bendrovė. Bankas „Sekundė". Skamba, tiesa?

* * *

Bankas „Sekundė" buvo užkeltas ant to tvirto pamato, kurį pasiklojo tuo pačiu pavadinimu iki tol veikusi Dariaus Steponavičiaus bendrovė. Kovaldas nusipirko daugiau nei dvidešimt procentų „Sekundės" akcijų ir kaip akcininkas dalyvaudavo banko tarybos susirinkimuose.

Bet rožinės perspektyvos ėmė blukti nuo pirmų dienų. Iš bendrovės „Sekundė" į banką atsivilko milijoninių

skolų šleifas. Steponavičius netgi bandė rizikingai išduotų

paskolų sutartis įregistruoti kaip savo indėlį į bendrą „Sekundės" banko kapitalą. Sakė, žiūrėkite, čia dar keletas milijonų, kuriuos man turi grąžinti indėlininkai, todėl banko įstatinis kapitalas dvigubėja. Tačiau jam nepavyko taip lengvai apmulkinti Sauliaus. Jis paliepė Steponavičiui nekaišioti į akis popierių, o štai tada, kai bus grąžintos paskolos, tada bus kita kalba.

138

Bet tai tebuvo menkutė Steponavičiaus gudrybė, palyginus su tomis, kurios dėjosi už banko sienų. Greitai paaiškėjo, kad jam Saulius Kovaldas tebuvo reikalingas kaip banditus atbaidanti iškaba. Įtikėjęs kažkur Europos Sąjungoje klaidžiojančiais ir niekaip savo savininko nerandančiais mistiniais milijonais, banko pirmininkas Steponavičius drąsiai kone už kiekvieno kampo išdavinėjo paskolas. Žinoma, dolerius noriai griebė įvairaus plauko verslininkai. Vieniems būdavo nesunku solidžią sumą dukart „apsukti" per mėnesį ir uždirbti tiek, kad be vargo mokėdavo tas dideles palūkanas bankui, o kiti niekaip neišsikapanodavo iš savo iliuzijų nelaisvės. Imdavo paskolas ir vos žengę žingsnį jas prarasdavo. Dar kiti nė tiek nerizikuodavo - pasiskolinę pinigus tą pačią sekundę jautėsi tarsi iš tiesų visai neblogai uždirbę.

Viena, kas buvo atlikta be priekaištų - kad bankas atrodė labai tvirtas ir patikimas. Tiesiog Klondaikas nežinantiems ką daryti su savo santaupomis. Kas vakarą televizijos ekranuose sukosi sraigtasparnis. Užrašas: „Reikia pinigų? Pinigų yra!" Panegiriškų straipsnių nešykštėjo ir vietos dienraštis: „Bankas „Sekundė" - verslo žvaigždė".

Kovaldui tokios pagyros pasirodė įtartinos. Pakilnojo paskolų popierius ir rado sutartį su to dienraščio redaktore.

Steponavičiaus įsipareigojimai mokėti laikraštuko savininkui už indėlį itin didelius procentus ir pagrindė šitą iš

pirmo žvilgsnio nesavanaudišką draugystę.

O žmonės tikėjo. Juk neakli - mato, kaip kaimynas triumfuoja dėdamas į piniginę už indėlį gaunamas palūkanas. Kaip perka naujus baldus. Kaip butas po remonto šviežiomis spalvomis sušvyti ar naujas automobilis po langais sublizga. Matė ir tikėjo ta sekunde, kuri akimirksniu užlopys valdžios prakiurdytas kišenes.

139

Kovaldą siutino karnavalinė banko strategija. Spauda ir televizija užtvindyta banko reklama, ir tūkstančiai indėlių plūsta į banką. Žmonės neša pinigus kaip pamišę, bet dar greičiau juos išsiurbia nepatikimi paskolų gavėjai. Pragaištingai įsukti visi devyni pragaro ratai. Jokių ilgalaikių

investicijų ar stambių kreditorių. Visa banko sėkmė - gabiausių verslininkų rankose. Todėl Kovaldas pasikvietė

dirbti porą finansininkų, ragavusių bankininkų duonos.

Pristeigė Lietuvoje šimtą su viršum valiutos supirkimo punktų, ir jie per mėnesį atnešė bankui apie tris šimtus tūkstančių dolerių gryno pelno. Bet kai jis užsiminė, jog derėtų sumažinti palūkanas indėlininkams, Steponavičius šoko piestu: ne, ne, tai neįmanoma! Yra bendrovių, kurios moka dešimt procentų, klientai puls atsiiminėti savo indėlių ir neš juos kitur, kam to reikia? Ir toliau tikino, rodė

kažkokius faksimilinius pranešimus, kad derybos į pabaigą, penkiasdešimt milijonų eurų iš Europos investicinių

fondų parsivilios į banką, va tada bus galima rizikuoti sumažinti palūkanas.

Vis dažniau mano, apsauginio, maršrutas nusidriekdavo iš Savanorių prospekto į Gedimino gatvę, kur dviejų

aukštų pastate ir buvo įsikūręs bankas. Stoviniuodavau prie durų, už kurių posėdžiaudavo banko taryba. Buvo privaloma vilkėti kostiumą, ir tai mane šiek tiek erzino. Atrodydavo, kad visi spokso į mane, tarsi kuo būčiau išsitepęs kaktą. Apsauginius įprasta matyti kupinus jaunatviškos jėgos, o ne žilstelėjusius vyrus ne itin malonaus veido.

O štai Antanui kostiumas ne naujiena. Buvęs Seimo pirmininko apsaugos pamainos viršininkas. Kariška laikysena. Žiūri į visus iš aukšto, tačiau pagarbiai. Mandagus, o akiniai savaime daro išmintingo vyro įspūdį, ir gal todėl 140

vis atsirasdavo, kas jį sumaišydavo su banko darbuotoju ar net pačiu „Sekundės" pirmininku.

Vis mažiau galvojau apie Čičinską, vis sunkiau buvo įsivaizduoti, kad Raklevičius gali bandyti reketuoti Sau-v

lių. Juk komercinis bankas tarsi valstybinė įstaiga. Čia kaupiami svetimi pinigai, kurie išduodami ne prispyrus baimei, o pasirašius kredito sutartį. Tačiau vieną vakarą, jau grįžtant iš banko į „Deltuvą", kur Saulius tvarkydavo kitus savo verslo reikalus, sulaukėme keisto skambučio: jums, pone Kovaldai, gresia nemalonumai, jei norite jų

išvengti, galime susitikti ir aptarti, kaip tai padaryti, -

maždaug taip kalbėjo nepažįstamas balsas. Prisistatė, kad iš Vilniaus. Su banditais neturį nieko bendro, bet žino daugiau nei jie. Kas, kaip, dėl ko - į tokias kalbas nesileido.

Saulius sutiko. Sutarė, kad lauks degalinėje prie autostrados.

Iš Vilniaus ir ne banditai. Kažkodėl tokia žinia kėlė

nerimą. Pusbalsiu su Antanu spėliojome, ką visa tai galėtų

reikšti. Taip ramiai gyvenome, ir še tau - kažkas vėl grasina. O gal tai Raklevičiaus žmonės? Kažkokią gudrybę sumąstė?

Sudirginta vaizduotė šoko narplioti krūvas, atrodytų, vakarykščių įvykių, mėginome juos dėlioti į logišką grandinę. Bet mūsų spėliojimai nusibodo Sauliui.

- Patylėkit, burzgiat kaip dvi bobos. Tai jokie banditai...

- Kodėl toks tikras? - nepasidavė Antanas. - Jei žmonės kaip žmonės, kodėl neatvažiuoja dieną, į kontorą?

- Balsas - ne bandito. Nebijok, aš juos atskiriu. Be to, degalinėje esame, visur vaizdo kameros. Todėl ramiai sėdėkite ir baikite man niurgzti, ir taip galva plyšta.

141

Nepraėjus nė pusvalandžiui, į degalinę įsuko fordas, kuriame sėdėjo du vaikinukai. Išlipę mostelėjo Sauliui ir palengva abu nužingsniavo į degalinės kavinukę.

- Kas čia per veikėjai? - neskubėjo lipti iš džipo Saulius. - Žino, su kokia mašina važinėju.

- Gal jie visai ne iš Vilniaus? - leptelėjo Antanas.

- Tuoj viskas paaiškės.

Pro visureigio langą matėsi degalinės kavinė, staliukas ir prie jo įsitaisę atvykėliai. Abu džinsuoti ir apdribusiais megztiniais. Jauni, kone studentiško amžiaus, ir mes su Antanu galutinai nusiraminome. Nieko rimto. Greičiausiai kokie nors pradedantys verslininkai. Keistai pasitikintys savimi. Turbūt šlapiu maišu trenkti, jei mano, kad, atsivilioję čia Kovaldą ir surietę kokią nors nesąmonę, susitars dėl kredito.

Kurį laiką prie kavinukės prekystalio vyko nekaltas bruzdesys: kas užsisakinėjo kavos, kas mineralinio. Paskui visi trys susėdo prie vieno staliuko. Tiedu vilniečiai kalbėjo, o Saulius skeptiškai susiraukęs klausėsi. Vienąkart papurtė galvą, ir tipas juodais kaip anglis plaukais, sudėjęs lūpomis ironišką šypsenėlę, pasilenkė per staliuką. Nežinia, ką jis pasakė, bet Saulius persimainė, įbedė

tūžmingą žvilgsnį į juočkį, kažką piktai tarstelėjo ir pakilęs greitu žingsniu išskubėjo į lauką.

Įlipęs į visureigį, kumščiu trenkė į panelį ir vos girdimai susikeikė.

- Kas? Kas tokie ten buvo? - sunerimo Antanas.

- Važiuok, nestovėk. Vėlus metas, dar į kontorą reikia.

Visureigis pajudėjo. Saulius sėdėjo paniuręs ir vis kažką mąstė.

- O kaip jūs manote, kas ten per pasažirai buvo?

- Banditai? - lyg ir nustebo Antanas.

142

- Barabanai, o ne banditai. Iš laikraščio jie. Žurnalistai.

- Žurnalistai?- sutriko Antanas. - O... o ko jiems reikėjo?

Saulius kandžiai šyptelėjo:

- Iš tikrųjų nė pats nesusigaudau: žurnalistai jie, banditai ar tik reketininkai. Apie Steponavičių iškapstė. Kad yra iki ausų įklampinęs į skolas savo bendrovę.

- O tu kuo čia dėtas? - gūžtelėjau pečiais. - Steponavičiaus problemos!

- Bendrovė ir bankas tuo pačiu pavadinimu. Jei pavarys straipsnį, nieks nesigilins - bankui ar bendrovei problemos, ir tas, ir ta - „Sekundė". Sakiau, kad reikia keisti pavadinimą, bet ne, Steponavičius mane, durnių, įkalbėjo: įdirbis padarytas, visi žino pavadinimą kaip prekinį ženklą! Žodžiu, pripūtė arabų!

- Na o ką tie žurnalistai? - klausė Antanas. - Kiek užprašė?

- Penkiasdešimt tūkstančių dolerių. Paskui iki trisde

šimties nusileido. Kiekvienam po penkiolika. Matematikai, blvn! Pasiunčiau tuos buratinus nachren. Pasakiau: lo-petas pasiimkite ir eikite lobių ieškoti, o ne durnių.

* * *

Steponavičius irgi pasipiktino žurnalistų įžūlumu.

Tvirtino, kad bendrovė likviduojama pagal planą, su visais indėlininkais atsiskaitoma pagal grafikus. Jokios sensacijos nėra, tegul rašo ką nori, paskui kitame laikraštyje ar net per televiziją paneigs visus gandus.

Po kelių dienų straipsnis pasirodė. Sukurptas meistriškai. Jokio teiginio. Vien spėliojimai. Kaip sekasi garsiajai „Sekundei" - toks leitmotyvas. Tiesa, užsiminta, 143

kad vienas „Sekundės" klientas savo indėlio jau antras mėnuo negali atsiimti. Kai kurie banko indėlininkai tarp straipsnio eilučių išskaitė grėsmę savo pinigams ir atpuolę į banką atsiėmė, ką įdėję. Paskui juos plūstelėjo nauja panikos apimtų žmonių banga.

Bankas ėmė trūkti pinigų. Mokėjo milžiniškas palūkanas. Atsirado bankrutavusių paskolų gavėjų, kurių nekilnojamasis turtas laukė aukciono plaktuko smūgio. Ta

čiau indėliai buvo apdrausti. Todėl „Sekundės" banką užgriuvo valstybinio banko auditas. Tris dienas tikrino, nuo ryto iki vakaro kuitėsi po popierius. Per spaudą nusirito pranešimas: „Sekundė" patikima, balansas teigiamas. Ta

čiau Steponavičiaus bendrovę „Sekundė" persekiojo skolininkai, o milijonai kažkur dingę, todėl ir banko indėlininkai netikėjo spauda ir nenusiramino. Ėjo kaip ėję. Nusidriekė eilės Gedimino gatvėje. Akivaizdus įrodymas, kad banke netvarka.

Toji slogi būsena, kokią tik gali sukelti bankui patikėti žmonių sunkiai uždirbti pinigai, truko tris mėnesius.

Saulius atrodė suglumęs. Iš paskutiniųjų bandė gelbėti banką, bet visas pastangas kaip vėjas nupūtė policija.

Gavusi keletą indėlininkų pareiškimų, iškėlė bylas dėl negrąžinamų indėlių ir atvažiavo tikrinti banko. Atlindo tokiomis veido išraiškomis, lyg jiems būtų buvę lemta atskleisti amžiaus nusikaltimą. Ir padarė biznį - išsivežė

krūvas sutarčių, kurios vėliau paslaptingai iš tardytojų seifu dingo. Pikti liežuviai plakė, kad pareigūnai stambiems kreditoriams leido jas išsipirkti už juokingas sumas, taip padėdami verslininkams išgelbėti bankui užstatytą savo turtą.

Gudrus ėjimas. Paprastų žmonių kalba vadintinas vagyste. Bet tardytojai piktai purkštavo: kokios sutartys, nesapnuokite! Akyse nematėme. O paskui jau surimtėję dės-144

tė Ko valdui: atsakysite pagal įstatymą! Ir šaltais veidais klausė: ..O kodėl paskolas išdaviriėjote be jokių sutarčių, ką?"

Saulius mėgino ieškoti naujų kreditorių ir sustabdyti banko griūtį, bet korumpuoti pareigūnai, įžvelgę savąją aukso gyslą, nieko nenorėjo girdėti apie ūkinės veiklos atnaujinimą.

Bankrotas, gelbėkitės, kas galite!

„Sekundės" prezidentas Steponavičius atsidūrė policijos areštinėje.

Į gatves plūstelėjo indėlininkai. Jiems vadovavo vienas barzdyla, „Sekundėje" laikęs trijų tūkstančių dolerių

indėlį. Steponavičius suspėjo jam grąžinti, bet barzdočiui patiko minios dėmesys. Beaudrindamas nukentėjusiųjų

aistras, tapo politiku ir nutiesė sau kelią į Seimą.

Banko pirmininkas, žadėjęs Lietuvą išmokyti gyventi iš palūkanų, buvo nuteistas septynerius metus kalėti. Sauliui Kovaldui kaltinimai buvo panaikinti, nes savo parašu nebuvo sutvirtinęs nė vienos sutarties. Jis buvo tik akcininkas, savotiškas stebėtojas, kaip dirba banko valdyba.

Nei teismui, nei prokurorams neužkliuvo paslaptingai dingusios paskolų sutartys. Lyg kreditoriai būtų pernykščius klevo lapus, o ne įspūdingas dolerių sumas pasisavinę.

* # #

Ligita pasitiko mane paniurusi. Buvo tos dienos vakaras, kai laikraščiai mirgėjo nuo straipsnių apie teismo nuosprendį „Sekundės" banko pirmininkui. Virtuvės stalas nuklotas spauda. Toptelėjo - jaudinosi, kaip ten seksis mano darbdaviui, todėl godžiai puolė skaityti. Pamėginau senu papratimu pabučiuoti į skruostą, bet ji nesileido. At-145

stūmė tarsi kuo prasikaltusį. Paklausta, kas atsitiko, su

šnairavo ir, kilstelėjusi kažkokį laikraštį, taip dėbtelėjo į

mane, tarytum būtų įžvelgusi mano paties kaltę dėl banko žlugimo.

- Tas tavo Saulius išsipirko! - metė su panieka. - Jis banditas, ar tu suvoki, kad saugai banditą? \

Ji net suvirpo. Taip atsitinka žmonėms, kurie persiskaito laikraščių. Sugeria žurnalistines spėliones kaip vienintelį tiesos vaistą. Ir suspirga nuo žinojimo, kaip viskas buvo vienu ar kitu atveju.

- Išsipirko! - nerimo ji. - Kauną valdo pinigai, tas seniai visiems aišku, o kiek indėlininkų tas tavo Saulius pavertė ubagais?

Spigus moters balsas bet ką gali išvesti iš pusiausvyros, tačiau stengiausi kalbėti pabrėžtinai ramiai:

- O kur nors rašo, kad pats Saulius prarado beveik šimtą tūkstančių dolerių? Parodyk, kur rašo, kad turėjo indėlį, yra popieriai, bet jo neatsiėmė, nors galėjo. Ar ra

šo, kad bankui žlugus grąžino tris milijonus dolerių, nors galėjo jų negrąžinti, nes mažas skirtumas - vienuolikos milijonų ieškinys ar keturiolikos. Banko pirmininkas tikrai daugiau nei dabar nebūtų gavęs. Logiškai galvok.

Vos nepasakiau - „višta". Ligita šoko čežinti laikraš

čius, kalbėdama, kad rašo, jog mafiozas, pravarde Komjaunuolis, štai, tuoj...

Atvertė kažkurį laikraščio puslapį ir atkišo man kaip neginčijamą įrodymą. Straipsnis buvo iliustruotas nuotraukomis, ir vienoje jų išvydau Kovaldą, o po nuotrauka brūkštelta: „Prieštaringai vertinamas verslininkas Saulius Kovaldas buvo banko „Sekundė" tarybos narys". Regis, tada galutinai supratau, kodėl prie jo limpa visokios legendos ir neaiškios paskalos. Ne jam būti banko tarybos 146

nariu. Kalta išvaizda. Platūs, tvirti pečiai, tiesus ir atviras žvilgsnis. Toks bet kam gali duoti atkirtį. Ligitą tikriausiai ir pykino ta savimi pasitikinčio laikysena. Netgi tada, kai laikraščiai kalte kala į galvą - mafiozas, mafiozas, Saulius žiūri į fotoobjektyvą ir šypsosi, tarsi sakydamas: nesąmonė! Kitoje nuotraukoje stypsantis „Sekundės" banko pirmininkas Steponavičius prieš Saulių atrodė kaip sulytas viščiukas. Liesas ir išsigandusiomis akimis. Vertas užuojautos.

- Na ir kas? - grąžinau jai laikraštį. - Tai tik nuotrauka. Nereikia spręsti apie žmogų pagal jo išvaizdą. Jei nerūko, negeria, sportuoja ir dar ne tik proto ir pinigų, bet ir raumenų prilaiko, tai jau etiketė „mafiozas" lipte limpa, ar ne?

Ligita įsižeidė pajutusi mano balse pašaipėlę. Nucimpino į svetainę, plastelėjo ant sofos priešais televizorių.

Diktorė skaitė žinias. Ekrane prie teismo rūmų šurmuliavo bankrutavusios „Sekundės" indėlininkai. Į mane Ligita nė nepažvelgė.

Ir vėliau, kai sukinėjausi virtuvėje taisydamasis vakarienę, vyliausi, kad šią arba kitą minutę ji pasirodys ir vėl bus kaip buvę. Gersime arbatą ir taukšime niekus. Paskui draugiškai sutrauksime po cigaretę. Tačiau ji vis lindėjo svetainėje kaip užkerėta. Šešėlis tos Ligitos, į kurią linkau visa širdimi.

Užsirūkiau, bet dūmas neteikė nusiraminimo. Dirginantis slogutis. Nevilties ir jaukumo mišinys. Lyg internate.

Kas jai darosi? Kodėl vengia manęs? Kvaila širsti dėl to, kad bankrutavo kažkoks bankas!

Viskas paaiškėjo, kai įžengiau į miegamąjį.

- Man nusibodo, - pasakė ji tokiu balsu, lyg būtų ruo-

šusis mirčiai.

- Kas nusibodo?

- Viskas,

Kilstelėjo galvą nuo pagalvės, pasirėmė ant alkūnės ir ištiesusi ranką pasiekė nuo naktinio staliuko cigarečių pakelį. Mano nuostabai, ji tiesiog čia, miegamajame, prisidegė cigaretę. Niekados taip nedarydavo. Pro naktinių iškirptę subolavo krūtys, tačiau švelnus nuogumas nederėjo prie mirtinai iškankinto veido, todėl nusukau akis.

- Tu pats nejauti, Arvydai?.. Kiekviename žingsnyj e/-

Saulius tą pasakė, Saulius tą padarė. Manęs kaip ir nėr.

Trankaisi iki vėlumos, ką aš žinau, kur jūs ten važinėj atės.

Kartais dar pagalvoju: gal jūs žydri, kad taip visur kartu?

- Baik, Ligita, juk aš apsauginis, nesilaikysiu nuo jo per kilometrą.

- O tau kaip tik nuo tokių žmonių reikia laikytis per kilometrą. Jei kas - jis nesės, čia viskas aišku, į kalėjimą lįsi tu.

- Už ką?

- Už bet ką! Tik ne jis. Taip ir bijau, kad kils koks susišaudymas, juk ne juokai, žinai, kas Kaune dedasi. Atsitiks kas - tu liksi kaltas. O ką aš be tavęs darysiu?

Klausiausi ir netikėjau. Ligita pavydi, kad didžiumą laiko prasitampau paskui Saulių, ar iš tikro jos rūpestis toks begalinis? Viską apskaičiuoja ir numato.

- Ir dabar, tas bankas... Ką tu žinai, kokie banditai jame laikė pinigus? Patykos kur nors ir... neduok Dieve.

- Jei kas gali mus patykoti, tai tavo Studentas, nesusivaldžiau. Taip, tas pats frajeris, su kuriuo tu meilę plėšei.

-Arvydai! Nedrįsk man jo priminti! Juk susitarėme...

- Tada sutarkime, kad aš geriau žinau, ką darau.

148

Suvirpėjo cigaretė. Ligita niršiai išpūtė dūmų srovelę, skausmingai dėbtelėjo j mane:

- Nieko tu nesupranti. Ką aš darysiu, jei neteksiu tavęs?

Jei kas būtų klausęs patarimo, kaip pasielgti panašiu atveju, būčiau pataręs pakelti kvailą bobą iš patalo ir gerai supurtyti, kad nustotų nurodinėti, ką daryti. Bet reikėjo matyti jos žvilgsnį nuolankų ir pilną išgąsčio. Nepama

čiau, kaip akys pritvino ašarų. Tai mane nuginklavo.

- Ligita, paklausyk manęs. Ne viskas taip paprasta, kaip tau atrodo.

Paėmiau cigaretę ir užgesinau į gėlės vazono lėkštutę.

Prisėdęs ant lovos krašto, leidausi pasakoti, kaip atsidūriau šalia Sauliaus. Kad man buvo pavesta ne saugoti jį, bet nukalti. Nutaikyti momentą - ir švariai, be liudininkų.

Nežinau, kaip kitiems, bet man pasirodė tai neįmanoma.

Tada Čičinskas pasiuntė kitą žmogų, buvusi afganą, uos

čiusį parako ir mokantį elgtis su snaiperio šautuvu. Bet negalėjau leisti, kad taip atsitiktų. Nenorėjau, kad paskui mane visą likusį gyvenimą vilktųsi liudininko šešėlis -

liudininko, žinojusio, bet neužkirtusio kelio neteisybei.

Lemiamą akimirką sutrukdžiau Čičinsko žmogui. Nežinau, kaip viskas būtų pasibaigę. Greičiausiai būčiau dingęs iš Kauno visiems laikams, vengdamas keršto, bet Saulius mane suprato. Suprato, kad esu jo pusėje, ir pasiliko mane kaip apsauginį.

Net nustebau, kaip lengvai, vienu atokvėpiu viską jai išklojau.

Ligita, regis, nemirksėdama žiūrėjo į mane. Didelės ir skaidrios akys. Mano moters akys.

- Gulkis, - sušnibždėjo ji, kiek praskleisdama antklodę, tarsi kviesdama šalia savęs, - jau vėlu, rytoj tau anksti keltis.

1 4 9

Nusimečiau drabužius ir šmurkštelėjau šalia. Ligitos krūtinė buvo šilta, ir taip gera buvo justi tą gyvybingą šilumą. Pro langą krintanti nakties šviesa sidabriškais lopais gulė ant kambario sienų, grindų ir jos nv^ogo peties, pripildė kambario erdvę to išganingo palengvėjimo, kuris apima nešiką, nusimetusį sunkų krovinį. Prisiglaudžiau skruostu prie jos peties, ir dingtelėjo - kaip tai man kažką primena! Kažką, kas užsilikę sielos gelmėse ir nedrąsiai skverbiasi į sąmonę.

- Norėsi manęs? - sukuždėjo.

Na kam ji taip!.. Ne laiku. Gal būčiau prisiminęs.

- Kodėl klausi?

- Nueičiau į vonią.

- O kam? Man patinka tavo kūno kvapas. Man jis darosi vis labiau atpažįstamas. Zinai, kuo dvelkia nuo tavęs?

- K u o ?

v

- Upe. Salia zonos buvo pelkės, ir dažnai pagalvodavau: o kaip kvepia upė? Kartais tas gaivus kvapas užklupdavo mane. Būdavo, eini pro rąstų stirtą miško biržoje, ir staiga - upės vėsa... Kojas pakerta. Bet dar kartą įtrauki oro, ir tas vėsus dvelksmas, žiūrėk, jau dingęs.

- Gal tie medžiai kažkada augo prie upės?

- Galbūt. O paskui, išėjus, neberūpėjo man tokie niekai. Kol nesutikau tavęs.

- Ten, sodyboje, prie upės?

- Taip, prie upės. Pameni, kaip tu naktį maudeisi?

Nuoga mėnesienoje.

Pajutau, kaip ji nusišypsojo.

- Tu stebėjai mane?

- Taip. Iš pakrantės krūmų. Nuoga moteris upėje -

pritrenkiantis grožis. .

150

- Melagis. Tai kodėl nesutikai tą naktį su manimi mylėtis?

- Tu man atrodei pernelyg daili. Moteris iš upės. Tavimi galėjau tik grožėtis.

Ligita apsivertė ant šono. Jos veidas atsidūrė arti manojo. Per daug arti, kad būtume galėję įžiūrėti vienas kito akis. Jos lūpos buvo drėgnos ir minkštos, ir bučiavosi jausdama kylantį geidulį, vis stipriau glusdama prie mano kūno. Kai atrodė, aistra panardins ją į užsimiršimą, ėmė ir atšlijo, pakštelėjo į lūpas, tarsi neleisdama išsisklaidyti bučinio šilumai.

- Prirūkyta ir tvanku. Gal trupučiuką praverk orlaidę, kad įeitų gryno oro? Upės kvapo, cha cha...

Nepataikė. Kaunas neturi kvapo. Ypač naktį. Yra tik alsavimo pojūtis. Nuvargusio žvėries, kuris sulig aušra sužvangės savo geležiniais šarvais ir patrauks ieškoti sau grobio. Gali pajusti virpesį nematomos rankos, nežinan

čios, kas yra gailestis. Ir vėjas sterilus, lyg iš operacinės palatos. Jo šlamesys primena stambių banknotų šiugždėjimą.

Ne, Kaunas neturi upės kvapo. Tik mano Ligita išimtis.

Priėjau prie lango. Juodi šviestuvai liejo gelsvą negyvą šviesą. Pilkšva žvilgi gatvė buvo sustingusi nuo ją gaubiančios nakties tuštumos. Ir ūmai dingtelėjo, kad reikėtų

bėgti iš čia. Pasiimti Ligitą ir trauktis kuo toliau nuo tos grėsmingos tylos. Kur nors prie upės. Kuo toliau nuo žmonių, kur dangaus neteršia miesto šviesos ir žvaigždės žiba kaip žibėjusios prieš tūkstančius metų. Kur tamsa pasitinka tamsą, susiglaudžia it milžiniškos akies vokai, telieka žvaigždės danguje ir žvaigždės upėje... Ir kitą akimirką pajutau, kad esu stebimas. Nuojauta, toji trečioji gy-151

vuliška akis, išsprogo kažkur po pakaušio kaulu, sėdama nemalonų šiurpulį.

Žmogysta pajudėjo „Deltuvos" pastato pasieniu. Jo veidas buvo neįžiūrimas, bet kitą akimirksnį, kai pateko į

žibinto nutviekstą plotą, mano širdis ėmė kaip padūkusi tuksėti. Tai buvo Aizeris. Regis, jo žingsniai įsigavo į

kambarį ir aidėjo man už nugaros. Jis sustojo vidury gatvės ir užvertė galvą į langą, už kurio stovėjau aš - apmi-ręs ir išpiltas šalto prakaito. Žiūrėjo nemirksėdamas. Ne-sudrumsčiamu žvilgsniu. Numirėlio akimis.

- Ko ten stovi, eikš... j

Pečius lyg elektra perliejo šiurpas, pajutau šiltą moterišką delną.

- Ko krūpčioji? Eime, Arvydai.

Aš stvėriau ją už rankos.

- Pažvelk ten!.. Tu jį matai?

Ligita užgniauždama žiovulį dirstelėjo pro langą.

Aizeris kaip akmeninė statula vis stovėjo gatvėje užvertęs galvą.

- Matai?

- N e - a . . .

Sviedžiau žvilgsnį į ją, paskui į gatvę... Joje nieko nebebuvo. Ta pati tuštuma kaip prieš keletą sekundžių.

- O ką aš turiu matyti? - ir nelaukusi atsakymo, apsivijo mane rankomis kaip stulpą. - Eime, man nusibodo tavęs laukti. Kai mes apsipykstam, vėliau aš tavęs taip užsinoriu...

Atsidūrus po antklode, ją stebino mano vangumas, ta

čiau darė viską, kad pasiektų orgazmą. Patenkinusi aistrą, kažką kuždėjo, bet mano ausis tepasiekė meilus mieguistas šepšėjimas, ir Ligita netrukus užsnūdo.

152

Ar ten tikrai buvo Aizeris? Ligita nieko nematė. Kitaip būtų sudrebėjusi nuo to neregio žvilgsnio. Man pasivaideno. Eilinį kartą. Jei būčiau gerokai įkaušęs, dar suprasčiau - baltoji karštinė ar alkoholio sužadinti prisiminimai iš manęs tyčiojasi. Bet dabar!.. Aizeris, juk ten tikrai buvo Aizeris. Stovėjo ir žiūrėjo. Lyg norėdamas ką pasakyti.

% # *

Naktį spustelėjo šaltukas, pasnigo, o sulig aušra sniegas ėmė tižti. Gatvės žliugsėjo nuo vandens. Pro automobilių stiklus matėsi šaligatviais slenkančios praeivių voros, jų kojos, šlepsinčios purvyne. Iš tiesų kojose, mankančiose purvą, buvo justi ryžtas. Tie žmonės žino, kur eina, kur skuba, tačiau tik miglotai numano, kokios jėgos valdo jų gyvenimus. Mato, girdi, jaučia, kad dėl to, kas jų

visų triūsu buvo sukrauta, užgyventa, draskosi įžūliausieji. Jaučia, bet pakeisti nieko negali. Todėl toks visuotinis abejingumas ir sumaištis akyse. Lyg laikas šuoliais būtų

lėkęs atgal ir apsistojęs ties karo metų Kaunu, kurio gatvėmis klaidžiojo lygiai tokia pat apiplėšta, vargana ir vienadienį tikslą vertinanti minia.

Mano roveris važiavo paskui Sauliaus visureigį. Jame ant galinės sėdynės voliojosi lagaminėlis, kuriame viena ant kitos buvo suguldytos banknotų krūvelės. Nelauktai į

priekį užlindus kokiai greitesnei mašinai, vidiniai budrumo stabdžiai įsitempdavo iki spengimo ausyse. Atrodė, tuoj kažkas atsitiks. Ryto ramybę sudarkys dūžtančio stiklo ir šūvių garsas. Maniau, kad išėjus iš banko gatvėje lauks „Tauro" apsauginių eskortas. Nieko panašaus. Saulius ironiškai pakilnojo lagaminėlį ir įlipo į visureigį. An-153

tanas vogčiomis dairėsi, lyg toks masalas iš visų pašalių

galėjo sutraukti čia Kauno vagis ir banditus, bet Saulius nusišaipė:

- Antanai, juk niekas nežino, kad mes šiandien turtingi. Ir tai vos porai valandų. Važiuojam.

Nežino? Antanas dirstelėjo į mane. Atlaikiau tą įdėmų dirstelėjimą. Prasmė aiški - jei kas ir žino, tai nebent iš tavo lūpų. Nepasitiki. Ir teisingai daro. Bet lagaminėlyje du milijonai. Blogai, kad vos trys žmonės lydi tokią grynų pinigų sumą.

Kaip įmanoma uždirbti milijonus? Kaip? Mane patį

trikdė toks klausimas, nors susikaupęs bandydavau įsivaizduoti, kaip rieda vagonai, pakrauti metalų, kaip rinkos nasruose ištirpsta prekių kalnai ir kapitalas didėja kas mėnesį keliasdešimčia nuošimčių: metai, kiti - ir apyvartoje sukasi milijonas, ir vis auga uždarbis, auga. Bet jei sustotum ir šitiems sunkiai apibūdinamos epochos žmonėms parodytum lagaminėlio turinį - jiems kniosteltų tik viena mintis: iš kažkur pavogė. Jų sąmonė, kaip ir mano, dar vis neaprėpia verslo ypatumų, vis sapnuojasi spekuliacijai ir stambaus turto grobstytojai.

Kelionė iki bendrovės „Lifosa" kontoros užtruko penkiolika minučių. Buvome lankęsi joje keletą kartų vis tuo pačiu reikalu - aptarti, verta ar ne įsigyti „Lifosos" kontrolinį akcijų paketą. Kontoros šeimininkas, Sauliaus jaunystės laikų pažįstamas Domas Sirutis, užsiimantis retų ir brangių metalų prekyba, man kėlė pasigėrėjimą. Tylus, inteligentiškas vyrukas. Laisvai kalbantis vokiškai ir angliškai, išmanantis verslą, turintis rimtus partnerius užsienyje, todėl truputį buvo keista, kad Saulius iš pradžių skeptiškai žiūrėjo į jo pasiūlymą privatizuoti valstybinę įmonę. Ilga-154

laikė investicija, atsipirkimo momentas miglotas, nelyg niurzgėjo jis, bet Domas tik už galvos stvarstėsi, lyg tauškalų klausydamasis. Skaičiais, lentelėmis bėrė faktus apie sėkmingą panašių įmonių veiklą užsienyje, kaip įmanydamas įtikinėjo.

Pavyko. Pinigai lagaminėlyje. Teliko pasirašyti sutartį.

Išlipus prie kontoros, nieko įtartino nepastebėjau. Net už namo kampo, į uždarą kiemą, žvilgtelėjau. Kažkokia senutė lesino balandžius, po automobilio kapotu knypėsi vyriškis.

- Na kaip? - paklausė man pargrįžus Antanas.

- Ramu.

Tada jis nuėjo prie šarvuotų kontoros durų, paspaudė

kažkokį mygtuką ir, pasigirdus klausimui „Kas?", pranešė:

- Kovaldas iš „Deltuvos".

Duris atidarė jaunutė mergina tarsi žiovulio perkreiptomis lūpomis. Bandė maivytis lyg savo darbą išmananti sekretorė, bet Antanas nušlavė pečiais ją nuo kelio, pirma savęs praleisdamas SJaulių, o įkandin jo, jausdamas, kaip visą kūną apima smagi šiluma, kokia kartais užlieja neaiškiam pavojui praėjus, kontoros vidun įsmukau ir aš.

Sekretorė palydėjo iki Domo Siručio kabineto.

Kažkokios lėtos tos tavo sekretorės, - tarė Saulius. -

Vaikšto kaip sapnuodamos.

- Greitų kojos negražios, - pakilo iš krėslo verslininkas. - Matau, atvežei. Kur pinigai, ten draugų nėra, vien asmens sargybiniai.

Mes su Antanu įsitaisėme ant odinės sofos prie durų.

Lagaminas nukeliavo ant Siručio stalo. Sirutis atidarė jį, pinigų pundelius surikiavo į nedailią krūvelę. Kėlė juos ir lyg kortų kalades metė į kitą krūvą. Skaičiavo be jokio godulio akyse, tarsi tai nuolatos būtų įpratęs daryti.

155

- Viskas gerai, - pagaliau atsitiesė. - Du limonai, kur ta sutartis?

Atsirakino seifą, paėmė iš viršutinės lentynos aplankalą.

- Du egzemplioriai, viskas lygiai taip, kaip ir juodraštyje buvome surašę. Tu jį rodei savo advokatui? Skaitė?

- Skaitė, - linktelėjo Saulius. - Juridiškai tvarkinga sutartis: aš tave įgalioju už šiuos pinigus nupirkti „Lifosos" akcijų, kas čia dar neaišku?

- Tada skambiname notarui? ,

- Skambinam.

Domas nukėlė ragelį, surinko numerį ir, atsiliepus vyriškam balsui, prisistatė pasakydamas, kad tasai jau gali atvažiuoti į kontorą. Po to suvaikščiojo iki spintos, iš ten ištraukė konjako butelį ir pastebėjęs, kaip Saulius tarsi susiraukė, patikino:

- Reikia. Nors po lašą. Biznyje kiekvienu žingsniu reikia pasidžiaugti. Kitaip nesiseks. \

Kad man ir taip nesiseka. Su tokiu kapitalu atsisveikinu, o tu praturtėjai. į

Domas sustojo kaip įbestas: I

Klausyk, Sauliau, tu čia rimtai? Gal man skambinti j notarui, tegul nesivargina, jeigu taip šneki. 1

- Juokauju. Viską apmasčiau, pasvėriau. Manau, ne- I pralošiu. J

Bet ir toks atsakymas Domui nepatiko. m

- Koks pralošimas? Ką čia šneki! Už šituos pinigus 1

nupirktos akcijos po kelerių metų, pamatysi, bus ne ma- I žiau kaip penkių limonų vertos. Sakau tau, kad nėra per- J

spektyvesnio biznio kaip azotinių trąšų gamyba. A

- Gerai jau, gerai, tikiu. m

156

Žvilgtelėjau į Antaną. Sėdi orus, pasitempęs, o akinių

stikluose atsispindi nuo dolerių žaliuojantis stalas.

- Vaizdelis, ar ne? - išgirdau jį sakant. - Gyvenime nemačiau tiek pinigų vienoj vietoj. Taip... O aš svajoju, kaip kokią dešimtį tūkstančių susitaupyti, kokį savo reikalą imti sukti. Pavyzdžiui, kokią užeigą prie kelio atidaryti.

Mašinos pravažiuoja, sustoja - ir laša kapeikėlės.

Išlenkęs savąjį konjako stiklą, Saulius pakvietė ir mus brangaus gėrimo paragauti. Prisiminiau Činčią. Kai vos prakuto, pirmenybę ėmė teikti konjakui. Būtų jis čia, akys ant kaktos išvirstų. Tikiu, kad žaibiškai sumotų, kaip šituos pinigus susišluoti į savo kišenę.

- O tu, Arvydai, - klausė Saulius, - kaip manai? Trą

šos - geras biznis?

Suprantama, juokais pasiteiravo, todėl nerimtai ir atsakiau: v

- Žinau, kad organinės - tai chuinia, mėšlas tikrąja šio žodžio prasme.

Saulius nusikvatojo. Domas santūriai šyptelėjo.

- Tikri biznieriai ir iš mėšlo darosi pinigus. Svarbu komanda. Maniškiai telefonu per mėnesį po porą tūkstan

čių dolerių prašneka, bet užtatai ir rezultatą turime. Tiesa, šį mėnesį eisime į juodą minusą. Sudegėme su rodžiu.

Smarkiai apsvilau...

- Kas tas rodis? - pasidomėjo Saulius.

- Rodis? Velniškai brangus metalas. Neseniai dar už

auksą buvo triskart brangesnis. Na, man iš Rusijos skambutis: Domas, imi aštuonis kilus? Po trisdešimt dolerių už

gramą? Na, manau - biržoje 42 doleriai laikosi, per mėnesį permesiu partiją į Vokietiją, du doleriai - transportavimui, dešimt lieka. Aštuoniasdešimt tūkstančių žalio, neblogai. O iš tiesų? Kol prekė suvaikščiojo, ten, žinai, kol 157

sertifikatus sutikrinome, kol nuvežėme, biržoje rodis ne

įtikėtinai krito. Iki 22 dolerių. Trisdešimt šešias štukes - į

minusą, neblogai?

- Su savais pinigais dirbai?

- Ne visai. Beveik šimtą štukių buvau pasiskolinęs.

Skaudu, bet ką padarysi. Vienkartiniai bizniai - didelė rizika, o pastovumą tiktai gamyba garantuoja. Nors su spalvotais metalais tokių svyravimų nebūna.

- Taip. Kaip gamyboje. Veikia kontraktas, eina vagonai. Pinigai per sąskaitas vaikšto, ne taip, kaip šiandien, lagaminėlyje.

Notaras ilgai netruko. Sudėliojo antspaudus, iš mandagumo gurkštelėjo konjako ir gavęs atlygį išskubėjo savais keliais. Dar minutėlę užtrukome, kol sekretorė perleido sutarties originalą per kopijavimo aparatą.

- Kopiją sau, o originalą į banką atiduosi saugoti?

Protingai, - pagyrė Domas. - Dabar svarbiausia, kad niekas nebandytų kištis į akcijų pasirašymą. Kaip tas Raklevičius? Dar sukinėjasi apie tave?

- Nusispjaut man į tuos raklevičius baslevičius. Save saugok.

- Na jei kas, tau skambinsiu. Duosi porą žmonių iš

savo apsaugos. O sutartį saugok kaip savo akį.

- Bet ir kvailys aš, - šyptelėjo Saulius, dėdamas sutarties originalą į aplankalą. - Už du milijonus kažkokį

popiergalį nusipirkau!

* * *

Išėjus į gatvę, vidinė įtampa visiškai išsisklaidė. Laikrodžio rodyklė rodė dešimtą ryto, tikėjausi, kad važiuosime į „Deltuvą" ir prasidės įprasta darbo diena, bet visurei-158

gis, nėręs per senamiestį, pervažiavęs Aleksoto tiltą, pasileido Garliavos link. Niekur nesustoję, pasiekėme Prienus ir pasukome Druskininkų pusėn, o po valandėlės jau riedėjome kurortinio miestelio gatvėmis.

Asmens sargybiniui nepriimta lįsti į akis su klausimais, bet šįkart knietėte knietėjo sužinoti, kurių velnių

trenkiamės į tokias tolybes. Pastebėjau ir tokį dalyką -

Saulius nesivargino mums pranešinėti, kur ir kodėl va

žiuoja. Tapo atsargesnis? Nepasitiki manimi? Lyg bet ka-da galėčiau atvirsti tuo, kuo buvau - Čičinsko pasiųstu žmogumi sekti kiekvieną jo, Sauliaus, žingsnį. Taip pat pastebėjau, kad, likęs akis į akį su Antanu, turi ką jam pasakyti. Kuždasi, šypsosi arba įninka kažką patyliukais svarstyti. Turi paslapčių, ir tegul, man kas? Iš patirties žinau, kad paslaptys atima ramybę, imi sapnuoti nebe savo sapnus, tad kuo jų mažiau, tuo dangus atrodo šviesesnis.

Druskininkai žiemą atrodė nykiai tušti, vos vienas kitas praeivis, nėra į ką akis paganyti, bet užėjus į kavinę Saulius paliepė man sėstis arčiau durų, o pats su Antanu įsitaisė prie vieno staliuko. Ir vėl įrodymas, kad manimi nepasitiki? Visada taip - geri darbai greičiau užmirštami nei blogi.

Kavinė buvo tuščia tuštutėlė. Barmene, tingi, lyg ką tik iš miegų pažadinta, neskubėdama ėmė visiems trims taisyti arbatą. Gerokai palengvėjęs lagaminėlis stovėjo pastalėje, ir Saulius prie jo prisilietė tik tada, kai kavinėn įžengė aukštas, petingas vyras. Pasitaiko, kad dirstelėjęs į

žmogų tarsi permatai jį kiaurai. Sakysim, bailumas paver

čia veidą neišraiškingu. Tarsi po kokia kauke pavožia. Bet prie Sauliaus staliuko nužingsniavęs vyras visai nepanė

šėjo į ištižėlį. Kukli, tačiau vidinės jėgos perteklių atspin-159

dinti laikysena. Kaip ir žvilgsnis - atviras, tiesus, nešaudant akimis kur papuola.

Išgirdau, kaip Saulius jį pristatė Antanui: Vidas Kalinauskas, ir ištraukė iš lagamino aplankalą. Maniau, kuž-

dėsis vieni sau, bet Saulius netildė balso:

- Stai kokį popierių atvežiau tau, Vidai. Noriu, kad šita sutartis gulėtų pas tave. Maža kas man gali nutikti.

Geriau, kad apie ją niekas nežinotų.

Vidas užsidėjo akinius, žvilgtelėjo į popieriaus lapą, tarsi akimis įsikabino ir viską perskaitęs pakraipė galvą:

- Hm, paskola. Matau, stambia korta pradėjai lošti.

Bet Domas nieko - patikimas žmogus, ir jo tėvas buvo visų gerbiamas. Kad tik tau pasisektų, Sauliau. Kai perskaičiau apie tave tą nesąmonę laikraštyje, tai net baltos butelį iš nervų išgėriau. Vienas. Vis galvojau, kam čia prireikė žibalo ant tavęs pilti. Aš, tavim dėtas, būčiau samdąs advokatą - ir tegul spausdina paneigimą.

- Kalbėjau, Vidai, su advokatu.

- Na ir kaip?

- Beviltiška bylinėtis su žiniasklaida.

- Bet jeigu tyčia...

- O kas žino - tyčia ar iš neturėjimo ką rašyti?

Visą pokalbį kuo puikiausiai girdėjau, o prie stalo buvo laisva kėdė, tačiau ne man skirta. Jei taip, pagalvojau, nėra ko man kiurksoti kaip sarginiam šuniui prie durų, lyg netverčiau smalsumu, apie ką jie ten šneka. Todėl atsistojau ir išėjau į gatvę. Užsirūkiau cigaretę, dūmijau apsuptas popietinės kurorto snūdos, o man už nugaros pasigirdo žingsniai. Kol spoksojau pro langą į gatvę, nepraėjo nė vienas žmogus. Bet šie žingsniai nė kiek nepavojingi. Aidus kaukšėjimas į šaligatvio plyteles išdavė, kad artinasi moteris, ir ne kokia jauniklė, nes tos kaukši lyg pakaustytos.

160

Žvilgtelėjau per petį. Neapsirikau. Manęs link žengė

pagyvenusi moteris. Žengė neskubėdama, kaip kad vaikšto dažnas sanatorijos gyventojas. Kiek buvau spėjęs susidaryti miesto išdėstymo vaizdą, traukė į pušyną prie Nemuno. Ten parkas, takeliai, štai praspindo saulė, vienas malonumas vaikštinėti. Rudu paltu vilkinti moteris pakėlė

akis, ir mūsų žvilgsniai susitiko. Tiksliau būtų pasakyti -

susipuolė. Man akyse lyg liepsnos šoktelėjo. Nusisukdamas mačiau, kaip moters eigastis sutriko. Ji stabtelėjo, tarsi sudvejojusi - tiesiai eiti, kaip ėjo, ar pereiti į kitą gatvės pusę.

Numečiau cigaretę ir užsmaukiau ant galvos striukės gobtuvą.

Kurį laiką nesigirdėjo žingsnių, bet štai ir vėl kaukšėjimas - neryžtingas, lyg koją statantį žmogų būtų kankinusi didžiulė abejonė.

- Atsiprašau, ar kartais pono vardas ne Arvydas?

Aš atsisukau, gauždamasis po gobtuvu lyg sraigė savo kiaute. Tarsi kokia geležinė ranka užgniaužė gerklę, įstengiau tik nesavu balsu sušvokšti:

- N e e e . . .

Glebaus veido raumenys įsitempė, lyg bandant ką nuryti.

- Apsirikau. Atleiskite, ponas.

Ji vis stovėjo, man pasirodė, kad jau labai ilgai stovi išplėtusi akis, ir nebuvo kur dingti nuo to žvilgsnio. Paskui lėtai apsisuko, nuėjo, nė karto neatsigręžė ir, ačiū Dievui, nebepažvelgė į mane kaip į Arvydą Grigą.

Pro kavinės duris išgriuvo Antanas:

- Ko ta senė klausė?

- Nieko. Sumaišė su kitu žmogumi.

6 .

161

Moteris iš mano praeities. Profesoriaus mama. Dieve, kokia pasikeitusi! Tiesiog sumenkusi akyse. Ar tikrai manęs nepažino? Turbūt. O gal apsimetė nepažįstanti. Gal ji irgi kaip aš bėga nuo slogių minčių, kapstosi iš nevilties, kuri stojo sūnui vėl atsidūrus kalėjime, todėl ir nepanoro pažinti? Buvau jai už tai dėkingas. Kad nepriminė to, kas vienatvės akimirkomis nedavė man ramybės. Galėjau padėti senam kolonijos draugui, bet nuleidau rankas.

Ir staiga net sudrebino mane tūžmas. Ką aš galėjau padaryti, ką? Sukišti dar krūvą pinigų tokiam nevykėliui?

Ir taip man liko skolingas, o dabar trauk tokį už subinės!

Ir kodėl aš?.. Vis aš užkliūvu!

Prieš sulipant į automobilius Saulius, lyg susigriebęs, kad praleido kai ką svarbaus, šūktelėjo prie savo mašinos einančiam Vidui, ir šis grįžo atgal.

- Kas yra?

- Pamiršau vieną dalyką, Vidai. Jei kas man atsitiktų...

- N i e k o neatsitiks, kas čia atsitiks!

- Tu klausyk. Jei kas atsitiktų, sutarties originalą atiduosi šitam žmogui...

- Katram?

- Sitam, - uždėjo ranką Antanui ant peties, paplekš-

nojo. - Sitam, daugiau patikimų žmonių prie savęs kaip ir nebeturiu. Antanas tai žmogus, kuriam gali įduoti lagaminą su milijonu ir ramiai eiti miegoti, žinodamas, kad suma bus saugiai pristatyta iš taško A į tašką B.

Tai taręs, Saulius žvilgtelėjo man į akis. Pasivaideno, kad jo vyzdžių atspindyje matau nutolstančią Profesoriau?

motiną, ketinusią, bet taip ir neišdrįsusią paklausti: kas toks, kas tu per vienas, Arvydai Grigai?

162

* * *

Tą popietę, tarsi kokios nuojautos vedamas, nuslinkau iki lango, žvilgtelėjau į gatvę ir pamačiau lėtai prie

„Deltuvos" atšliaužiančius automobilius. Priekyje riedėjo ištaigingas mersas, paskui jį dar vienas, tik šiek tiek prastesnės markės. Automobiliai sustojo. Sujuodavo iš jų lendančios figūros.

Čičinskas, Marfuka ir Raklevičius pasuko įėjimo link, o dar trys galvos liko gatvėje.

- Turime svečių, - tariau Antanui eidamas koridoriumi. - Įdomūs svečiai, pats Raklevičius teikėsi atsivilkti.

Antanas tučtuojau tai persakė Sauliui, kuriam pro akis nepraslydo mūsų sutrikimas.

- Ko jūs? Tegul užeina. Kaip atvažiavo, taip ir išva

žiuos.

Jie lipo laiptais tyčia garsiai kažką kalbėdami. Dėjosi nerūpestingais, tarsi būtų atvažiavę į kokį restoraną, žadantį vien pramogas.

Vos išvydęs mus koridoriaus gale, Raklevičius šūktelėjo:

- Kur tas garsusis verslininkas Kovaldas? Kurios durys?..

Čičinskas, skubėdamas koja kojon, pridūrė:

- Taip, kur tas Komjaunuolis? Norim į komjaunimą stoti, nario mokestį atnešėme, - ir įsmeigė žvilgsnį į mane: - Vo, kažkur matytas. Bene čia tu, Žilas? Sakau, iš kur čia ožiu smirda!

- Baik, baik, - draugiškai Cinčią subarė Raklevičius v

ir dūrė pirštu į duris, prie kurių stovėjau: - Šitos?..

- Šitos, - atsakiau, - galite užeiti.

163

- Jei ir negalėtume, vis vien užeitume! - atrėžė Či

činskas, o Raklevičius suskubo sušvelninti ūmai kylančią įtampą.

- Vargšai sargybiniai... - tarė jis. -Taip visą dieną ir stovite poste kaip afganų kurtai?

Marfuka praspūdino pro šalį vengdamas pažvelgti mano pusėn. Jo atmintyje galbūt pačią garbingiausią vietą užėmė prisiminimai apie koloniją. Tenai niekas nebūtų

drįsęs mane įžeisti tokiais žodžiais. Žilo pravardę tardavo su pagarba, ir žvilgsniai būdavo pagarbūs, o dabar... Marfuka praslinko sukrėstas: ožiu pavadino, o aš stoviu kaip mietas.

Kabinetas buvo ankštas, jame vos tilpo trys žmonės.

Antanas ir aš likome stovėti prie atlapų durų. Susižvalgėme, tarsi perspėdami, kad jei kas — nesnausime.

Raklevičius atsisagstė paltą, tikriausiai norėdamas pasipuikuoti dailiu švarku, marškiniais, kaklaryšiu, bet Saulius netikėtai atvėsino jo norą gražiai atrodyti: v

- Cia skersvėjai pučia, Raklevičiau. Peršalsi, paskui kosėsi, mane dar kaltinsi.

Raklevičius nustojo muistytis, susisupstė tvirčiau paltu ir klestelėjo į kėdę. Nykščiu bakstelėjo į Cinčią ir Marfuka, stovinčius jam už nugaros.

- Tau pristatyti, kas jie tokie?

Nebūtina. Nerimtai atrodo, todėl nebūtina.

- Taip, jie nerimti. Tave Komjaunuoliu vadina, pravardžiuoja, berazumiai... Klausyk, iš kur tokia pravardė -

Komjaunuolis?

- Paklausk tų, kurie taip mane vadina. Sakyk, kokiu reikalu. Atgailą nori atlikti?

- Kokią atgailą?

164

- Nuoširdžią. Kaip vieną kiparisą ant stogo prie sporto salės pastatei, pameni?

- Aaa, tu čia apie savo sapnus? Nemoku aiškinti sapnų, Kovaldai. Paskutiniu metu ramiai miegu. Nieko nesapnuoju. O tu? Vis dar sapnuoji?

Maniau, kad šią akimirką kažkas atsitiks. Pastebėjau, kaip Saulius vos pastebimai įraudo, tarsi sukaupė visas jėgas ir staiga neįtikėtinai ramiai tarė:

- Tiek to, sakyk, ko atvažiavai.

Raklevičius prisidegė cigaretę, kelias akimirkas pasimėgavo dūmu.

- Pasitarti noriu, Kovaldai. Kaip pas kolegą atvažiavau. Aplink vieni balamūtai. Su jais tik apie mašinas ir mergas gali kalbėtis. O čia reikalas rimtas, šiaip ar taip, milijonai vaikšto. Tai štai, nutariau „Lifosos" akcijų įsigyti. Girdėjau, kad tu irgi neprabėgai pro šalį, sustojai pasidomėti. Sakysi, ne? Prisisapnavo man?

Saulius atsilošė krėsle, kad geriau matytų Raklevičių. Sis vos pastebimai šypsojosi, o viduje, ko gero, džiūgavo, kaip žaidėjas, kurio rankose atsiduria visos geriausios kortos.

- Ne, Raklevičiau, tu nesapnuoji. Mane domina tos akcijos. O realybė tokia: akcijas nupirks tas, kas pasiūlys didžiausią kainą. Tokios taisyklės, ką padarysi.

- Nori pasakyti, jog tu kelsi kainą? Kad man smarkiau per kišenę duotum? Ar turi sveiko proto?

Prasidėjo irzlus ginčas. Raklevičius garsiai stebėjosi: kaip taip galima! Jei įmanoma pigiau, tai kam permokėti!

Jis galįs pasiūlyti, na... dešimt, tegul bus dvidešimt gabalų žalio, kad netrukdytų, bet Saulius laikėsi savo - kas daugiau mokės, ir baigta.

Čičinskas visą pokalbio metą vaipėsi. Tai spoksojo į

Kovaldą įsitempęs ir tarsi pasiruošęs bet kurią sekundę, 165

persisvėręs per Raklevičiaus petį, jei tik prireiks, smogti, tai atsainiai šypsojosi, lyg girdėdamas paskutinius niekus kalbant. Tačiau kai Saulius ryžtingai nukirto, kad čia ne turgus ir kad jam nerūpi Raklevičiaus planai ir jo planuo-jami nuostoliai, Čičinską lyg koks spazmas sutampė. Taip visada jam atsitikdavo, kai būdavo mirtinai užgaunamos ambicijos. Matyt, mintyse jau buvo suplanavęs, kaip elgsis su pinigais, kuriuos išpeš iš Kovaldo už Raklevičiaus pažadą nekišti nagų prie akcijų.

- Jei kvailas esi, - kone paskiemeniui kalbėjo Raklevičius, - tada mokėsi dvigubai. Dvigubai! Patariu gerai pagalvoti.

- Ačiū už patarimą. Antanai, palydėk.

Lydėti nereikėjo. Raklevičius išdrožė pirmas. Iki alkūnių susikišęs rankas į palto kišenes, plevėsuodamas skvernais nužingsniavo per koridorių. Čičinskas dėbtelėjo praeidamas. Laukiau nors menkiausio grasinimo, bet baltomis pasižiūrėjęs į mane, nuskubėjo paskui Raklevičių, ir Marfuka, ne taip plačiai žengiantis kaip Cinčia, gavo pabėgėti, kad juos abu pavytų.

- Lengvų pinigų laureatai, - su panieka ištarė Saulius. - Taip ir maniau, kad sužinos!

- Kaip jie galėjo sužinoti? - Antanas nejučiomis žvilgtelėjo įmanė.

- Klausykite, - neiškenčiau, - jei manote, kad tai aš...

- Niekas tau nieko nesako, - neleido baigti Saulius. -

Aš pats kaltas. Konsultavausi, su kuo reikia ir su kuo nereikia. Pradedant bankais, baigiant agronomais. Aš pats kaltas. Bet atrodo, jie nieko nežino apie Domą, būtų pas jį

nulėkę. Juk Domas jiems moka.

- Kam moka? - sukluso Antanas.

- Raklevičiui, kam daugiau, - nepatenkintas atšovė

Saulius ir balsu ėmė svarstyti: - Domas su jais nedirbs, o 1 6 6

Raklevičius per silpnas, kad kibtų į akcijas. Manė, pagąsdins, ir imsiu derėtis. Paskambinti... Reikia paskambinti.

Uždarykite duris, skersvėjis traukia...

v

Blogai, kad Čičinskas nesviedė į veidą kokio grasinimo, mąsčiau slankiodamas tuščiu koridoriumi. Pasišaipė, ir tiek. Blogas ženklas. Pažįstu aš jį kaip nuluptą. Atsargus: jei ką sumanė, jokiu būdu nė žodeliu neprasitars. Užgniauš emocijas, nė vienai gyvai dūšiai net užuominos neduos, bet savo padarys. Kad ir dėl to gydytojo. Ar bent davė suprasti, kad jis pats imsis to nešvaraus darbo -

nudaigoti Raklės priešą?.. Paaiškėjo, kai gydytojo nebebuvo gyvo. Ir tai tik puse lūpų prasitarė, nesileido į kalbas: padariau, sunku buvo, bet tavo klaidą ištaisiau. Dabar, Raklevičiaus akimis žiūrint, aš esu Čičinsko klaida.

Patikėjo svarbų reikalą, o aš jį sužlugdžiau.

Blogai, kad negrasino.

Kažin, ar Studentas Kaune?

Vaikščiojau pirmyn atgal ir priartėjęs prie „Deltuvos"

viceprezidento durų pajusdavau kažkokį slaptingą ryšį.

Kol girdžiu jo balsą, tol man niekas negresia. Toks keistas įsitikinimas... Lyg kokia bambagyslė, atitverianti nuo to pasaulio, kuriame tokie kaip aš šalinami be jokių skrupulų. Neliks šito neapčiuopiamo ryšio - nutrūks ir bambagyslė. Liksiu vienas akis į akį su Čičinsku. Jis negrasins, o ims ir darys savo. Iš Marfukos akių supratau - darys.

Akys manęs neapgauna. Žiūrėjo kaip į pasmerktą.

* * *

Antanas nekantravo. Jam dukrą paimti iš darželio. Jau šešta vakaro, jau ir taip vėluoja. Bet Saulius vis kažko 167

delsė, neskubėjo lipti iš visureigio, žengti kelis žingsnius ir atsidurti jaukiuose namuose.

- Neatsako, keista, - nuleido ranką su mobiliuoju, bet tuoj skubiai rinko kažkokį kitą numerį.

Atmintis fenomenali. Lengvai įsimindavo ilgiausius telefono numerius.

- Antanai, gali važiuoti, - pagaliau kažką galvodamas pasakė. - Paimk Arvydo mašiną, o mes dar pabūsime.

Velnias, niekaip advokato numeris neatsako. Dieną, suprantu, teismai, bet dabar jau vakaras, kur jis prapuolė?

Antanui dusyk nereikėjo kartoti. Padaviau raktelius, atsisveikinome. Nueidamas mestelėjo: jei prireiks, duokite žinią. Ir manuoju automobiliu išvažiavo iš daugiabučio kiemo.

Ką darom? -- kreipėsi į mane Saulius. - Važiuojam kur nors, ką čia stovėsime.

Bet tuoj persigalvojo: reikia užeiti į butą. Buvau nusiteikęs stypsoti šaltyje, bet Saulius pakvietė eiti kartu. Visureigį palikome po žibintu, labiausiai apšviestame kiemo plote, ir užlipome laiptais į antrą aukštą.

Duris atrakino žmona, kartą matyta spontaniškai surengtame Sauliaus gimtadienyje.

- Kaip sekėsi? - sausai pasiteiravo ji.

- Prastai, geriau neklausk.

- Kas nors atsitiko? - susirūpino.

- Arbatos išsivirsime, pasėdėsime. Niekaip negaliu savo advokato pagauti.

- Klausiu: kas atsitiko?

- Nieko ypatingo. Raklevičius buvo apsilankęs. Nori užkirsti akcijas.

Raklevičius? Hm, tu prisižaisi, pamatysi.

- Man ir pačiam įdomu darosi - prisižaisiu ar ne.

168

Butas dviejų kambarių. Miegamasis ir svetainė. Baldai paprasti, visas butas kukliau įrengtas nei Ligitos. Tai mane nustebino. Kas jau kas, o toks verslininkas kaip Ko-pasistatyti namą. Pamenu, Čičinskas tvirtino, kad Kovaldas saugumo sumetimais nesikrausto iš šito daugiabučio.

Iš tiesų niekai. Juk po laiptinę gali šlaistytis kas tik nori, o nuosavo namo kieme paleidai šunis - ir rami galva.

- A l i o , advokatas Martinkus? Sekundėlę...

Saulius skubiai parodė ranka į elektrinį virdulį ir išėjo iš virtuvės. Virdulys buvo tuščias. Su juo rankose mane ir užklupo buto šeimininkė. Pavargusiu balsu pakvietusi sėstis prie stalo, čiupo indą man iš rankų ir pakišo po čiaupu.

- Jūs ilgam? - paklausė.

- Kaip suprasti?

- Nakčiai ar važiuosite kur?

- Ne, ką jūs, - šyptelėjau, - kokiai nakčiai! Man netoli, pėsčias pareisiu, - ir matydamas, kad ji žiūri į mane kaip į visiškai nepažįstamą žmogų, priminiau: - Aš sargybinis. Sauliaus sargybinis.

- A, o aš vis galvoju kaip per rūką: lyg ir matytas...

- Galėjote matyti. Kas rytą stoviu po jūsų langais.

- Supaisysi, kas ten stovi...

Ji pasistiebė siekdama arbatą iš lentynos, sudėliojo ant stalo puodelius, vikriai apsisuko ir dingo už durų. Nekalbi, lyg nenusiteikusi. Ir teisingai. Nėra čia ko burną aušinti su kiekvienu svetimu. Nieko nėra svetimesnio kaip asmens sargybinis.

Dirstelėjau pro langą į kiemą. Po žibintu žvilgėjo visureigis. Snyguriavo. Ne, jei ką ir sumanęs Čičinskas, šįvakar tikrai nieko nesiims. Nori pamiršti nevykusį apsi-1 6 9

lankymą „Deltuvoje", galbūt su Raklevičiumi laužo galvas, kokius dar gudresnius spąstus paspęsti Sauliui. Sugalvos. Čičinskas toks - būtinai ką nors sugalvoja.

Grįždamas į vietą, pastebėjau ant šaldytuvo gulintį

nuotraukų pundelį. Būčiau neatkreipęs dėmesio, jei ne tas veidas šalia Sauliaus. Geriau įsižiūrėjęs, atpažinau Martyną. Tą patį, su kuriuo kelias valandas teko praleisti komisariato areštinėje. Nelaimingas biznierius. Banditams tarpininkaujant paėmė paskolą iš banko, berods tris šimtus tūkstančių dolerių, o gatvėje tie patys banditai atėmė ir prie jo akių pasidalijo. Interjero detalės nuotraukoje irgi buvo pažįstamos. Paveiksluota šioje virtuvėje, sėdint ten, prie lango.

Virdulys apsipylė pilkšvais garais ir spragtelėjo išsijungdamas.

- Taip, pasimatysime... - įžengė virtuvėn Saulius, laikydamas mobilųjį prie skruosto. - Neskubėsiu. O Klaipėdoje sninga? Ne?.. Aišku. Iki pasimatymo, advokate, - ir nužvelgė mane, stovintį prie lango: - Ką žmona? Nebendrauja, pyksta? Martynas, pameni tokį?

- Pamenu, kaipgi.

- Tai va... Jis čia tris dienas gyveno. Margulis toks, veikėjas iš Vilijampolės, įsiutęs lakstė po Kauną, visur ieškojo, žadėjo galvą nutraukti, o jis pas mane, kiparisas, šilta ir gerajam - tik valgyk ir miegok. Bylą atnaujinome, todėl Margulis ir siunta. Kažkur nuotraukos buvo... Tiek to. Važiuojam. Advokatas atsirado. Ir dar kur! Klaipėdoje.

Ten išgersime arbatos.

Pajudėjus iš kiemo, suskambo mano mobilusis. Tai buvo Ligita.

170

- Klausau, Ligita.

- Kada grįši? Man nuobodu vienai.

- Nežinau, Ligita. Turbūt vėlai. Daug reikalų.

- Klausyk, jau septynios, o būdavai šeštą! Kur ten važinėjiesi?

- Važiuojam prie jūros.

- Ak prie jūros! Gerai! Tada aš einu į kavinę!

- Na ir eik.

- Ir eisiu! - nutrenkė ragelį.

- Tos moterys, - palingavo galva Saulius, žiūrėdamas į vakaro žiburių nutviekstą prospektą. - Teisingai darai, kad nesiginčiji. Daugiau sveikatos sutaupysi. Maniškė irgi purkštavo, kol priprato. O tu, žiūriu, stiprių nervų. Atvarė tas Čičinskas, ožiu pavadino, maniau, viskas - drakė

neišvengiama, bet ramiai nutylėjai.

- Pavadino, na ir kas? Čia laisvė, čia kiti įstatymai.

Vakarinis Kaunas plačiai skleidėsi priešais visureigio langą. Lyg kokia šviesos upė, atitekanti iš juodos nakties gelmių ir sluoksnis po sluoksnio tirpdanti visas kvailas ambicijas.

Činčia manė, kad pavadindamas ožiu smogs man pa

čiu skaudžiausiu būdu. Iš kur jam žinoti, kad viskas pasikeitė?

Kad manęs nebevilioja nuotykių vėjai. Kad sutikęs Ligitą tarsi per vieną naktį užaugau - tapau toks, koks niekada neįsivaizdavau būsiąs. Ir nuo to sykio nebenoriu naktų leisti nežinioje. Nebenoriu budinėti begales kartų

vis įsiklausydamas, kas ten už durų krebžda. Policija ar kitokie priešai? Ir vėl migdytis, atkakliai stengdamasis apie tai negalvoti.

Ką tas Činčia supranta apie tokias naktis?

Tiesa, kai sviedė tą įžeidžiantį žodį, visas virptelėjau.

Bet lengvai susivaldžiau. Net patekau tarsi į kokį sūkurį, 171

kuriame, rodės, ėmė suktis mistiškai pasikeitęs mano gyvenimas. Ligita, jos akių šviesa padėjo man įsilieti į paprastų, viena kitą keičiančių dienų tėkmę. Pamiršau kraupių paslapčių slogumą, neišvengiamo atpildo baimę.

Džipas lėkė autostrada, o Saulius buvo paskendęs savo mintyse. Aš vis dirsteldavau į šoninį veidrodėlį. Važiavome greitai. Pavydavome ir aplenkdavome automobilius, kurie, atrodė, draugingai sumirkčiodavo prieš nugrimzda-mi autostrados tolumose.

Iš Kauno paskui save neištempėme jokio įtartino automobilio.

Ramus vakaras. Kad taip būtų visada.

- Aš vis galvoju, - prabilo Saulius, - kokiems markizams prireikė mane įkišti į tą straipsnį.

- Kokį straipsnį? A, tu apie tai...

Tipelis, pravarde Komjaunuolis, valdo Žaliakalnį.

Kas antra Kaune pavogta mašina - Komjaunuolio grupuotės darbas. Niekaip nesusigaudau, koks šio straipsnio tikslas. Manė, pagąsdins, atbėgsiu pas žurnalistus su kyšiu, kad nustotų rašę nesąmones? Netikiu. Žurnalistas užrašo tai, ką kiti pasako. Netikiu, kad iš neturėjimo ką veikti žurnalistas sukalė tą straipsnį. Yra užsakovai, vadinasi, yra ir tikslas. Įdomu, kokios dar informacijos apie mane iškapstys? Gal parašys ką nors iš senų laikų?

- Kokių laikų? - išsprūdo man.

Saulius rimtomis pasižiūrėjo į mane ir vėl nukreipė

žvilgsnį į kelią.

Norint gali visko prirašyti. Kad buvau gaujos narys, ir tai bus panašu į tiesą. Tada tavęs, Arvydai, dar nebuvo Kaune, kai būrėsi visokios jaunimo grupuotės. Zinai, ten -

diskotekos, restoranai, visi kuo krūtesnius prieš panas vaizdavo. Kas gauna į galvą, tas pasikviečia draugus į pa-172

galbą. Atitranko, o kitą kartą patys gauna. Kaip tik tada lankiau sporto salę. Buvo madinga negerti ir pumpuotis raumenis. Ir šokinėti prieš senius. Vilimas tada valdė Kauno gatvės gyvenimą. Kraudavo ir mums malkų. Na, mums nusibodo. Su Hariku suvienijome jaunimą. Sakom, gana seniams nuolaidžiauti, duodame atsirauti!

- Davėte?

- Davėm, kad net ausys į antrą pusę užsilankstė. Viename restorane kelis iš Vilimo gaujos aptikome. Atbaks-nojome. Tie - skambinti. Sušaukė apie penkiasdešimt saviškių, o mes restorane penkiese, įsivaizduoji?

- Na ir kaip baigėsi?

- Gerai baigėsi. Su Hariku viską buvome apskaičiavę. Jų penkiasdešimt atvažiavo, o lauke, prie restorano, šimtas mūsiškių jau laukė pasaloje. Pamokėme visus. Negailestingai.

- O tas Harikas, kas jis per vienas?

Saulius keistai nužvelgė mane:

- Harikas - pravardė. Aras, toks tikras vardas. Aras Raklevičius.

Jis? - nustebau. - Tas, kuris šiandien buvo su Činčia?..

- Tas pats, - linktelėjo. - Seniai tas buvo, berods prieš septynerius metus, dar prie rusų, kaip sakoma. Tada piemenys buvome, bet visi mane ir Raklevičių mirtinais draugeliais laikė. O paskui išsisklaidėme į šalis. Kas susitupėjo, biznio ėmėsi, kas aplink save atmarozkus pradėjo telkti ir verslininkus reketuoti. Panorėjęs mane prie bet kurios gaujos Kaune gali priklijuoti. Man neįdomu, kuo žmogus užsiima. Susitinku, pasikalbu, kas čia tokio? Yra ir nuotraukų su tais, kurie dabar laikomi banditais.

173

- Manai, Raklevičius čia buria?

- Jeigu šitą visą jovalą maišo Raklevičius, jam bus nesunku prikurti istorijų apie naujus Komjaunuolio nuotykius. Jis visada man pavydėjo. Gerai sekėsi mokslai, darbas savivaldybėje, paskui ir į verslą įsitveriau. Tiktai kam visa tai, koks tikslas? Kaip jis nesupranta, kad nesiruošiu mokėti jokių duoklių! Niekam! Niekados!

Raklevičius - senas Sauliaus pažįstamas? Tai bent.

Nė minties tokios neturėjau, o ir Čičinskas apie tai jokiu žodžiu neužsiminė. Mirtini draugai - mirtini priešai?

* * *

Klaipėda žvilgėjo nuo balų, lyg ką tik praūžus lietui.

Pavasariškas oras. Vien abipus gatvės kūpsantys patamsėję sniego luistai priminė dar gilų žiemos metą.

Advokatas Martinkus mūsų laukė vienoje iš gausybės uostamiesčio centro kavinukių. Tai buvo netriukšminga vieta, tinkama norintiems tyliai pasišnekučiuoti. Pamatęs mus ir pamojęs, mums priėjus lyg seniems draugams suskato užsakinėti viskį, kokį pats siurbčiojo iš stiklo, bet Saulius paprašė padavėją atnešti arbatos.

Pradžioje pokalbis tarsi nuslydo paviršiumi tų bėdų, kurios mus atvijo. Pasirodo, advokatas turėjęs bylą Klaipėdoje. Atvažiavęs iš Vilniaus be jokio atlygio ginti kažkokio narkomano.

- Kaip įdomiai išėjo, - pasakojo jis. - Kartą iš Vilniaus pavežiau iki Kauno vieną tokią panelę. Išsikalbėjome. Ji papasakojo, kad jos draugas turi nemalonumų -

uždarytas sėdi, teismo laukia. Palikau jai savo vizitinę.

Sutikau ginti be honoraro. Šiaip, vardan teisybės. Ir ką 174

manote? Nepagrįsti kaltinimai buvo atmesti. Laimėjau!

Būtumėte matę, kaip jiedu džiaugėsi. Vargšai vaikai, verkė iš džiaugsmo. O tas vaikinukas internatinis, tokiems policija pagatava visas vagystes pripaišyti.

- Ir kuo jį kaltino? - paklausė Saulius.

- Vagyste iš kiosko. Kažkas išpjovė stikle skylę, įlindo ir išnešė visokių prekių. Skylė tokia, kad tas narkomanas nieku gyvu nepralįstų: pečiai platūs, stambus vyras bus, jau dabar matyti, o jie teisia konvejeriu, nesigilindami į esminę bylos aplinkybę. Man irgi džiaugsmas. Visada džiaugiuosi, kai nekaltą žmogų apginu ir jį paleidžia iš

teismo salės. Todėl šiandien leidžiu sau aplaistyti pergalę.

Gera diena yra ta, kai padarai gerą darbą. Na, į sveikatėlę!

Saulius buvo prasitaręs, kad Martinkus - vienas tų

žmonių, į kuriuos tėvas patarė nedvejojant kreiptis pagalbos - yra mėgėjas išgerti, bet matant, su kokiu pasiskonėjimu senasis teisininkas nurijo viskio dozę, buvo galima pagalvoti, kad priešais sėdi profesionalus gėrikas. Užsisakė dar vieną taurę. Tačiau iš veido neatrodė įgėręs, vien akys blizgėjo, lyg ką linksmo išvydus.

- Na, pasakok, mano vaike, kokiais vėjais čia atlėkei, -

paragino jis Saulių.

Klausėsi atidžiai, vis kažką galvodamas. Regis, jau pertrauks Sauliaus pasakojimą, bet vėl duoda ženklą: tęsk, tęsk.

Sutartis pasirašyta, dėstė Saulius, ir jos originalas saugioje vietoje. Sau pasilikęs tik kopiją. Domas ruošiasi akcijų pasirašymui. Ėjosi kaip numatyta, kol nepasirodė

Raklevičius.

Viską išklausęs advokatas pritariamai linktelėjo:

- Domas - gera kandidatūra. Jo tėvas buvo garbingas žmogus, savo darbais nusipelnęs šviesuomenei. O ir tas 175

Vidas iš Druskininkų, kuriam sutarties originalą patikėjai, kaip girdėjau, irgi brangina padoraus žmogaus vardą. Moki, mano vaike, žmones pasirinkti, nieko nesakau. O kas per vienas tas Raklevičius? Verslininkas koks?

Saulius kilstelėjo antakius:

- Koks jis verslininkas! Banditas su kostiumu. Jaunystėje kartu pakvailiodavome, bet dabar man juokas nebeima. Turiu žmonių, kurie paliudytų, jog tas Raklevičius stengėsi mane kitan pasaulin nusiųsti...

Bet advokatas paskutinių žodžių nesiklausė.

- Kaip jį dar vadina? Ar ne Aru? Buvo kartą kažkur prie namo laiptinės pašautas? Tas pats?

- Tas pats. Jūs pažįstate jį?

Advokatas valandėlę patylėjo.

- Asmeniškai nepažįstu, bet girdėjau apie jį. Ir ne visai tau palankioje šviesoje.

- Kaip suprasti?

Martinkus pakėlė stiklą prie lūpų. Atrodė, kad geria vien iš liūdesio.

- Aš žinau, kas dengia tą Raklevičių, taip sakant, neblogai pažįstu jo „stogą", - tarė jis. - Nemaniau, kad taip viskas susiklostys, būčiau pakalbėjęs. Ech, Kosto nebėr, tas turėjo svarų žodį. Bet nieko. Nevėlu ir dabar šnektelė-

ti. Žinoma, ne šį vakarą. Vėlu, nepatogu žmogų žadinti.

Sauliaus bandymai iškvosti, kas tai per žmogus, atsimušė kaip į sieną. Martinkus, nors ir gerokai įraudęs, prikando liežuvį. Aiškiai nebuvo linkęs įvardyti Raklevičiaus globotojo, bet staiga visiškai nepritinkančiu inteligentiškam žmogui tonu drėbtelėjo:

- Nujaučiu, kad jis visos šitos, atsiprašant, chuinios ideologas. Kada akcijų pasirašymas?

1 7 6

- Kitą mėnesį, - atsakė Saulius. - O kaip jie gali sutrukdyti? Ar gali imtis teisinių priemonių? Fizinio spaudimo nebijau.

Aiškiai matėsi, kad Saulius sutrikęs ir nežino, ką daryti.

- Palik tai man, - patylėjęs tarė advokatas. - Šiandien jau - viskas, gaiva nebedirba. Sakau, gaila, kad Kosto nebėra. Jis pažinojo tą žmogų, nors negerai apie jį atsiliepė, bet vardan tavęs gal būtų mojęs į ambicijas. Taip, Kostas... Ne laiku paliko šią ašarų pakalnę, bet ką padarysi...

O tu, mano vaike, turi būti lankstesnis. Šiaip ar taip, žydiškas kraujas. Esi apipjaustytas?

Saulius išsižiojo:

- K ą ?

- Na, pagal paprotį - esi apipjaustytas?

Saulius prapliupo juoktis, net ašaros ištryško.

- Dar ką sugalvosite, gerbiamas advokate. Nesu. Bet žydams prijaučiu. Matyt, kraujas savo daro. Ir žydšaudžių

nekenčiu. Joks aš žydas, bet sužinočiau, kas tėvui parašė

tą laišką!..

- Tačiau tu - Kosto sūnus, - pertraukė Saulių advokatas. - Neužpyk, bet kartais pernelyg esi kietakaktis. Mokėjimas susikalbėti yra išskirtinis žydų bruožas, Reikia puoselėti tą savybę. Tavo tėvas, pavyzdžiui... Na taip, buvo velniškai apsukrus, ir iš to visiems nauda buvo. Kiti pirmininkai snaudžia kaip kalakutai, o jis it gyvsidabrio lašas visur pralenda. Įsivaizduok, nušienaudavo savo kolūkio pievas ir visą techniką su žmonėmis permesdavo į

Kaliningrado sritį. Susitaria su karinių poligonų vadais, tie patraukia tankus, ir burzgia sau Gliko šienapjovės. Silosu pusę Lietuvos aprūpindavo. Apsukrumas ir darbštumas - neatskiriami dalykai. Su galva reikia dirbti, su galva...

1 7 7

Advokatas pabaigė viskį. Tankiomis šukutėmis keliskart persibraukė vis čiuožiančius ant kaktos žilstelėjusius plaukus. Pastebėjęs, kad Martinkus dairosi padavėjos, Saulius patikino, jog sąskaitos apmokėjimas tebūnie jo rūpestis, ir pakilo, ketindamas palydėti advokatą, bet šis paprieštaravo, sakydamas, kad iki viešbučio netoli: per gatvę pereiti - ir jis lovoje. Taip pat pridūrė, kad paskambins. Ir stengdamasis kuo tvirčiau žengti, patraukė per kavinę durų link, už kurių plytėjo centrinė gatvė.

Visą pokalbio metą stebėjau duris, nužvelgdavau pro jas įslenkančius žmones. Publikos padaugėjo, ir išėjus advokatui, tarsi atkrito klausa. Jaunimas, madingai pasikir-pusios plaukus, pasidažiusios mergiotės ir bernai, pirmenybę teikiantys megztiniams, o ne treningams, suteikė kavinei papildomo jaukumo. Bežiūrėdamas į tuo,s gražius žmones beveik pamiršau piktą pasaulį. Bet kur buvus, kur nebuvus atlėkė mintis: jei kas grąžintų laiką atgal, gal mano prisiminimuose gyventų ne kalėjimo tyla, o šitoks draugiškas dūzgesys?

Pagalvojau apie kalėjimą, ir pasidarė kančia sėdėti.

Ėmė deginti aplinkinių žvilgsniai. Jie kiaurai mane permato. Norėjosi smukti į gatvę, kad nejausčiau nerimo, kurį neišvengiamai kaskart iš naujo pasėja kalėjime praleisti metai. Jausmas, kad viskas praleista. Negrįžtamai. Norisi gelbėtis, bet nežinai nuo ko. Vienas koktumas. Lyg tuoj tuoj atsivers kavinės durys ir ant slenksčio išvysiu mergaitę su portretu rankose. Stai kodėl Ligitos buto ūkinėje spintoje tyko manęs degtinės butelis.

Saulius neskubėjo leistis atgal į kelionę. Užsakė vakarienę. Kažką iš žuvies.

- Nustok tu taip į visus spoksojęs, - išgirdau jį sakant. - Mes Klaipėdoje, o ne Kaune, todėl atsipalaiduok.

Turi žiebtuvėlį?

178

Užsirūkęs mintyse grįžau prie pokalbio su advokatu.

- Kažin, ką jis turėjo omenyje, sakydamas, kad Raklevičius turi „stogą"? - garsiai svarsčiau, bandydamas padėti susigaudyti savo darbdaviui, nes iš paniukusio veido buvo aišku, kad apie tai tegalvoja. - Kybartą, tą verslininką iš Marijampolės? Girdėjau, kad Raklevičius jo pinigus suko, skolas išmušinėjo.

- Ko tu kreipi dėmesį į to advokato kalbas? Juk girtas buvo. „Stogas"! Kokį Raklevičius gali turėti

„stogą"? Policijos komisariate? Grabe aš mačiau tokius

„stogus"!

Iš irzlios intonacijos supratau, kad Saulius nelinkęs narstyti tai, ko advokatas nepasakė iki galo. Nenusiteikęs savus reikalus aptarinėti su asmens sargybiniu. Nenori išsiduoti, kad ir jam baimės jausmas nesvetimas. Jei taip, tai stebino kitas dalykas: paskolino Domui tokią milžinišką sumą, bet nepuola į paniką. Paskambintų jam, ar ką?..

Geležiniai nervai.

Padavėja atnešė dvi lėkštes. Be apetito kramsnojau prašmatnų žuvies patiekalą, kai Saulius staiga tarė:

- Ziūn. Į mus žiūri.

Pažvelgiau pro petį. Už poros staliukų prie lango buvo įsitaisiusios dvi merginos. Simpatiškos. Vien savo jaunystės gaivumu kerinčios. Šnekučiuojasi retkarčiais lūpomis surasdamos kokteilio šiaudelį, regis, mes nė kiek joms nerūpime.

Saulius nepastebimai pamojo padavėjai ir, šiai priėjus, paprašė, kad ana va toms dviem dailioms merginoms nuneštų šampano. Ne po taurę, o visą butelį. Taip, gali pasakyti, kad nuo mūsų. Padavėja pasišalino kiek nustebusi.

Matyt, ne kiekvieną vakarą išgirsta tokių pageidavimų, bet padarė, kaip liepta.

179

Kaip ir visi, pagalvojau. Kaip ir visi pinigingi kaunie

čiai, negali atsispirti vilionėms. Mergužėlės pažvilgčiojo, ir jau įvykis. Ar tik Saulius nepuoselėja ilgos nakties Klaipėdoje vilčių? Man tai kas, toks darbas. Mano atgaiva -

Ligita. Laukia, nemiega, jaudinasi. Todėl nebuvo jokio noro leistis į flirtą su tomis jauniklėmis, jau nekalbant apie ilgesnį užsibuvimą uostamiestyje.

v

Šampanui atkeliavus ant staliuko, jos abi aiktelėjo iš

nuostabos. Turbūt apsidžiaugė, kad greta atsirado gerbėjas. Jei toks dėmesys būtų nemalonus, pasistengtų tylutėliai sprukti mums iš akiračio.

- Klausyk, Arvydai, dabar pakalbame rimtai, - atsilo

šė kėdėje Saulius, ir jo veide nebebuvo likę nė kruopelės pirmykščio linksmumo, kurį sužadino tiedu žvilgsniai. -

Juk tu ne paskutinis buvai prie Čičinsko. Kartu sėdėjote, ir visa kita. O tas trečias, kuris šiandien buvo kartu su jais atėjęs, pažįsti tu jį?

- Marfuka. Irgi iš zonos.

- O kaip tau jis?

- Kokia prasme?

- Draugas ar priešas? Čičinskas piktai į tave žiūrėjo, o tas Marfuka toks santūresnis pasirodė ir netgi protingas.

- Nei priešas, nei draugas. Pasitikau, kai jis grįžo į

Kauną. Aprengiau, pavalgydinau ir namo parvežiau. Gal ir nėra visiškai sugedęs. Kodėl klausi?

Jis luktelėjo, kol padavėja nukraustys stalą.

V1

- Galvoju, kad mums vertėtų Raklevičiaus Šeimoje savo žmogų turėti. Be informacijos, kaip jie ten gyvena, mes lyg akli. Kaip manai, Marfuka pavyktų palenkti į mūsų pusę?

Marfuka? Minutėlę susimąsčiau.

v

- Sunku pasakyti. Be to, jis tik Činčios vairuotojas.

180

- Vairuotojas? Labai gerai! Girdi, ką kalba telefonu, mato, kur važiuoja, su kuo susitinka, - ir jau palinkęs per stalą, sušnabždėjo, nors niekas nesiklausė: - Tu turi su juo pakalbėti, Arvydai. Protingai. Jam kas? Pinigai nekvepia.

O jei kokia rimta problema iškiltu... na, jei pradėtąjį įtarinėti, išsiųsime į Angliją, turiu ten savų žmonių. Kur gyventi, dirbti - viską sutvarkys. Pakalbėsi? Nujaučiu, kad jis tavimi pasitikės. Gražiai paaiškinsi: karjeros pas Raklevičių nepadarys, varys vėl į susmirdusią zoną, o per mus gali apsitvarkyti gyvenimą.

Pabandžiau įsivaizduoti Marfuka girdintį šiuos žodžius. O ką? Gal susidomėtų Pagundos esama nemenkos.

Juolab kad tikra teisybė, jog slampinėjant paskui Činčią šviečia niūrios perspektyvos. Tiesa, Čičinskas pasirūpino, kad jis išeitų į laisvę anksčiau laiko. Pamenu, kaip Marfuka sakė, kad už tai įsipareigojęs atidirbti. Šitoks pažadas jį

gali varžyti. Bet niekas taip lengvai nelaužo pažadų kaip žmonės, ieškantys naudos sau. Marfuka bent jau Čičinskui nesigirtų, kad buvo kalbinamas dirbti Sauliaus Kovaldo naudai.

- Pabandyti verta, - tariau. - Bet neįsivaizduoju, kaip man jį pasigauti.

- Nesirūpink, aš sugalvosiu kaip. Juk advokatas sakė, kad privalau būti apsukrus. Apsisuksiu, nesijaudink.

Ir tada mums virš galvų sučiulbėjo malonus balsas:

- Atsiprašau, tai jūs atsiuntėte šampano?

Prieš mus stovėjo viena iš tųdviejų jauniklių Tamsūs plaukai tarsi įrėminę šiek tiek padažytą veidelį. Stovėjo kiek palinkusi ir vos pastebimai šypsodamasi. Palanki šypsena, tokias visada gera regėti.

- Mes, gerkite į sveikatą! - pakiliu tonu atsakė

Saulius.

181

- O kodėl atsiuntėte?

- Kad būtumėte lengviau prieinamos.

Mergina nuraudo iki ausies galiukų, apsisuko eiti atgal, bet sekundės pakako, kad persigalvotų.

- Na tai prisėskite prie mūsų. Susipažinsime, ar ką?

- Kitą kartą.

Apmokėjome sąskaitą ir išėjome į'gatvę.

- Kodėl taip?.. - paklausiau, mintyse teberegėdamas kiek sutrikusius merginų pasižvalgymus. - Kam tas šampanas?

- Kaip tai - kam? - susijuokė Saulius. - Girdėjai, ką advokatas sakė? Gera diena, kai padarai gerą darbą.

* * *

Buvo trečia nakties, kai įžengiau į butą. Erdvė aidėjo nuo laikrodžio tiksėjimo. Kažko jai trūko, kad pasijusčiau jaukiau nei kameroje.

Įžiebęs šviesą, pastebėjau prieškambaryje numestą Ligitos paltą ir kampe nuspirtus batelius. Pastovėjau laukdamas jos žingsnių - džiugių ir drauge greitų, kokiais skuba pasitikti savo mylimojo išsiilgusi moteris, tačiau jie nepasigirdo.

-Ligita!

Tyla, jokio atsako, vien radiatorių vamzdžiai urzgia.

Užsukau į virtuvę. Peleninė kupina nuorūkų su lūpda-

žio žymėm. Nervinosi, vargšelė. O ką aš galiu pakeisti?

Nuėjau į miegamąjį. Prisėdau ant lovos, bet ji nepra-budo. Miegojo beveik įsikniaubusi į pagalvę. Švelniai, kaip tik mokėdamas, nubraukiau nuo veido plaukus. Akys 182

užmerktos. Atrodė kaip negyva. Sudrebėjau nuo minties, kas būtų su manimi, jei jos netekčiau. Pabrukau ranką po antklode, paliečiau šiugždančius marškinius.

- Patrauk rankas...

Sumurmėjo ir mėgino apsiversti ant kito šono, nusisukti į sieną, bet nutvėriau ją už peties, ir ji dar atžariau suniurnėjo:

- Kas yra? Grįžti paryčiais, neleidi miegot!

Užsidengė delnu akis, nelyg bjaurėdamasi manimi:

- Būk geras, nelįsk.

Sustingo ranka, nustojau glostęs jos kojas. Norėjau pasakyti, kad pasiilgau jos ir kad kelionė į Klaipėdą tarsi mėnesio pleištą įvarė tarp vakarykštės dienos ir šios akimirkos; kad nejaučiu poreikio, nors gal ir rasčiau progų, ieškoti nuotykių su kitomis moterimis, - patyriau tai šį

vakarą; kad ji - mano gyvenimo šviesa, mano turtas, bet Ligita užsitempė antklodę ant galvos, lyg pasiryžusi grei

čiau uždusti nei skirti man nors kruopelę dėmesio.

- Ligita...

- Atstok.

Pasilenkiau ir pabučiavau jos įkaitusį skruostą. Tos trumpos akimirkos pakako, kad pajusčiau nuo pagalvės sklindantį alkoholio kvapą.

- Buvai restorane?

Maniau, kad vėl sulauksiu niurzgesio, bet ji tyliai atsakė:

- B u v a u . . . Mačiau jį.

- Ką tokį? Apie ką tu čia kalbi?

- Jį, savo buvusį vyrą. Sėdėjo su kita! Šypsojosi! Jis buvo laimingas ir šaipėsi iš manęs.

183

- O tu nelaiminga... su manimi?

- Nežinau, - patylėjusi ištarė ji, kaip man pasirodė, be galo nuoširdžiai. - Tu kitoks. Visai kitoks.

Pamėginau atsargiai iškvosti, kuo aš kitoks. Tikėjausi jos padedamas apčiuopti silpniausią savo būdo bruožą ar ją erzinantį įprotį, vardijau: išgeriantis, dažnai prastai nusiteikęs, mažai ja besirūpinantis, tačiau ji tylėjo.

- Nežinau, - vėl su tokia pat iš širdies plaukiančia intonacija pakartojo. - Tu man geras, labai geras. Bet...

man atrodo, kad nemyli manęs.

Neištvėriau nenusišypsojęs - tik tiek?..

- Ką man daryti, kad patikėtum? Nusišauti, prieš tai palikus meilės laiškelį?

- Tu man nesi parašęs nė vieno laiško, o jis parašydavo.

Ligita, blogai darai, kad mane lygini su juo.

Žinau. Bet nieko sau negaliu padaryti. Jo moteris buvo dailesnė už mane. Tikra gražuolė.

- Nesąmonė, už tave nėra gražesnės.

- Tu tikrai taip manai?

- T :

iaip.

- Ačiū tau.

Palietė man ranką, tarsi išvadavo iš sustingimo.

Pakabinau paltą ant pakabos, batelius įkišau į batų dė

žę. Norėjosi pabūti vienam, susivokti, kas dedasi su mano Ligita. Kankino nuojauta, kad prasidėjo kažkokia jausmų

erozija. Staigi meilė, staigi aistra ir lėtas, ilgas atoslūgis, tarsi viena banga grįžtantis į kasdienybės krantą, kuriame nelauk romantiškų saulėlydžių ir paukščių balsų prie upės.

Bet virtuvės tyloje mintys tarsi praskaidrėjo. Ar ne per daug viską dramatizuoju? Ji išgėrusi ir pernelyg tirština spalvas. Pamatė restorane savo buvusį vyrą su kita ir kaip pakulų ryšulėlis užsiliepsnojo iš pavydo. Pamiršo, 184

kad nuo jo gaudavo į kailį ir vaikščiodavo su mėlynėmis paakyje kaip stoties prostitutė. Nenori prisiminti, kad vyras buvo išmynęs takus pas meilužes, vos pamatė su nauja gražuole - tarsi pirmąsyk išduota negyvai užsigraužė.

Komedija, kitaip ir nepavadinsi.

Pasimatymas su praeitimi visada aukso dulkėmis nubarstytas. Juk jei mąstytum, kas bloga praeityje nutikę, neišgyventum, žmogau. Geri prisiminimai verčia graudentis ir krimstis. Taip ir atsitiko Ligitai. O gal ji tebemyli jį?

- Ligita, miegi?

- Ne.

Nusismaukiau džinsus ir palindau po antklode.

-Zinai, Arvydai, aš pagalvojau... - atsklido šnabždesys. - Pagalvojau ir supratau, ko mums trūksta.

- Ko?

- Švelnumo. Mes vienas kitą vardais vadiname, o reikia švelniau. Aš taip pripratusi. Kitaip viskas atrodo netikra.

- Gerai, vadinsiu tave... meškute.

Ji atsigręžė į mane veidu. Akys buvo plačiai atmerktos ir tarsi šypsojosi.

- Duosiu aš tau - meškute! - spagtelėjo į nosį. - Juk nestora esu, neišsigalvok.

- Bet panaši iš veiduko.

- Ne ne ne, sugalvok kitokį. Galiu būti tavo katyte ar dar kuo... O tave vadinsiu mažiuku, gerai?

- Kaip nori.

Ligita pakštelėjo man į nosies galiuką. Paėmiau jos abi rankas, sudėjau delnas į delną lyg maldai, lyg trokšdamas būti išklausytas.

- Jei kada tau bus sunku., negalvok apie mane. Daryk kaip lieps širdis. Aš tave suprasiu ir nesmerksiu. Pasistengsiu suprasti.

185

Ji dar labiau išplėtė akis:

- Apie ką tu čia?

- Apie jį, tavo buvusį vyrą. Jeigu dar jauti jam meilę ir pasitaikys proga... na, norėsi sugrįžti...

- Baik tu! - suniurzgė ji ir žvelgė į mane, kol veidą nušvietė nežemiška, tarytum iš vidaus sklindanti šviesa. -

Tu man labai geras. Nekalbėk taip. Nenoriu tavęs netekti, ne ne ne.

Galiausiai jos kuždesys nutruko, ir ji švelniai pabučiavo man į lūpas. Galėjau prisiekti - jausdama man meilę.

# * #

Po Domo apsilankymo, po jo patikinimų, kad reikalai sparčiai juda į priekį ir akcijoms įsigyti nėra jokių trukdžių, įtampa atslūgo. Saulius nieko nebeužsiminė ir apie Marfuka, tarsi atitolo mintimis nuo to vakaro, kai atrodė, jog savas žmogus priešiškoje stovykloje būtų labai naudingas. Porą kartų skambino advokatui Martinkui, bet šis vien miglotai numykdavo, kad dar ne laikas suvesti su tuo svarbiu veikėju, apie kurį taip mįslingai buvo užsiminęs Klaipėdoje. Atėjo šeštadienis, ir Ligita, pasitelkusi visą savo meilumą, išviliojo mane į miestą, kurį anksčiau matydavau tiktai pro automobilio langą.

Buvo vakaras. Mes žengėme lipnios miglos apsupti Laivės alėja.

„Darbštuolišką miesto veidą pakeitė girtas snukis", -

taip man toptelėjo, stebint be tikslo slankiojančius paauglių būrius, valandų valandas kavinėse prie alaus bokalo murksančias ar prie stipresnio gėrimo taurelių ūžaujančias žmogystas.

186

- Ko toks surūgęs? - vis klausė Ligita, prisėdus kokioje užeigoje, ir nelaukusi atsakymo atsiversdavo valgiaraštį. - Na ką, jau pavakarieniavome, dabar norėčiau kokio nors deserto.

Ji gražiai tardavo „norėčiau". Savotiškai vaikišku, žaviu tonu. Kai pažvelgdavo į mane, vaiskios akys būdavo sklidinos gerumo ir meilės. Lyg motinos, žiūrinčios į vaiką. Nieko nėra brangesnio už šį žvilgsnį, vis pagalvodavau. Argi ne todėl užsiliepsnojau meile jai, kad jinai kaip niekas kitas sugebėjo į mane pažvelgti?

Ligita užsisakė prie kavos šokoladinį pyragaitį, o aš

pasitenkinau arbatos puodeliu.

- Paskui eisime į „Rambyną", gerai? Ten bus Vijola su savo kadru, ten muzika, bus linksma.

Nutylėjau tarsi pritardamas. Ji nesupranta, kad žengiant gatve nuo manęs neatstoja baimės šešėlis. Užbėga į

priekį, slenka alsuodamas į nugarą. O „Rambynas" kaip tik tokia vieta, kur renkasi solidesnė publika, kur nenustebčiau išvydęs Čičinską. Nenorėjau jo sutikti. Neturiu apie ką su juo kalbėtis. Kvaila būtų susimušti. Nors ir šeštadienis, miestas pulsuoja girtuokliška nuotaika, ir kartais iš kokio pašalio pasigirstantis įtartinas garsas vis primena, jog prie savęs turiu ginklą, tačiau norisi galvoti vien apie Ligitą, jos jaukų žvilgsnį.

Ji kimšo pyragaitį, primygtinai siūlė paragauti, nes biskvitas lyg ir konjaku sulaistytas. Taip sakydama įdėjo man į burną gabaliuką. Jos lūpos kvepėjo konjaku. Akys spindėjo. Išgėrė konjako šlakelį senamiesčio rūsyje, kuriame neužsisėdėjome, nes ten buvo sutūpęs žalias jaunimėlis, o čia mus supo neįkyri muzika ir prieblanda, kurios nesklaidė ant staliukų spragsinčios žvakės.

187

- Gal pasėdime čia?

Ji atkakliai papurtė galvą:

- Ne, norėčiau į „Rambyną". Eisime, juk taip? Žinau, kad eisime. Tu juk geras.

Nenuginčijamas argumentas. Taip, aš geras, bent jau stengiuosi toks būti.

- Arvydai, tu girdi mane?

- Žiūrėk ten...

Jau anksčiau buvau pastebėjęs prie vieno tolimesnio staliuko sėdinčią porelę, šiek tiek į mus panašią. Vi du t ink) amžiaus, kaip ir aš, vyriškis itin apskrita, tarytum skriestuvu apibrėžta galva. Ant kaklo blykčioja auksinė grandinė, bet manieros ne gangsterio. Visą savo dėmesį skyrė

jaunutei dailiai merginai, dar pagalvojau: kaip jinai išken

čia tokio diedo kompaniją? Bet štai ji atsisėdo apskrita-galviui ant kelių, viena ranka apsivijo jo kaklą, kita tebelaikė taurę. Gurkšnojo savo gėralą, prunkščiojo, krizeno ir vis linko prie tos apskritos galvos. Ir nesipriešino, kai jis užkišo ranką jai už megztuko, užgriebė krūtis. Šypsojosi ir girtomis lūpomis netgi įsegė bučinį tam gašlūnui į žandą.

- Na ir kas, - nė kiek nesistebėjo Ligita. - Pasigavo turtingą senį, taip jam ir reikia.

- Mano laikais to nebuvo.

Ko?

- Tokių pigių, nukekšusių panelių. Pažiūrėk, ji visai jauna, vaikas...

- Buvo, buvo, kaip nebuvo! Už vyno butelį eidavo, nepasakok.

- Na tos paskutinės... eidavo, bet neatrodydavo kaip šita. Pažiūrėk, tvarkinga mergina, kojai trūksta? Pamatytu jos tėvai, gautu infarktą.

188

Ligita pasiekė „Marlboro" pakelį, išsikrapštė cigaretę, pažvelgė į mane nemaloniai šypsodamasi. Mažumėlę susierzino. Pamiršau, kad man netinka taukšti apie moralę.

- Tavo laikais išvis sekso nebuvo, - išpūtė ji dūmelį.

Komjaunimas draudė. O dabar - draugė mokytoja dirba, pasakojo - po šokių mokykloje pilni tualetai prezervatyvų. Nebijok, ir šita turi, juk nekvaila. Prasimanys pinigų

mokslams. Nematau čia nieko blogo.

- Blogai...

- Kas - blogai?

- Viskas blogai. Jei taip ir toliau tęsis, greitai vyrams bus idealas tik ta, kuri sutiks dulkintis be prezervatyvo.

Nusukau akis nuo impulsyvios aistros užvaldytos porelės. Pasakiau Ligitai, kad man šlykštu. įsivaizduok, jei aš dabar imčiau visų akivaizdoje masturbuotis? Lygiai taip ir tiedu. Toks jausmų demonstravimas primena masturbaciją.

Ligita ėmė juoktis:

- Viešpatie, koks tu juokingas. Postringauji lyg kalėjime nebuvęs, lyg koks kunigas. Geriau galvok, ką mano mamai pasakysi. Ji nori tave pamatyti. Žinoma, išgyriau jai tave, bet klausimo, už ką sėdėjai, neišsisuksi. Pasakysi, kad už banditizmą - nuvirs nuo kėdės.

Taip, pagalvojau, ir laikai pasikeitė. Nebeliko straipsnio už banditizmą. Sodina dabar už turto prievartavimą; bandito sąvoka, ir ta, savo tikrąją prasmę praradusi, tarytum kokia patrauklia profesija jaunimui tapo.

- Na tai sugalvok ką nors, tu savo mamą geriau pažįsti. Sakyk, pavyzdžiui, už vištas.

- Septyniolika metų? Išprotėjai!

189

- O ką? Skaičiau laikraštyje, kaip vaikui už kažkokio surūdijusio katilo vagystę įsūdė trejus metus, o čia septyniolika vištų - oho! - Pamačiau, kaip toji dailutė mergina nusliuogė nuo apskritagalvio kelių, ir tarsi koks pavojus praslinko. - Sakyk, išeikvojimai. Arba ne, valstybinio turto grobstymas. Tada visi grobstė, kaip bebrai tempė. Prie manęs, pamenu, sėdėjo vienas iš Tauragės. Iš mėsos kombinato mėsą vagonais varė, tai gavo dešimt metų.

- Aha, - tarsi pritarė ji. - Atsimenu, kaip aštuoniasdešimt antraisiais Aleksoto turgaus veterinaras gavo de

šimt metų, kam prekiavo nepatikrinta mėsa.

- Ne už tai. Jo sofos dėžėje rado tris šimtus tūkstan

čių rublių. Ėmė kyšius. Stambus mastas.

- O iš kur tu žinai?

- Jis irgi prie manęs sėdėjo, bibliotekoje dirbo.

Ligita pakraipė savo gražią galvą lyg baisėdamasi, bet tuoj sukruto raginti:

- Tai ką? Eime į „Rambyną"?

Vėl delsiau sutikti. Smagus vakaras, jei nepaisytum tos porelės pasiglamžojimo. Smagu, kaip gyvenime nebūna, o pasitaiko tik pigaus serialo įsimylėjėliams, kol viskas baigiasi blogai arba tragiškai. Tokia nuojauta užvaldė.

Buvau tikras, kad aną vakarą, kurį praleidau Klaipėdoje advokato Martinkaus ir Sauliaus draugijoje, Ligita būtent

„Rambyne" aptiko savo buvusį vyrą su kita meile. Jai gyvybiškai būtina ten pasirodyti su manimi, kad suveiktų

mintyse plėtojamas mažo keršto siužetas: mes šokam kaip idiotai, jisai spokso kaip idiotas. O jei kitoje serijoje pasirodys Čičinskas su savo žmonėmis, jis tokio cirko nepakels, būtinai užkabins, ir tada...

- Bet aš nešoksiu.

190

- Kodėl? - nuoširdžiai nustebo Ligita.

- Man nepatinka. Ir šokantys man panašūs į asilus, iš

džiaugsmo laigančius.

- Na gerai, - lengvai nusileido ji. - Galėsi sėdėti.

Eime.

Tuo metu suskambo mano mobilusis. Ligita nekantriai įsitempė.

- Klausau.

Tai buvo Saulius. Be didelių užuolankų paliepė atvaryti prie jo namo laiptinės džipą, nes ką tik skambinęs advokatas Martinkus - reikia lėkti į susitikimą su vienu veikėju iš Vilniaus. Greitai!

Štai viskas ir išsisprendė, be didesnių ar mažesnių

stresų, pasidžiaugiau mintyse, bet Ligita mano šypsnį suprato savaip.

- Tu tyčia!.. - sušnypštė ji. - Tyčia susitarei, kad paskambintų! Kad tik išsisuktum! Nekenčiu!

Pašoko ir išpuolė iš kavinės. Nubėgo, tarsi būčiau trenkęs antausį.

Tyro, vaikiško veido mergina vėl užsikorė apskrita-galviui ant kelių. Mūsų žvilgsniai susitiko, bet jos akyse, be paniekos sau, nieko neišskaičiau.

Apmokėjau sąskaitą ir išėjau į gatvę.

Ligitos siluetas tolo šviestuvų rūke skendinčia Laisvės alėja. Žengė greitai, nesidairydama į šalis. Piktos moters eisena. Truputį pastovėjau žvelgdamas jai įkandin, laukdamas, kol nutrūks prisiminimų srautas apie visa, ką gražaus buvau patyręs su ja, ir nudūlinau ieškoti taksi.

Man pasirodė, jog suprantu Ligitos prigimtį, nesunkiai galiu pateisinti kiekvieną jos poelgį. Jeigu ir klydau, tai vis dėlto gyvenau tuo ir jaučiau saldžiarūgštės laimės pulsą.

191

tįs JĮ:

Saulius mažai kalbėjo. Kad mūsų kelionės tikslas -

Trakai, sužinojau tik tada, kai buvo metas išsukti iš autostrados. Iš pradžių stebėjosi, kodėl toks išsičiustijęs. Paltas, po juo žalias švarkas ir kaip veidrodis blizgantys pusbačiai. Paaiškinau, kokią „kultūrinę" programą buvo Ligita sugalvojusi, prasitariau ir apie jos norą prieš buvusį

sutuoktinį su manimi pasistaipyti. Maniau, prajukinsiu jį, bet netikėtai rimtai sureagavo:

- Laikykis jos, nepaleisk. Aišku, nesiduok tampomas pavadėliu, bet ir užgauti neskubėk. Pamenu, kol buvai vienas, dažnai su kvapeliu vaikščiojai, o dabar, - nukreipė

žvilgsnį į mano spindinčius pusbačius, - prašau, kaip sutvarkė. Tikras Kauno markizas. Aš kaip tavo sargybinis atrodau... O, idėja šovė! Susitikti turime viename tokiame kabake. įeisi vienas, atsisėsi kur kampe - atseit mes nepažįstami. Pažiūrėsi, kas per trūktas tas vilnietis.

- Bet pokalbis...

- Ką - pokalbis?

-Nesinori klausytis svetimų paslapčių.

- Baik tu! Kokios paslaptys? Neturiu aš paslapčių.

Tai jie nesuprasi, ką buria. Ką aš žinau, gal koks Vilniaus banditas, Raklevičiaus draugelis atvažiuos? Nemanau, kad bus rimta šneka, bet vien dėl to, kad advokatas viską suorganizavo, nenoriu sakyti: eikite jūs visi nuo mano galvos.

Su žmonėms bendrauti reikia, o su gerais - ir draugauti galima. Ar ne taip, Arvydai?

Užeigą radome nesunkiai, Įsikūrusi prie ežero kranto.

Ko gero, vasarą pro jos langus atsiveria gražus vaizdas, o dabar, žiemą, lyg kokia balta drobė plyti iki pat horizonto.

192

Viduje spragsėjo židinys, grojo rusiška muzika. Staliukų

vos keletas, ir tik vienas apsėstas jaunos šeimynos. Mama vis stengėsi priversti mergaitę suvalgyti nors kąsnelį kažkokio patiekalo, o šeimos galva kantriai stebėjo žmonos pastangas, retkarčiais kiek nugerdamas iš bokalo alaus.

Atsisėdau prie dviviečio staliuko, nugara į minkštą kampą prie lango, kur, mano nuomone, geresnės vietos pokalbiui svečias iš Vilniaus neras. Nebuvau alkanas, bet užsisakiau ilgokai ruošiamą troškinį, mineralinio butelį, stiklą brendžio, kavos, deserto, kad tik staliukas neatrodytų nykiai. Reikia sudaryti įspūdį, jog man nieko nėra svarbiau už valgį.

Jis pasirodė laiku, prieš devynias, kaip ir buvo tartasi, įėjo, pažvelgė į mane kaip į tuščią vietą ir net nežvilgtelėjęs į šeimyną nulindo į patį užeigos galą - įsitaisyti ant minkšto kampo.

Išvaizda nuvylė. Tikriausiai gandai apie svečio įtakingumą kiek perdėti. Tai buvo pagyvenęs vyras žilstelėjusiais smilkiniais, tuklaus veido. Vilkėjo kostiumą. Neišvaizdų, pilką, lyg koks eilinis valdininkėlis. Įdomu, kokiu automobiliu atvažiavo. Jei paprasčiausiu kledaru, tai advokato kalbos apie šio tipelio įtakingumą- vėjų vėjai.

Neprisilietęs prie valgiaraščio, prisistačius padavėjui užsakė grafiną konjako ir kaukazietiškai paruoštos vištienos. Pridūrė, kad atneštų du stiklus, nes laukiąs draugo. Iš

visko sprendžiant, ne pirmą kartą čia apsilankęs.

Užsirūkė cigaretę, išsitraukęs mobilųjį surinko kažkokį numerį. Išgirdau, kaip kelis sykius vidury sakinio pakartojo: „ponas Kovaldas".

Netrukus vidun įžengė Saulius. Pastebėjau, kaip jo veide šmėkštelėjo atpažinimo šešėlis. Šypsojosi, teisinosi, 7.

193

kad ne į tą pusę nuvažiavęs, tekę grįžti. Jie pažįstami? Tai kam tokie teatrai?

Kaip visada, Saulius mandagiai atsisakė siūlomo konjako, bet tuoj pasitaisė:

- Na, bala nematė. Su tokiu žmogumi man garbė.

- Išgersi biškutį, nieko tokio, - lipšniai dundeno sve

čias. - Amžinatilsį Kostas irgi gindavosi, bet kai reikėdavo reikalą tvarkyti, pats pasiūlydavo. Geras žmogus buvo, geras bičiulis. Kitaip jo ir nevadinau - bičiulis. Na! Kad tau sektųsi, ponas Kovaldai!

Ėmiau akimis sekti laikrodžio rodyklę. Prabėgo valanda, ant stalo stovėjo naujas grafinas ir lėkštės su maisto likučiais, bet vis dar nieku gyvu nesusigaudžiau, ko tam pilkam kaip pelėnas žmogeliui parūpo Saulius. Gyrė jo verslininko sugebėjimus, prisiminė tuos laikus, kai jedinstvininkai šturmavo Seimą, o jis, Saulius, buvo tame būryje kauniečių, kurie atskubėjo ginti valdžios.

- Jau tada galvojau prieiti, šnektelti. Oho, pamaniau, kokį sūnų Glikas užaugino. Valstybinį vyrą!

- O iš kur jūs žinote, kad aš Kosto sūnus?

- Sūnau mano, - jis atlaidžiai pasižiūrėjo į Saulių -

Mes viską žinome. Ko reikia ir ko nereikia.

Niektauza. Siurbia konjaką ir postringauja norėdamas įsiteikti. Pajutau, kaip ima erzinti jo kalbos maniera, tingūs judesiai, žvitrios, bet šaltos akys. Buvo įgėręs, kartą cigaretė iškrito iš rankos, ir Saulius neištvėrė:

- Sakykite tiesiai, kodėl mane pasikvietėte.

- Padėti tau noriu. Kaip bičiuliui. Jaunas tebesi ir didžiame versle vis dėlto dar nepatyręs. Su „Lifosa" negerai. Žinau, kad turi interesą, bet viena komisija - ir visus 194

nukratom. Žinoma, mes už tai, kad lietuviškas kapitalas, jo, be kalbų! Bet taip nedaroma.

Nors ir gerokai apspangęs, jis buvo gudrus kaip lapinas. Pradėjo iš toli: investicijos, ekonomikai. Išmanymo jam netrūko, kaip ir visiems valdžioje sėdintiems. Pamažu ėmė dėstyti šio susitikimo esmę, o balsas, nors kalbėjo tylokai, skambėjo tvirtai:

- Viskas yra paprasta. Tai jūs, biznieriai, manote, kad kuriate darbo vietas, kad už tai medalius jums reikia kabinti. Klystate. Geri įstatymai kuria darbo vietas. Geri bi

čiuliai rūpinasi įstatymine baze, o kartu ir verslu. Dabar tokie laikai, kad valstybė labiausiai vertina sąmoningus biznierius, nestovinčius užribyje ir tik žiūrinčius, kaip patenkinti savo godumą. Supratai, ką aš noriu pasakyti?

- Cia jūs apie „Lifosą"? - tiesiai paklausė Saulius.

- Tai negi apie barbarosą! Visi mes esame susidomėję, kaip čia bus su šituo objektėliu, kaip jau sakiau, sveikiname lietuvišką kapitalą ir esame pasiruošę prisidėti prie geros įstatymų bazės. Bet pirma turi suveikti vienas paprastas įstatymas: tu padedi mums, mes - tau.

Svečias pakėlė taurę, žvilgtelėjo pro jos kraštelį į Saulių, bandydamas įskaityti, kokį įspūdį padarė jo žodžiai.

Saulius vos pastebimai šypsojosi.

- Tai ką? Raklevičius irgi jūsų bičiulis?

- Sūdąs tas tavo Raklevičius, šūdas! Pasakysime -

užmirš kelią į tavo kontorą.

- Jį sodinti reikia. Nedelsiant. Juk jis banditas, koks jis verslininkas?

Sumurmėjęs, kad ne apie tai kalba, ne apie tai, jis atsistojo ir atsiprašęs nužingsniavo į tualetą. Pralingavo visas įraudęs, o po minutės vėl pasirodęs, stabtelėjo prie ba-195

ro, už kurio triūsė barmene, kaip tik man taisydama bene trečią kavos puodelį, ir padėjo į lėkštutę pinigams kelis"1

stambius banknotus. Matyt, nusprendė, kad nebeverta ilgiau aušinti burnos ir, atsisėdęs priešais Saulių, be jokių

užuolankų tarė:

- Reikalas paprastas. Mes taip lengvai nepaleisime to objekto. Išvadas tu pats turi padaryti. Esi protingas, moki krauti kapitalą, tad, manau, tau nesunku bus apsispręsti.

v

- Žinoma, kad nesunku. Aš jau apsisprendžiau.

- Na va, protingai...

-Nemokėsiu. Niekam. Iš principo ir pagal įstatymą.

Jis patylėjo.

- Tai tavo paskutinis žodis, ponas Kovaldai?

- Be jokios abejonės.

- Gee-rai, matysime... - numykė kažką galvodamas ir, žvilgtelėjęs į laikrodį ant rankos, susiprotėjo, kad jam laikas važiuoti. Netrukęs mandagiai atsisveikinti, išskubėjo.

Saulius prisėdo prie mano staliuko.

- Priputo kaip kiaulė ir išėjo.

- Kas jis toks?

- Beniušis, senas partinis veikėjas. Dirbo KGB. Kai paaiškėjo, buvo nušalintas nuo bet kokios valdžios, bet, kaip matai, rado sau veiklos sritį. Kapeikinėjasi, senis.

Kaip loterijoje - o gal pasiseks?

- Manai, nieko rimto?

- Klausyk, jei Raklevičius jam pora, tai ką aš galiu dar pridurti?

Paminėjus Beniušio pavardę ir vis tebelaikant atmintyje tą riebų veidą, tarsi pro rūką atplaukė senų laikraščių

nuotraukos. Ar tik tas atvaizdėlis nešmėžavo tarp tautos 1 9 6

išrinktųjų? Saulius patvirtino, kad neapsirinku. Vadinasi, ėmiau dėstyti aš, seni ryšiai išlikę, o valdžioje ne kvailiai sėdi - bijos užpakalį iki paruošto kyšio nunešti, jiems saugiau tokį Beniušį stumdyti.

Bet Saulius atkakliai purtė galvą. Ką jie gali jam padaryti? Jei verstųsi stambia spirito ar cigarečių kontrabanda, tada, žinoma, be valdžios palaiminimo nė nekrustelsi.

O dabar, juokas! Valstybė siūlo objektą, jis perka akcijas, koks čia kriminalas? Už ką tam Beniušiui mokėti? Už gra

žias kalbas?

Po valandėlės leidomės į kelią ir pavažiavę keletą kilometrų išvydome plento tamsumas daužančius policijos automobilio ir greitosios pagalbos mašinos švyturėlius.

Privažiavę arčiau, išvydome į pakelės griovį įmovusį

„BMW".

Saulius susikeikė:

- Beniušio bėmvas.

- Važiuokit, važiuokit! - mojo dryžuota lazdele eismo pareigūnas.

- Kas vairuotojui? - iškišo galvą Saulius. - Sveikas?

- Gyvens. Susitrenkė, nieko rimto, važiuokit.

Tačiau Sauliui to nepakako. Nuvairavęs džipą į šalikelę, ketino išlipti, bet pamatė greitosios pagalbos auto-mobilin keliant neštuvus, kuriuose tysojo nukentėjusysis, uždėjęs ranką ant galvos.

Visureigis nusekė paskui blykčiojančią mašiną iki pat ligoninės.

- Kurių velnių, - suėmė nervas, nes vis galvojau, kaip ten Ligitai sekasi, o mes lyg užkeikti vėl į Trakus lekiam. -

Juk sakė: nieko rimto, todėl teeinie jis!..

- Aš nenoriu, kad žmogus turėtų nereikalingų problemų.

197

Užėjome į ligoninę. Pirmos sutiktos darbuotojos paklausėme, kas šį vakarą ligoninėje vyriausias, ir buvome palydėti iki jo kabineto. Gydytojas pasitaikė jaunas ir sukalbamas. Žinoma, jam padėjo apsispręsti po žurnalu pakištos dvi šimtinės dolerių.

- Suprantate, - kalbėjo Saulius, - žmogus žinomas, tokius medžioja spauda, bus nemalonumų, jei kraujo tyrimai parodys, jog avarija atsitiko jam esant neblaiviam.

Reikėtų apkeisti mėgintuvėlius, ar ką.

- Kas per žmogus?

- Beniušis, Lionginas Beniušis.

- Va tai tau! Nejaugi tas...

- Tas pats!

Gydytojas patikino, kad viską sutvarkys. Ne naujiena.

Pasitaiko, kad ištrūkusiems iš didmiesčio nuo Trakų ramybės apsisuka galva, ir nulekia į griovį.

- Dabar Beniušis tau skolingas, - pasakiau Sauliui, kai po visureigio ratais vėl sučežėjo asfaltas.

- Tokie kaip jis niekada nesijaučia skolingi, - atrėžė

jis. - Bet geriau pačiam būti tiesiam, o ne kad kiti prišokę tiesintų.

Na taip, pagalvojau, ir aš ne kitaip būčiau pasielgęs.

Kad išsaugočiau vidinę ramybę. Tokia jau mūsų prigimtis -

patenkintas esi tik tada, kai manai, jog elgiesi teisingai.

•Jf. %

Ligitos mobilusis buvo išjungtas.

Sėdėjau virtuvėje tarsi nieko nematydamas ir visomis kūno galiomis gaudydamas menkiausią garselį, bet tegirdėjau vien, kaip pavojingai daužosi širdis.

198

Se tau, kad nori! Niekados nepagalvodavau, jog esu toks silpnas ir galiu kankintis dėl to, kad sėdžiu vienas.

Laikas nepaliaujamai bėgo, o Ligita vis nesirodė. Vėjas paklebendavo laiptinės duris, ir vėl viskas ilgam nugrimzdavo į tylą. Negeras ir liūdnas laukimas. Tarsi kalėjime pamiršus bausmės laiką, pamiršus ir beviltiškai stengiantis prisiminti, kaip skambėjo nuosprendis.

Kas bus su manimi, jei neteksiu Ligitos? Ne, ji turi grįžti, jai nieko blogo nenutiko.

Nuslinkdavau prie lango vildamasis, kad štai štai tuoj į kiemą įsuks taksi. Pažinsiu iš plafono, švytinčio kaip vilties žvaigždė, o Ligitą - iš menkiausio judesio. Laiptinė

sukaukšės nuo skubių žingsnių, ir viskas... viskas bus gerai, kaip buvę.

Bet kaskart kakta įsirėmus į stiklą, pamačius nejudan

čią tamsos bedugnę, krūtinėje sustiprėdavo maudulys, lyg kokiai nelaimei atsitikus. Tada imdavau ne tiek save raminti, kiek mėginti sumenkinti savo nerimą. Juk ir ji, Ligita, būdraudavo prie lango, kaip dabar aš. Laukdavo manęs. Galbūt ją kankino bjauresnė savijauta nei dabar mane. Tiesa, iki vidurnakčio visada parsirasdavau. Bet man grėsė visai kitokie pavojai. O kas gali grėsti jai? Buvo nusiteikusi linksmintis, ko gero, pratęsė vakarėlį pas draugę. Taip. Restoranas užsidarė, kur daugiau nusitrenksi?

Mobilųjį išjungė, kad negadinčiau nuotaikos. Kai užsinorės namo, paskambins. Nors ko jai skambinti? Išsikvies taksi, taip greičiau...

Staiga tas skausmingas, širdimi jaučiamas laiko srovenimas nutrūko. Lauke pasigirdo nuvažiuojančios mašinos garsas. Skubėjau prie lango, bet atgijo erdvė už durų: kažkas lipo laiptais. Netvirtai, tarsi kojoms kliūvant už

laiptų pakopų.

199

Atrakinau duris ir išvydau Ligitą. Ji lipo lėtai, laikydamasi turėklų. Atrodė mirštanti iš miego, o žvilgsnis kažkoks sustiklėjęs. Pažvelgė įmanė, stovintį tarpduryje, kaip į kažką matyto, atsitrenkė į petį ir įslydo vidun.

- Ligita...

Jos rankos buvo stiprios. Gynėsi norėdama pati atsegti palto sagą.

- Leisssk, aš pati! - prašvokštė, dvokdama alkoholio rūgalu.

- Kur tu buvai?

- Ar tau svarbu?

Nutūpė ant batų dėžės. Pamėgino nusiauti aulinukus, bet pirštai buvo neklusnūs, lyg išsukinėti, netekę jėgos ir čiuplumo. Suniurzgė iš apmaudo ir graudžiai atsidūksėjo, tarsi visą vakarą būtų verkšlenusi iš nuoskaudos.

- Vargše tu, vargše... Kaip tu atrodai, - nutempiau nuo kojos aulinukus. - Išvirsiu arbatos, karštos ir stiprios arbatos, gal pramuš visus blogumus.

Atsistojo, nustūmė mane iš kelio, vos spėjau paltą nuo pečių nutraukti, ir ramstydama sieną nusigavo į vonios kambarį. Trakštelėjo spynos liežuvėlis, sušlamėjo nusimetami drabužiai. Sukliokė vanduo iš čiaupo, ir butas prisipildė linksmo šniokštimo, lyg už lango prapliupus lietui.

Mano nerimą pakeitė džiugesys. Ačiū Dievui, ji grį

žo, jai nieko nenutiko. Man pavyko išlaikyti šaltą nuovoką. Pamatęs ją nusitašiusią, nedrėbiau jokio pikto žodžio.

Nors labai norėjosi. Prisiminiau, kad būdamas už grotų į

laisvėje likusius žiūrėjau kaip į priklausančius kitai viešpatijai, kuri su manimi nieko bendro neturi. Vis atrodė, kad toji žmonių grupė gyvena kitame, nežemiškos šviesos užlietame krante. Susitvarkiau su savo nervais, su tuo 200

tamsybės gaivalu savyje ir tarsi nubudau ryto nuojautos pažadintas. Nebetoli ir diena, kai persikelsiu į tą kitą krantą.

Myliu ją, kažin - pasakyti jai tai ar ne?

Ji išėjo iš vonios kambario ant nuogo kūno užsimetusi margą kaip drugelio sparnai chalatą.

- Gersi arbatos?

Akys buvo nebe tokios drumstos, tačiau žvilgtelėjusi trumpai į mane panarino galvą ir nutipeno į miegamąjį, kur laukė seniai paklota lova.

Užgesinau šviesą, priguliau šalia. Pajutau, kaip mūsų

kvėpavimas suvienodėjo. Už lango nakties aukštybėse švietė miesto pašvaistės nublukintos žvaigždės. Man pasivaideno, kad mudviejų alsavimas kyla į žvaigždes.

- Tu geras... - išgirdau tykų šnabždesį. - Galvojau, man bus šakės, bet tu... geras. Net nesusikeikei.

- Aš myliu tave.

Ji sujudėjo. Pasirėmė ant alkūnės, nusibraukė nuo veido plaukų sruogelę. Pažvelgė savo didelėmis akimis ir pabučiavo į lūpas.

- Mažiukas... Mano mažiukas.

Netrukus Ligitą įveikė miegas. O žvaigždės vis degė.

Tenai, kur žybsi ryškiausia, argi ne mano žvaigždė suspindo?

* * *

Saulius liepė sužinoti, kaip paskambinti Marfukai.

Sužinojau lengvai, nes, pasirodo, jo mobiliojo numerį žino tie, kas ieško nuvaryto automobilio, o tokių - pusė Kauno.

Tad nieko nelaukęs ir paskambinau: yra rimta šneka.

Suprantama, tik prie keturių akių, be Čičinsko ar dar ko-201

kios „uodegos". Tegul rytoj kuo anksčiau atvažiuoja į

v

viešbutį Žaliakalnyje. Kai viešbučio bare dar beveik tuš

čia, apie viską ir pasikalbėsime.

Viešbutis, į kurį kitądien, aptaręs su Sauliumi būsimą pokalbį, nuvažiavau, stovėjo tykioje gatvelėje. Išore jis buvo panašus į kiek paremontuotą gyvenamąjį namą, bet įėjus vidun, pamačius registratūros staliuką ir už jo paslaugiai besišypsančią administratorę, įspūdis pasikeitė.

Kiliminis takas vedė į barą, patalpą su kolonomis ir dirbtinių augalų įvairove. Čia manęs laukė staigmena. Pama

čiau, kaip nuo minkštakrėslio pakilo man jau pažįstamas Martynas, tas pats nevykėlis, su kuriuo likimas buvo suvedęs Kauno komisariato areštinėje ir kurį vėliau mačiau neryžtingai mindžikuojant prašytojų eilėje „Deltuvoj", prie Sauliaus kabineto durų.. Užsisegė švarko sagą ir žengtelėjo artyn palaimingai šypsodamas. Nepajutau, kaip išsprūdo:

- Martynas? Tu ką čia darai? Ar namų neturi?

- Namų? Čia mano namai.

- Kaip tai?

Jis persibraukė šukutėmis skystučius plaukus ir mostu parodė į laisvą staliuką:

- Šitas viešbutis mano. Ponas Kovaldas skambino, sakė, kad tu atvažiuosi su kažkuo čia susitikti. Jauskis kaip namie. Dalia, - kreipėsi į merginą už baro, - šitam ponui visko, ko panorės, viešbučio sąskaita. Supratai?

Bandžiau prieštarauti, - kam tokie gestai, turiu pinigų, - bet Martynas kuo rimčiausiai pareiškė, kad kaip gyvas neužmirš, kaip kažkada areštinėje užstojau jį nuo dviejų jaunų banditų. Paliko tartum šilkiniai - bijojo, jog kada nors kalėjime susitikus gali tekti teisintis pačiam Zilui, Pravieniškių autoritetui.

202

- Ištrūkus iš to pragaro, man sekėsi, - tęsė jis, mums įsitaisius prie staliuko. - Tiesa, jei ne Kovaldo pagalba, būčiau juodai suvargęs. Davė gerą advokatą, tas nuodugniai išstudijavo medžiagą, ir ką gi - teismas apgynė.

Įrodė, kad paskolą išviliojo banditai, konkrečiai - Margulis, ir dabar tasai slapstosi nuo policijos. O man buvo panaikintas turto areštas, tai dabar nors savame name šiokį

tokį viešbutį įsirengiau.

- Hm, pirmą kartą girdžiu. Saulius nieko nepasakojo.

- Kad jis gerais darbais niekuomet nesigiria. Kuklus neapsakomai. Tiesa, jei įdomu, galiu parodyti naujo viešbučio projektą. Senamiestyje statysiu. Su žiemos sodais...

- Gal kitą kartą. Turi ateiti vienas žmogus. Geriau, kad mums su juo niekas netrukdytų.

- Supratau.

Martynas pasišalino, o aš likau laukti Marfukos jausdamas nesmagumą. Taip, tada areštinėje apgyniau Martyną nuo banditėlių. Tačiau vien iš smulkmeniško išskaičiavimo - kad ateityje ir pats pasinaudočiau jo minkštumu, kaip tas Vilijampolės banditas Margulis, atėmęs iš banko gautą paskolą. Naivumas dažnai stumia žmogų į nelaimę.

Bet pagarba, kuri it kokie spinduliai sklido nuo Martyno povyzos, dabar glostė man širdį. Lyg smulkiam niekšeliui.

v

Stai, pasibaigė šunybių naktis, ir niekas nenutvėrė už rankos. Malonu.

Marfuka pasirodė su ryškiai pasidažiusia mergužėle, v

.

.

.

.

Šioji tipeno mažais žingsniukais, tarsi nešte nešė putnią tirtančią krūtinę. Vilkėjo tokį trumpą sijoną, kad atrodė -

vos neatsargiai pastatys koją, ir subaltuos apatinis trikota

žas. Masinės gamybos bandito palydovė. O ir Marfuka...

Auksinė grandinė ant riešo, kita, to paties metalo, dar 203

svaresnė tabalavo ant kaklo, todėl nešėsi oriu, vienu iš tų

agresyvių ir gribščių it vijokliai Kauno berniukų, kuriais žavėdavosi didžiakrūtės laisvo elgesio panelės.

Marfuka pasalūnišku žvilgsniu apibėgo baro užkaborius. Tuščia. Stumtelėjo savo gražuolę prie staliuko.

- Pabūk čia. Kavos atsigerk, suvalgyk ką nors. Aš

tuoj, pamačiau pažįstamą.

Priėjo, šaltai paspaudė man ranką.

- Juk sakiau, ateik vienas, kam tą kikimarą atsivedei?

Lyg pirmąsyk pamatęs, Marfuka nužiūrėjo savo gra

žuolę.

- O ką, sakysi, bloga? Drožiau visą naktį, tegul pavalgo. O be to, koks kieno reikalas, po kokias skyles aš

landžioju su mergomis.

Supratau. Įspūdingo biusto savininkė Mariukai buvo gyvas skydas, jei kas netyčia jį pastebėtų su manimi besi-

šnekučiuojantį. Užėjau su panele, pamačiau Žilą, o ką -

uždrausta kalbėtis?

- O tas tavo Komjaunuolis - nerealus pridurkas. Chu-liš jisai šokinėja? Susimokėtų ir gyventų, - lyg tarp kitko šnekėjo Marfuka ir atsivertė valgiaraštį: - Ką čia suėsti?

Šašlykų, manai, čia rasi?.. - ir pakėlęs galvą dirstelėjo į

savo palydovę: - Aušrele, užsisakei jau?..

- Kokia aš tau Aušrelė! - net paraudo toji. - Deivina aš, nedaryk gėdos.

- Ajajai! - lyg ir pyktelėjo Marfuka. - Skubi namo?

Jei skubi, duosiu taksui pinigų ir varyk. Draugelį sutikau, noriu pasikalbėti. Ateik, paimk va ir čiuožk. Ko žiūri? Ateik, sakau, migla tu...

Deivina atsistojo ir pritipeno prie Marfukos, kuris jau laikė atkišęs nemenką kupiūrą.

204

- Paskambinsi? - paklausė, brukdama pinigą į striukės kišenę.

- Paskambinsiu.

- K a d a ?

- Eik eik, netrukdyk, - mostelėjo ranka, lyg baidydamas įkyrią musę, ir pakuždėjo man: - Deivina, kas per vardas!.. Kaip tos zavedienijos prie autostrados. Bet kai ant viršaus užsimeti, duriasi neblogai.

Mačiau, kaip Aušrelė-Deivina hole stabtelėjo prie veidrodžio, apžiūrėjo save nuo galvos iki kojų ir nuslinko raudonu kilimu durų link. Neparodė jokio nepasitenkinimo. Net dažytų antakių nesuraukė. Dygi, bejausmė gra

žuolė. Lyg tokios situacijos nuolatos ją lydėtų.

Užsisakėme šio bei to pusryčiams.

- Tai ko pasikvietei? - po pirmo kąsnio sužiuro Marfuka. - Kas per vargankė? Nori su Cinčia susitaikyti?

- N e . Saulius tau nori sumokėti.

- Koks Saulius?

- Komjaunuolis.

- Už ką? Nori pasakyti, kad iš jo chebros tačką nuvarėme?

- Nori sumokėti už paslaugą.

Atsargiai, pasverdamas kiekvieną žodį, išklojau pa-v t

siūlymą: mums įdomu, kas vyksta Čičinsko stovykloje.

Reikia informacijos. Vardan ramybės. Kad nereikėtų

vaikščioti kaip ant adatų.

Marfuka metė šakutę ir pasižvalgęs į šalis subaltakiavo:

- Verbuoji mane? Dirbti Komjaunuoliui? Durnas tu, ar ką!

Bet išklausė siūlymo iki galo: jei kas, menkiausio pavojaus atveju, tik pasako - bilietas į Londoną, darbas, pastogė, pinigai įsikūrimo pradžiai. Viskuo pasirūpinsime.

205

- Klausyk, Žilas, - suniurzgė Marfuka. - Kodėl tu nori mane įkišti į tą šūdą, kuriame pats sėdi? Kodėl? Jums dirbti - tas pat kas mentams. Juk tos jūsų „Deltuvos" prezidentas - buvęs policajus. Mačiau, trinasi po Žaliakalnį

jūsų mentovskos kontoros apsauginiai. Todėl nereikia manęs visokiais londonais gundyti. Iš jūsų, sakykime, štukė

baksų, o iš Činčios - kontrolinis šūvis, ar ne? Pasikark pats su tokia laime! Dėjau skersą ant tokių vargankių!

Ir vėl įniko, kartkartėm keiksmais pratrukdamas, šlemšti salotas, net ausys krusčiojo. Tiek daug piktžodžių

seniai bebuvau girdėjęs. Palaukiau, kol jis mažumėlę atvės, ir vėl pradėjau:

- Tu ne taip mane supratai, Marfuka. Mes ne mentai, mums nerūpi, kaip jūs ten virinate pinigus. Judesys svarbu. Jei bus koks judesys į mūsų pusę...

- Žilas! Jeigu tau patogu vartytis nuo šono ant šono kaip plekšnei, nemanyk, kad ir aš toks! Chebra yra chebra, o tavo Komjaunuolis savižudis. Manai, apsaugosi jį?

Pasvajok! Padės abu į vietą. Jei panorės, kaip grybus nuvers. O tu man siūlai gerai išmuilintą virvę. Užsinerk, Marfuka, o paskui nė kiaušių nespėsi įtraukti, kai timp-teles. Ačiū, Žilas! Geriau loterijoje lošti nei su jumis prasidėti.

Žinoma, tokius kaip Marfuka lengvas ir greitas uždarbis viliojo, bet galimybė gauti kulką į kaktą nubraukė visas pagundas. Marfuka užsikniaubė ant lėkštės. Čepsėjo neatsitiesdamas ir spoksodamas priešais save, vis dar apimtas susierzinimo. *

- Tas tavo Profesorius, girdėjai? )

- Ką? - suklusau.

- Nieko. Vėl sėdo. Buvo teismas.

- Kiek gavo?

206

- Da chuja ir biškį. Penkerius metus.

- Penkerius? Penkeri - nedaug.

- Aha, kaip už makruchą - normaliokas. Motina butą pardavė, todėl... - Ir staiga paklausė: - O kodėl tu su Cin

čia susipjovei?

- Iš kur ištraukei, kad susipjoviau?

- O kaipgi! Pyderu vadina, ožiu, pats girdėjai. Jei nebūtume zonoje kartu sėdėję, pamanyčiau, kad taip ir yra.

Bet juk aš tave, Žilas, pažįstu. Bespredielo niekuomet nevarei.

- Dėl to ir susinėjome. Činčia norėjo, kad aš Komjaunuolį užversčiau. Kam lįsti į makruchą, ar ne? Geriau loterijoje lošti, juk taip?

Marfuka nustojo kramtyti. Suvokė, jog išgirdo tai, ko nederėtų žinoti. Šitokios paslaptys kliudo skrandžiui virškinti. Visas kūnas pasunkėja. Svaigteli galva, lyg kokią neaiškią ligą pasigavus.

Jis atsargiai dirstelėjo į mane:

- Tu čia rimtai?

- Tai aišku. Juk pats matei - dabar Komjaunuolį saugoju, o kartu ir save. O kaip tu, jeigu šitaip, būtumei pasielgęs? Apsispręsk iš anksto, nes Cinčia nori ilgai gyventi ir savo rankomis stengiasi nieko nedaryti. Visi mes elgiamės taip, kaip mums naudinga.

v

- Šūdas, ne salotos, atstūmė lėkštę Marfuka. - Suprantu tave, Žilas. Dabar suprantu. Bet aš į tokias vargankes nenoriu veltis. Neturiu atsarginės galvos.

- Aš irgi puikiai tave suprantu. Bus problemų, nebijok kreiptis. Padėsiu.

Marfuka nervingai persibraukė ranka per veidą ir energingai stryktelėjo nuo minkštakrėslio:

- Viskas, varau! Gana tų nesąmonių, pamirškim.

207

Jis ėmė graibytis po kišenes smulkių, bet pasakiau, kad užmokėsiu.

- Palauk, Marfuka. Vienas dalykas...

- Kas dar?

- Ten pas jus Studentas toks yra. Ypatingiems atvejams, supranti. Jei išgirsi, kad jis Kaune, duok žinią. Noriu ilgai gyventi.

Marfuka vyptelėjo, lyg nesuprasdamas, apie ką aš čia, vis dėlto iš akių, iš to ūmai nudelbto žvilgsnio supratau, kad nutuokia, apie ką kalbu. Tačiau apsisuko ir nė žodžio netaręs išėjo. Ne toks jau kvailas tas Marfuka. Prikando liežuvį. Toptelėjo, kad langelį geriau palikti pravirą nei aklinai užtrenktą.

Kavos puodelis tebestovėjo kaip stovėjęs. Nė lašo nenugėriau. Nevykęs iš manęs verbuotojas... Ir staiga kažkas smilktelėjo paširdžiuos. Profesorius, na taip. Penkeri metai. Parduotas butas, ir prašau - visai kita bausmė. Tai kur pasidėjo Profesoriaus motina? Į gatvę?

Iš kažkur atsirado Martynas ir atsisėdo šalia manęs prie stalo.

- Gal ko stipresnio prie kavos. Viskio?

- Aha, viskio.

Pro švariai ištviskintus langus iš uždaro kiemo skverbėsi dienos šviesa. Stingi kaip lavonas, lyg sėlinanti paskui mane iš ano, tolimojo gyvųjų kranto.

* # *

Kaune šėlo laisva laisvo kapitalo šmėkla. Verslininkai vaikščiojo lyg apgirtę nuo sėkmės, kuri, atrodytų, net jiems miegant grūsdavo kišenėn pinigus. Vienas išgarsėjo savo kontoroje eksponuodamas arklio galvos didumo 208

brangakmenį. Kitas, užėjęs didesnį žmonių susibūrimą, gyrėsi įsigytu lėktuvu, dar kiti svaiginėjo lakiodami po miestą šarvuotais mersedesais. Kaip iš gerai užmaišytos ir užraugtos tešlos kilo vis nauji turtuoliai, o Saulius Kovaldas abejingai stebėjo visą šitą prabangos vešėjimą. Jie ieško ir randa laisvų pinigų, sakydavo jis, o ne uždirba pinigus.

Laikraščių puslapiuose kaip kažkokios asociacijos įkūrėjas prisistatė Raklevičius. Žinovo tonu dėstė verslininko pradžiamokslio abėcėlę, ir niekam nerūpėjo, kas jis per vienas. Svarbu - straipsniai išspausdinti brangiai apmokamuose laikraščių plotuose, o ir pats jis, išvaizdus, kostiumuotas, atrodė kaip koks valstybininkas, o ne kaip kolūkio laikų nusmurgėlis.

- Lengvų pinigų laureatas, - nusijuokė Saulius ir įgrūdo laikraštį į šiukšlių dėžę.

Tačiau tai buvo bene paskutinioji linksma laikraščių

apžvalga. Ėmė dėtis keisti dalykai. Į „Lifosos" gamyklą taikėsi dar kelios akcininkų grupės, ir vienos jų vadovui kažkas prie buto durų susprogdino trotilo užtaisą. Durys iš vyrių - straipsniai į laikraščius.

Neabejojome - tai Raklevičius pajudino savo „torpedas", idant vadovas nustotų spalvotais sapnais džiaugtis.

Kai tam pačiam interesantui kažkas dar ir sodo namelį supleškino, ėmėme spėlioti, kada iki mūsų atsivilks Raklevičiaus piromanai.

Po susitikimo su Marfuka buvo praėję pora savaičių, kai važiuodamas paskui Sauliaus visureigį netikėtai pamačiau jį vieną žingsniuojantį šaligatviu. Pavariau automobilį atgal, atidariau langą ir pašaukiau. Bet jis nė

nemanė sustoti.

209

- Durniai! Už tuos žaidimus atsiimsite, pamatysit! -

ir nuskubėjo prie savo automobilio.

- Įdomu, - kraipė galvą Saulius, kai tuos Marfukos žodžius jam persakiau. - Labai įdomu. Juk kam tam Marfukai prieš tave durą penzinti? Būtų nieko nesakęs, ėjęs ir nuėjęs. Vadinasi, Raklevičius mano, kad mes tą veikėją auklėjame? Geras!

Kitą dieną laikraštyje pasirodė straipsnis apie nelaimingą padegėlį su aiškiomis užuominomis į mistinę Komy

jaunuolio gaują iš Žaliakalnio. Tada pirmą kartą išgirdau Saulių iš visos širdies besiplūstantį. Plūdosi riebiai ir daug. Bjauriausia, kad buvo išspausdinta ir Sauliaus nuotrauka, kurioje jis sėdėjo šalia vyruko, pravarde Lunia, Kaune pagarsėjusio kriminaliniais žygiais.

Saulius šoko skambinti advokatui. Sis išklausė visus argumentus ir sumalė juos į miltus:

- Nusiramink, mano vaike. Na tai kas, kad nuotrauką išspausdino be tavo žinios? Nuotrauka daryta viešoje vietoje, Halėje per bokso varžybas, todėl gali spausdinti be tavo sutikimo.

- Bet su tuo Lunia aš iš politechnikumo laikų pažįstamas, o nuotrauka daryta prieš ketverius metus, kai jis teisėsaugai joks ten žinomas nebuvo! O pateikta taip, lyg vakar...

- Kam tai įdomu, kam?.. Jei eisime į teismą nelaimėsime. Dar daugiau visko prirašys, pamatysi. Aš pasikalbėsiu su... kuo reikia. Tau tada nepavyko susišnekėti, aš pabandysiu.

Saulius padėjo ragelį ir dirstelėjo į mane su priekaištu.

- Matai, Arvydai? Tu septyniolika metų kalėjime at-pylei ir ramiai gyveni, o mane mindžioja. Ką dar jie sugalvos?

210

Padėtis pasidarė ypač nesmagi, kai kitą dieną Domo kontoroje apsilankė policija. Išnaršė visus stalčius, susi

šlavė šūsnis dokumentų. Domas iki vėlaus vakaro pralin-dėjo kriminalisto kabinete, užverstas gudriais klausimais.

Kriminalistai buvo šventai įsitikinę, kad būtent Domas mėgina įbauginti pagrindinį konkurentą dėl „Lifosos", todėl gąsdino: įkiš už grotų porai mėnesių, ir vis vien teks prisipažinti, tačiau Domas tik piktinosi tokiais kaltinimais ir vakarop buvo paleistas.

Kaip akis išdegęs atlėkė į „Deltuvą".

- Nesuprantu!.. Nesuprantu, kas čia darosi! - jo balsas drebėjo. - Kažkoks beprotnamis, dievaži! Ta policija nupirkta su visais pakinktais, arba joje vieni dundukai dirba, įsiveržė, kaip didžiausią banditą mašinon įgrūdo, mobiliaką atėmė. Jie ir apie tave klausinėjo.

- Apie mane? - sukluso Saulius. - Ko klausinėjo?

- Teisingiau pasakius, ne klausinėjo, o tokių arabų

pripūtė!.. Kad tu banditas, kad turi per šimtą smogikų, užsiimi reketu ir kontrabanda, na, žodžiu!.. Pasakoja, supranti, ir kuo rimčiausiai stebisi: nežinai, su kuo prasidedi? Gerai, sakau, jei taip viską žinot, kodėl nesodinate Kovaldo? Kam jūs čia man vėjus pučiate! Sauliau, kažkas rimtai užsisėdo ant mūsų, aš bijau.

- K o ?

- Kaip tai ko! Kad ir mus gali pradėti sprogdinti.

- Išvažiuok iš Kauno, jei bijai.

- Negaliu! Policija dabar tampys, manys, kad jų išsigandau.

Domas iš tiesų buvo išsigandęs. Ir priblokštas. Vis negalėjo patikėti, kad taip lengvai tapo įtariamas dėl pasikėsinimo į kito žmogaus gyvybę. Tirtančia ranka pasiekė ant 211

stalo stovėjusį vandens grafiną, prisipylė stiklinę, mažais gurkšneliais nugėrė pusę.

Saulius šypsojosi primerkęs vienas akį.

- Jie ką?.. Elektra tave kratė, kad toks išsigandęs?

Stiklinė bilstelėjo į stalą.

- Tau juokinga! - vos tvardėsi Domas. - Aš noriu v

švarus eiti į biznį, supranti? Sva-rus. Koks rimtas biznierius su manimi prasidės, jei policija pils tokias srutas kaip ant tavęs?

- Tu moki banditams, o tie, kas moka, visada lieka švarūs, - pamokslininko tonu tarė Saulius. - Tu moki Raklevičiui, o Raklevičius, kuris daro visą šitą kankaną, moka mentams. Jūs abu švarūs. Pamatysi, kalčiausias šioje istorijoje liksiu aš, nes niekam nemoku.

* * *

Pėsčiųjų pulkelis persirita į kitą gatvės pusę. Užsidega žalia šviesoforo akis. Mašinų srautas trūkteli į priekį.

Tingiai nušliaužia troleibusas. Vis dar pliska šviestuvai, o tamsa kaskart labiau švelnėja, įgaudama melsvus ryto at

švaitus. Miestas prabudo. Stengiasi įsibėgėti. Zurzia kaip dviračio, kabinančio į kalną, ratas.

Asmens sargybiniui ryto triukšmas mielesnis nei vakaro tyla, kuri it vanduo apsemia miestą ir pripildo jį neaiškių, verčiančių klusčioti garsų.

Bet įsukus į daugiabučio kiemą visa ryto ramybė iš-

garavo: prie laiptinės stovėjo policijos mašina. Švietė abu Kovaldo buto langai, juose šmėžavo kažkokios figūros.

Judesiai lėti, lyg ką kilnotų.

- Pas ką atvažiavote?

212

Prie policijos automobilio stovintis civiliais rūbais vyras nepatenkintas pasižiūrėjo į mane ir burbtelėjo:

- Pas ką reikia, pas tą ir atvažiavome.

Užlipau iki buto durų. Už jų girdėjosi žingsniai ir slopūs balsai. Nuspaudžiau rankeną - durys atsidarė, ir vos peržengęs slenkstį, susidūriau su policininku.

- Veidu į sieną, greitai! - sukomandavo.

Stvėrė už riešų, jam į pagalbą atskubėjo policininkas iš kito kambario, ir abu lyg ir mėgino užlaužti rankas, bet pamatę, kad pats nusigręžiau į sieną, pradėjo tikrinti, kas paslėpta kišenėse ir po striuke. Aptiko dėklą su pistoletu.

Ir tarsi apsidžiaugė:

- E i , jis ginkluotas!

Išlupo pistoletą iš dėklo, ir tuo metu iš virtuvės atsklido Sauliaus balsas:

- Surimtėkit pagaliau! Juk tai mano apsauginis.

- Patylėk, gerai? - kažkas pasakė jam ir sujudo eiti.

Kur man girdėtas tas balsas?

- O, Arvydas Grigas! Seniai matytas.

Prieš mane stovėjo aukštas ir tvirtas vyras. Žvelgė panarinęs kaktą, vos pastebimai šypsodamasis. Kriminalistas, pravarde Chirurgas. Teko pajusti, kokia smagi jo ranka, laikiusi beisbolo lazdą.

Jis paėmė pistoletą, įgudusiu judesiu išlupo apkabą.

- Leidimą ginklui turi?

- Turiu.

Padaviau pažymėjimą.

v

- Žiūrėk tu man, nepadirbtas, tikras... - atidžiai spoksojo į dokumentą. - Nuo kada leidimai išduodami teistiems žmonėms?

- Mano teistumas išnykęs.

213

- Na na, nepasakok, gerai? - įsikišo pažymėjimą ir ginklą į puspalčio kišenę. - Skyriuje išsiaiškinsime.

- Antrankius uždėti? - suskubo paklausti policininkas, aiškiai būgštaudamas, jog galiu pabėgti.

- Nereikia, mes jau baigėme, - ir riktelėjo į virtuvės pusę: - Kęstai, baigei rašyti?

- Aha, baigiau.

Pastebėjau, kad svetainė sujaukta. Mėtėsi minkštų

baldų atlošai, sekcija buvo tarsi sukrypusi nuo ištraukytų

stalčių, o stalas nukrautas visokiu šlamštu iš viršutinių

sekcijos lentynų. Miegamojo tarpduryje pūpsojo maža pagalvė. Ten buvo tamsu. Girdėjosi, kaip Sauliaus žmona kažką šnibžda, matyt, ramindama nelauktų svečių nugąsdintą penkiametį pyplį. Krėstos visos pakampės. Įdomu, ko ieškojo?

- Ne, aš savo akimis netikiu, - vėl atsklido Sauliaus balsas, kupinas ironijos ir nuostabos: - Gerbiamieji, jūs rimtai šitą daiktą imate kaip įrodymą?

- O kaip kitaip? - atsiliepė Chirurgas. - Kardas yra laikomas šaltuoju ginklu.

- Kokiu - šaltuoju? Juk tai vaikiškas kardas!

- Stai šitai ekspertai pasakys. Mums kitaip atrodo. Na viskas, kylam!

- Klounai, - tyliai ištarė Saulius, ir subrazdėjo stumdomos kėdės, grindys tarsi susiūbavo nuo žingsnių.

Policininkai išstūmė mane pro duris į laiptinę. Prie laukujų durų mus pasivijo virtuvėje lindėję kriminalistai ir Saulius.

- Į mašiną! - sukomandavo Chirurgas ir griebė man už peties. - Tu kur lendi! Matai, kad netilpsime.

Sauliaus veide nemačiau nerimo ženklų. Netgi, saky

čiau, linksma išraiška, tarsi patyrus kokį smagų nuotykį.

214

Chirurgas įbruko man į rankas pistoletą ir ginklo leidimą, tuo apstulbindamas mane, ir burbtelėjo:

- Varyk iš čia!

Saulius nužvelgė atlapotas dureles ir apibėgo akimis trypčiojančius policininkus:

- Kiek čia mūsų daug, ar tilpsime? Gal taksi išsikvie-

čiam?

- Tik lipk, kelias trumpas - iki komisariato, - niūriai atrėžė Chirurgas ir stumtelėjo Saulių mašinos vidun.

Prieš užsitrenkiant durims Saulius dar spėjo pasakyti, kad važiuočiau į „Deltuvą", o jis pasikalbėsiąs su tais klounais - atsiims vaiko žaislą ir grįš.

Vaiko žaislą? Priekinėje automobilio sėdynėje buvo įsitaisęs kriminalistas. Ant jo kelių gulėjo portfelis, o ant viršaus - kardas. Geležtė blizgėjo, matyt, buvo iš kokios aliuminio skardos, ir neprisilietus matyti, kad tai joks šaltasis ginklas, tik žaislas. Paprasčiausias vaikiškas žaislas.

Tokių parduotuvėse - nors vežimu vežk.

Policijos automobilis, į kurį šiaip taip susigrūdo visi ryto svečiai, iškaukė iš kiemo, o man akyse vis toji blizgi geležtė tebestovėjo. Šaltasis ginklas, kokia nesąmonė!

Atvažiavus Antanui, papasakoju, kas nutiko, o jis netiki. Sukioja galvą į šalis ir vis spjaudosi sau po kojomis.

Netiki. Lyg viską nuo pradžios iki galo meluočiau.

- Sakai, kratą darė? Ar sankciją turėjo? Be to, iš pat ryto, keista. O kodėl tada tas vaikiškas kardas?

- Kad prisikabintų, - spėju aš ir staiga prisimenu: - O

kur tas antikvarinis šautuvas, kurį Senis padovanojo?

- Pas mane... Lyg nujausdamas paliko. Ir ginklą paskutiniu metu mašinoje ėmė palikinėti. Nesinešdavo į butą, sakydavo: mažas vaikas, nenoriu, kad tokie daiktai jam akis badytų. Jis kažką nujautė. Turbūt dėl Domo... Ką darom?

215

- Dėl Domo? Nemanyčiau. Būtų į policiją išsikvietę.

O čia - operatyvinė grupė. Jai įkalčių reikia. Kad būtų už

ką uždaryti. O paskui aiškinsis.

Nežinojau, ar tai tiesa, bet Antanas pritariamai palink

čiojo: taip, regis, prasidėjo kažkas rimto.

Užėjome į Sauliaus butą, bet jo žmona nė trupučio neišsklaidė nežinomybės. Atvažiavo, pakvietė kaimynus kaip kviestinius ir iškart puolė kažko ieškoti. Prokuroro sankciją turėjo. Saulius sekiojo kratą darantiems policininkams iš paskos, žiūrėdamas, kad nepakištų kokio ginklo ar, neduok Dieve, kokių narkotikų. Prisikabino prie kardo. Taip, jis panašus į tikrą, bet stipriau pirštais suimi geležtę - taip ir linksta. Matot, kokia ta policija, ką nori, tą ir daro.

Paskambinome Domui. Žinia apie kratą Sauliaus bute jį pribloškė. Klausinėjo smulkmenų, kurias, regis, tuoj pat pamiršdavo, ir vėl klausdavo to paties.

- Cia viskas dėl privatizavimo, - pagaliau padarė išvadą. - Konkurentai dirba.

- Kokio privatizavimo? - prapliupo Antanas. - Juk Saulius sakė, kad įsigijote „Lifosos" akcijų! Kokie konkurentai? Nagus graužia tie konkurentai!

Bet Domas nebuvo linkęs telefonu aptarinėti tokias versijas ir atsijungė mobilųjį.

- „Lifosa" privatizuota? - paklausiau.

Antanas įširdo:

- Oi, kaip tu viską nori žinoti! Praėjusią savaitę buvo pasirašyti popieriai. Domas savininkas, o knisa protą apie konkurentus. Manau, dėl saugos tarnybos kažkas negerai.

Gal kuris iš apsauginių prisiveikė? Vogė arba kam nors padėjo vogti, ką čia supaisysi!

- O gal dėl „Sekundės"?

216

- Nesąmonė. Byla per tris instancijas perėjo ir uždaryta. Kaltininkai nubausti, o ir Saulius tik liudininkas buvo visoje toje košėje. Jaučiu, kad šuo pakastas visai kitoje vietoje.

„Deltuvoje" jautėmės nekaip. Sauliaus kabineto durys užrakintos, o mes stypsome, laukiame, kada jis pats pasirodys. Klientams aiškiname, kad netrukus, tie laukia, o Sauliaus kaip nėra, taip nėra. Apie vidurdienį pasklido gandas: Kovaldas sulaikytas, tardomas policijoje ir ma

žiausiai tris paras ten prabus. „Deltuvos" prezidentas, šiaip labai santūrus žmogus, buvo priverstas atlaikyti Kovaldo draugų klausimų atakas ir pasiūlymus paspausti policiją. Juk jai turi ką nors reikšti ir viešoji nuomonė. Rašyti skundus į prokuratūrą, atkreipti spaudos dėmesį, kas čia darosi, po galais. Todėl kartkartėm „Deltuvos" prezidentas būdavo priverstas išrėkti:

- Nesikiškite! Saulius pats susitvarkys.

Po pietų nebeištvėriau to beprasmiško slankiojimo po

„Deltuvos" koridorius ir tariau Antanui:

- Važiuoju iki komisariato. Kalbos kalbomis, bet aš

pažįstu vieną mentą. Pabandysiu su juo pasikalbėti, gal ką konkrečiau pasakys, o gal jie vien kyšio telaukia. O jei sugalvos uždaryti, reikia šiltesnių drabužių Sauliui perduoti. Juk kamerose lovų nėra, tik mediniai gultai miegoti. O be to, gal vertėtų advokatui paskambinti?

Antanas nužvelgė mane iš aukšto:

- Aš jau paskambinau. Sakė, aukščiausiu lygiu užsiims.

Hm, paskambino ir nesako. O paskui porins Sauliui: žinai, tas Arvydas, stovi kaip mietą prarijęs, tuo tarpu sumečiau, kad reikia ką nors daryti, todėl ir paskambinau advokatui. Moka prisigerinti. Lyžteli ten, kur reikia, ir vėl 217

pilnas didybės lyg koks šviesoforas reguliuoja klientų eilutę prie viceprezidento kabineto.

sjc sįs t{:

Mano planas buvo paprastas: pasigauti komisariato koridoriuose Chirurgą ir atvirai šnektelti su juo. Jam nebūtų ko manęs baimintis. Pats patyrė, kad jo beisbolo lazdos smūgius atlaikiau neinkšdamas ir dėl to nė balso nekėliau. O taip manimi kažkada pasitikėjo pats Makleris, dar Žydo pravardę nešiojęs, su kuriuo, nujaučiu, kriminalistas ne vieną naudingą sau reikaliuką yra prasukęs. Taigi Chirurgą pažįstu kaip paperkamą pareigūną, todėl nutaisi-nėti doruolio veidą prieš jį nebus prasmės. Arba - arba.

Na, bent padėtis bus aiškesnė.

Policijos komisariatas, ypač į vakarą, man priminė ištuštėjusią traukinių stotį. Maršrutai baigėsi, keleiviai sukišti į laukiamąjį, o šis padalytas į kameras. Ir laukia jose, kol įteiks bilietą į teismą, o iš ten - ekspresas į laisvę arba etapas į kalėjimą. Slankioja liudininkai, laigo nukentėjusieji, sunerimę nuo minties, kad teisingumo traukinys vėluoja arba iešmininkas nukreipė traukinį ne į tą kelią ir smagus sau dolerius į krūveles dėlioja.

Vaikštinėjau apytuščio komisariato koridoriais niekieno nestabdomas. Kas žino, o gal aš „stukačius", atnešęs aukso vertės informaciją: kur pakastas lavonas ar kas nujojo šešišimtąjį mersą. Tik kartą kažkoks pareigūnas prabėgdamas paklausė, ko ieškau. Pasakiau, kad kriminalinio poskyrio viršininko Churgino. Vaclovo Churgino? Pareigūnas mostelėjo į koridoriaus galą ir išskubėjo, matyt, namo, kad atsigautų nuo to komisariate nenykstančio slogumo - žmogžudystės, vagystės, apiplėšimai, susišaudy-218

mai... Nuo viso to mėšlo, po kurį nori nenori jiems tenka kas dieną minkytis.

Vienur kitur iš kabinetų pasigirsdavo rašomųjų mašinėlių tarškesys, primenantis kulkosvaidžio kalenimą.

Blerbė radijo taškai, kažkas keikėsi nerasdamas seifo rakto. Tokių garsų lydimas atsiradau prie durų, už kurių grumėjo keli vyriški balsai. Vienas jų buvo Sauliaus.

Vyko kažkoks ginčas. Sprendžiant iš intonacijų - ne visai rimtas. Arba Saulius, galutinai perpratęs kaltinimų ir situacijos absurdiškumą, viską stengėsi paversti juokais.

- Pasirašyk, nebūk švancas, - kažkas įkalbinėjo Saulių. - Juk žinai, kad visa tai tik formalumas.

- Patys jūs geri švancai. Pirma iš vaikiško žaislo man šaltą ginklą pripaišote, vėliau mane, verslininką, sąžiningai mokantį mokesčius valstybei, bandote mafiozu padaryti.

- Ateis laikas ir tavo „Deltuvai", ateis...

- Stai tada ir pasikalbėsime. O dabar, vyrai, neužpy-kit - atsibodote... Veskit į kamerą. Jau tiek gąsdinote, kad įkišit į kamerą, jog man pačiam smalsu pasidarė, kaip ji atrodo. Veskit...

- Palauk, juk parašą nesunku padėti!

- Ant ko? Ant šito popieriaus, kad vadovauju organizuotai gaujai? Ar jūs iš tikrųjų esat barabanai, ar tik vaizduojate tokius? Jei yra tokia gauja, tai teiskite, sodinkite, tačiau aš savo parašo bet kur nedėlioju.

- Pala, pasikalbam, - pasigirdo kitas balsas, Chirurgo. - Kaip vyrai pasikalbam.

Bet Saulius nė už ką:

- Kiek jūsų čia?.. Keturi? Tai va, tarpusavyje ir kalbėkitės. Apie bites, mergas, apie ką tik norit, man jūs nusibodot.

219

Tada pratrūko Chirurgas:

- Praidiot ir be parašo!.. Leidžiam šitą dielcą į skiepą, rytoj pratęsime!

Saulius nustebo, išvydęs mane koridoriuje.

- Tu čia ką veiki? Namo važiuok. Ar nematai, kad atostogos prasidėjo?

Ir nuėjo koridoriumi lydimas dviejų pareigūnų. Nu

žingsniavo, kaip man pasirodė, nerūpestinga eisena, lyg traukdamas į artimiausią barą išlenkti alaus bokalą.

Chirurgas priėjo prie manęs, uždėjo leteną man ant peties ir išvertė akis:

- Grigas, kokio velnio tu čia? Pabėgimą draugeliui nori organizuoti?

- Pasikalbėti norėjau su jumis. Rimtu klausimu.

- Sakai, pasikalbėti? - ir nieko nelaukęs kilstelėjo man rankas, ėmė čiupinėti, tapšnoti per šonus: - Kur tu jį, rupke, pakavojai, a? Pistoletas kur? Ryte juk dar turėjai.

- Palikau namie, pilieti viršininke. Kam man pistoletas. Pasikalbėti noriu.

Ginklas buvo tik pretekstas gerai mane iškratyti. Galbūt kriminalistas baiminosi, kad turiu užsikišęs diktofoną, mėginsiu pačiupti jį už liežuvio, nes nepasidrovėjo ir tarpukojį užgriebti.

Paskui palydėjo iki savo kabineto ir užrakinęs duris smalsaudamas prabilo:

- Na, tai kokiu reikalu? Prisipažinti atėjai?

- Ką prisipažinti?

- Kad su Komjaunuoliu kartu varot. Anksčiau su Makleriu, Čičinsku saulę sukai, dabar pas Komjaunuolį

persimetei. Banką tai gražiai pakėlėte - visi galai į vandenį. Ir teisingai... Tegul čiulpia, lochai.

220

Niekaip negaliu priprasti, kad kriminalistai yra ne blogiau už banditus įvaldę gatvės žargoną. Profesinis ypatumas. Todėl akimirką sutrikau.

- Pasikalbėti, pilieti viršininke, atėjau. Kaip žmogus su žmogumi. Dėl Sauliaus Kovaldo.

- Nori kartu į kamerą? Ir toliau būti apsauginiu?

- Ne. Yra problema, davai, sprendžiam, - ir patylėjau, tarsi palaukiau, kol Chirurgas surimtės. - Kam jums tampyti Saulių? Tuščias pokeris. Sumokėsiu, kiek reikia, tik paleiskite. Jis biznio žmogus, kiekviena čia praleista diena jam gryni nuostoliai. Su parašu paleiskite, ir nereikia pasakoti, kad tai neįmanoma.

- Neįmanoma.

- N a jau!..

- Rimtai tau sakau - neįmanoma. Prisidirbo Komjaunuolis. Mažiausiai tris mėnesius sėdės.

- Briedas! Tai ką, norite pasakyti, kad jums šaibų nereikia?

Chirurgas išspaudė rūgščią šypseną.

- Nors ir mentas esu, bet neparsiduodu, supratai? Viskas, laisvas, gali eiti.

Ilgai žiūrėjome vienas į kitą, lyg varžydamiesi, kuris ilgiau atlaikys kito žvilgsnį. Chirurgas melavo. Matyt, turėjo rimtą priežastį.

- Eik, Grigai. Matau, tu viską supratai.

Gatvėje, einant prie automobilio, kažkas mane pašaukė. Atsisukau - vijosi advokatas Martinkus.

- Kaip? Gal matei poną Kovaldą? - uždusęs paklausė.

- Mačiau, prasilenkėme koridoriuje.

- O ko policija iš tavęs nori?

- Nieko. Aš kalbėjausi su vienu pagrindinių kriminalistų, kad paleistų...

221

- Nepaleis, - purtė galvą advokatas. - Dabar taip lengvai nepaleis.

- Kodėl?

- Pažadų vyrukas nevykdo. O tai labai blogai. Prižadėjo susimokėti - ir į krūmus. Sutaupė pinigų, bet sveikatos nesutaupysi. Geram vardui irgi ne į naudą. Na, lekiu aiškintis, kokie cirkai čia dedasi.

Advokatas dingo už komisariato durų.

Nesusimokėjo? Kiek žinau, Saulius niekam nemoka.

Didelio čia daikto.

* * *

Saulius Kovaldas buvo nukištas į Kauno policijos po

žemius. Kaltinimas svarus - nusikalstamo susivienijimo organizavimas. Kitaip tariant - pagal Prevencinį.

Ir apmaudu, ir pikta. Vieną gražią dieną netenki laisvės trims mėnesiams dėl to, kad kažkam kyla įtarimas, jog gali nusikalsti. Absurdas. Tokiu atveju pravartu būtų visus jaunesnio amžiaus piliečius perkošti per policijos kameras, palaikyti kartu su užkietėjusiais nusikaltėliais, kad išmoktų gerbti įstatymą.

Nebūtų taip pikta, jei nežinočiau, kad dar tais laikais, kai priklausiau Centro Seimai, taip sakant, buvau Čičinsko žmogus, pusė Kauno sulėkė į Palangą, į savo vadinamąją „strielkę", kur senoji karta spaudė jaunąją banditų

kartą, kad sumestų „kam reikia" šimtą tūkstančių dolerių -

ir nei jie patys, nei jų Seimų nariai nepapuls po Prevencinio kūju. Jaunimas pasipriešino - dar ko!.. Tegul vamzdį

uosto! Kiek tų kvailų įstatymų prikurta, nespėsi kyšius į

kairę ir dešinę dalyti. Na o tokie kaip Raklevičius nepraleido progos patylėti. Vėliau jis užsiminė, kad prevenci-222

nių sąrašų anei kiek nebijo ką norės, tą išbrauks, ką norės, tą įrašys. Bet jei šiuo - Sauliaus - atveju nagus priki

šo Raklevičius, tai visiškai neaišku, kokia jam nauda iš to.

Pagąsdinti Kovaldą? Parodyti savo įtaką policijoje?

Kol neradau atsakymų į šiuos klausimus, vengiau rodytis mieste. Kasryt nueidavau iki „Deltuvos", bet naujienos vis tos pačios: advokatas rašąs skundus, jau kreipęsis į teismą, nes, jo nuomone, toks piliečio sulaikymas pažeidžia žmogaus teises. Tad didesnę dienos dalį pratūnodavau bute.

Ligitą perspėjau - kad nebūtų jokių svarstymų pasvarstymų apie Saulių, ir taip galva išsipūtusi. Bet ji vis viena spėjo tarstelėti:

- Banditas ir yra banditas, kas čia dar neaišku?

Nutylėjau, tačiau mintyse širstelėjau - daug ką tu išmanai! Mūsų nuomonių nesutapimas erzino mane. Velniai rautų, kodėl mūsų jausmų pasaulis turi priklausyti nuo aplinkos? Tegu viskas aplinkui griūva, bet mes turime laikytis vienas kito įsikibę kaip per audrą krantan besikapano-jantys žmonės.

Tiesa, kai duodavau Ligitai pinigų smulkioms išlaidoms, joks šešėlis nedrumsdavo jos nuotaikos. Atgydavo, pralinksmėdavo. Regis, ir jos meilei nebūdavo ribų. O iš

tikro - tai meilei, kuri prasidėdavo ir baigdavosi guolyje.

Kildavo įtarimas, ar ne pinigai ją traukia prie manęs. Bet gana greitai nusiramindavau. Pinigai gerai, jie neskaldo jausmų, atvirkščiai - juos sutvirtina. Dar to betrūko, kad imtume rietis dėl kiekvienos išleistos šimtinės.

Todėl Ligita pelnytai gyrė mane savo draugėms, kurios pamažu įjunko lankytis tai vienos, tai su savo antrosiomis pusėmis. Jų vyrai ir draugužiai man atrodė lyg iš to kito upės kranto, kur gyvenimas srūva ramia vaga - gal 223

nedideli ten džiaugsmai, bet ir vargai mažučiai. Jie būdavo smagūs, tie svečiai, atlapaširdžiai. Anekdotai, ginčai dėl serialų, apšnekos ir intymūs juokeliai skambėdavo visą vakarą. Aš, visai kitoks tokioj kompanijoj sėdintis, neišvengdavau kvailo kamantinėjimo. Ko toks surūgęs? Nesveikuoju, ar ką? Kodėl nesijuokiu? Kodėl nešokdinu viešnių?

Aš ne toks. Aš - Žilius, ir mano gyvenimas be inkaro.

Vis iriuosi į savo krantą. Ateis diena, kai įleisiu šaknis ir galbūt kaip ir jie pajusiu nenumaldomą trauką bepras-miam skeryčiojimuisi. Zavėsiuosi tūkstantį sykių kartojamais, nuvalkiotais žodžiais.

Ligitai patikdavo šokti. Vos supursloja šampanas, žiūrėk, jau ir stojasi, kitus ragina. Vilkėdavo suknelę, kuri darant sukinį skleisdavosi tarsi vėduoklė. Šokiai Ligitą apkvaitindavo. Jai buvo lengva ir gera. Ji atrodė laiminga.

Viena, be manęs. Matydamas, kaip įsijausminusi sukasi ir kraiposi pagal idiotišką melodiją, mąsčiau, kad tokie vakarėliai - kai ji taip noriai deda rankas svetimam vyrui ant pečių, priglunda ir šypsosi, regis, visai kitaip nei man - tokios minutės ir vėl neleidžia man galvoti apie ją su meile.

Pavydas? Nežinau. Tiesiog bjaurus, koktus jausmas, ir tiek.

Kartą per vieną tokį vakarėlį, kai vėl visi įsilingavo šokti, mano tolerancija trūko kaip pertemptas valas. Tarp svečių pasitaikė vienas prisiekęs šokėjas. Moterys aikčiojo ir aptarinėjo, kokie grakštūs Juliaus judesiai. Buvęs choreografas, šnibždėjo, ko norėti... Kaip pasičiupo Ligitą, taip ir nebepaleido iš glėbio. Jam vis dažniau užkliūdavo jos standžios krūtys, vis drąsiau spaudė ją prie savęs.

224

Tada ir neištvėriau. Ne, nepuoliau pavyduliauti ar drabstytis žodžiais. Prisiminiau vieną filmą, kuriame choreografas moko pradedančią šokėją, kad svarbiausia - atstumas. Kūnai negali glaustis, kiekvienas šokantysis turi saugoti savo erdvę. Bet Julius tik atsainiai šyptelėjo ir, prasidėjus kitai dainai, lėtai ir svajingai, ranką uždėjo Ligitai ne ant liemens, o kiek žemiau, ten, kur grakštų lanką pradeda sėdmenys. Tada mano vaizduotė lyg per miglą, lyg sapne nulėkė šuoliais per praeitį, per tuos pažeminimų akmenis, ant kurių klupdavo mano vaikiškos kojos.

Skaudžios tolimos nuotrupos... Ne! Vargšas šokėjėlis, kaip jis apsiriko įsivaizdavęs, kad po šiuo stogu yra pagrindinis.

Antausis buvo stiprus. Julius plastelėjo ant grindų ir kurį laiką nebesistojo. Keistai palenkęs galvą, lyg būgštaudamas, kad ji kitą sekundę nusiris nuo pečių, šokio meistras vis dėlto nušliaužė į prieškambarį, stebėtinai mikliai susirado batus ir striukę ir - paknopstomis pro duris. Mano nuotaikos niuansų neturėjo noro aiškintis ir kiti vakarėlio svečiai. Nepamenu - atsisveikino jie su manimi ar ne, bet staiga pajutau, kaip išeinu iš tos klaikios sapno ne sapno miglos ir stoviu vienui vienas svetainėje prie ėdesio likučiais apšnerkšto stalo.

Kas čia buvo? Kodėl taip gelia krumplius, nors tvojau delnu?

Ligita verkė vonioje. Neskubėjau jos raminti - šampanas, o ne ašaros bėga. Man pačiam reikėjo susigaudyti, kokia spyruoklė manyje trūko. Vėliau Ligita man pasakojo, o aš netikėjau. Pasirodo, po to galingo antausio garsiai pareiškiau, kad visus užmušiu, tik sumirkčiokit! Ir dar kartą trenkiau, o tada jau visi suklykę puolė iš buto.

225

Kam trenkiau?

Ligita šniurkščiodama parodė į sieną, kurioje žiojėjo kumščio dydžio išmuša, o ant grindų baltavo mūro Lusteliai.

- Tau negalima gerti, Arvydai, - apsikabino ji tarsi tramdydama manyje baisias sujudintas jėgas. - Negalima... Visą vakarą į visus baltomis, taip ir galvojau, kad kažkas negero atsitiks. Aš suprantu, nervai, bet už tai, kad su kažkuo pašokau...

- O tu prisimeni, kaip tu šokai?

- O kaip aš šokau?

- Kaip paskutinė Kauno restoranų žiurkė. Glausteisi lyg norėdama tą žiogą pasiversti po savimi.

- Arvydai! Juk tai tik šokiai. Kvailiojimas, ir tiek.

- Vadinasi, aš irgi su tuo antausiu tik pakvailiojau.

Ji garsiai nusijuokė:

- Cha cha, pakvailiojai... Tu jį kaip vabalą priplojai!

Oras aplink tik sušvilpė, jis kad dėjosi ant užpakalio -

taip ir likau viena bestovinti... O koks išsigandęs!.. Na tik nesipykime. Bala nematė tų svečių, svarbu, kad mums gerai, juk taip, mažiuk? - meiliai sukuždėjo man, rambiam apgirtusiam sutvėrimui, kurio gyslomis dabar tekėjo užnuodytas kraujas.

Taip, aš buvau pavydus. Prie Ligitos, regis, nuniurky-tos svetimų rankų, dar niekada nesiliečiau su tokiu liguistu drebuliu. Neatiduosiu, kalbėjau tramdydamas graudulį.

Niekam aš tavęs neatiduosiu.

# * #

Laikraščiai vėl margavo straipsniais apie Kovaldą.

Tiesa, šįkart ne tokiais kandžiais. Visus bulvarinius pasa-226

w ww.*NeRe^Lvis M

kojimus nustelbė faktas, kad advokatas Stasys Martinkus teisme įrodė, jog Prevencinio sulaikymo įstatymas prieštarauja žmogaus teisių normoms.

Po trijų savaičių Saulius Kovaldas buvo paleistas iš

areštinės.

Pergalė, bet džiaugsmo maža. Ypač advokatą Martinkų, išlinksniuotą per visą spaudą, Sauliaus patenkinta mina tarsi žeidė.

Aš ir Antanas, kaip pridera asmens sargybiniams, sėdėjome prie įėjimo, o Saulius su advokatu - už kelių staliukų kavinės gilumoje, ir pastarasis neslėpdamas pasipiktinimo leido sau kalbėti garsiai:

- Ar tu bent suvoki, kokie dalykai čia dedasi? - klausė jis kaip mokinį, nė velnio neišmokusį pamokos. - Kodėl tave buvo uždarę? Pagal viską - tris mėnesius turėjai ten pūti, bet man nervai neišlaikė. Turi kas nors nutraukti policijos savivalę, tai pagalvojau: kodėl ne aš? Ėmiau ir padariau. Bet jei tu nepadarysi išvadų, nė Strasbūro teismai nepadės.

- Kokių išvadų, gerbiamas advokate! Apie kąjūs čia?

Apie tą vaikišką kardą, kuris dingo komisariato kabinetuose? Dabar jau niekas neprisimena pradžios. Sako, juokini mus, Kovaldai, kokie kardai, kokie viduramžiai tau sapnuojasi? O kardas, tiksliau - mano sūnaus žaislas, buvo užprotokoluotas kaip daiktinis įrodymas. Atseit šaltasis ginklas. Va Arvydas, - linktelėjo smakru į mane, - jis yra liudininkas, neleis man meluoti.

Advokatas tik palingavo galva:

- Ne apie tai kalba. Davei pažadą, o netesėjai, todėl ir buvai uždarytas. Esi panašus į paiką kupranugarį, kišantį

priekin savo snukį su atvėpusia lūpa. Prisimink, kam žadėjai, bet neištesėjai?

227

Saulius susimąstė:

- Apie ką jūs čia?..

- Gerai, tada tiesiai - kam žadėjai tris šimtus tūkstan

čių dolerių, bet nedavei?

Sekundėlę Saulius priblokštas tylėjo.

- Žadėjau kyšį? Tris šimtus tūkstančius dolerių? - pakartojo su nuostaba ir tvirtai nukirto: - Niekam!

- Nori pasakyti, kad nesiuntei savo žmogaus deryboms su tais, kurie laikė visus galus dėl „Lifosos" privatizavimo?.. Na viskas, idiotizmas kažkoks! - advokatas apsidairė, lyg gelbėdamasis nuo krinkančių minčių, ir užsakė pro šalį skubančiai padavėjai atnešti ko nors stipresnio.

Brendžio ar konjako. Kitaip nieko čia, žmogau, nesusi-gaudysi. Ir vėl įbedė griežtas akis į Saulių, kuris sėdėjo nutaisęs nė kiek ne švelnesnę nei advokato miną.

- Vaike mano, ar tu bent suvoki, kodėl tave buvo uždarę? Va pats mėgsti kartoti: koks tikslas? Koks tikslas buvo tave prevenciškai sulaikyti, kaip manai?

- Na... laikraščiai rašė, o policija privalo tikrinti faktus, reaguoti ir apskritai parodyti, kad dirba. Apie kažkokį

kyšį girdžiu pirmą kartą. Dar tokia suma! Dėl „Lifosos"

viską tvarkė Domas, kitokių žmonių neturiu. Su kuo jis susitiko, ką prikalbėjo - aš nežinau.

- Kur dabar tas Domas?

Saulius suspaudė mobiliojo mygtukus. Domą aptiko važiuojančiame automobilyje ir paliepė tučtuojau prisistatyti į „Kodo" kavinę.

- Tuoj viską išsiaiškinsime, - lyg ir ramino save bei advokatą Saulius. - Jei jis kam nors davė kyšį, tada įdomiai čia viskas klostosi.

- Nedavė! Dėl to ir kilo visas šitas skandalas, kad nedavė! Pažiūrėk, pati valstybės galva išleidžia niekini 228

dekretą, kuriuo norima nušalinti teisėją, paleidusį tave į

laisvę. Jauti, kokius sluoksnius sujudinai? Jie dūsta iš bejėgiškumo!

Martinkus išlenkė brendžio stiklą. Kol atnešė antrą porciją, išdžiūvęs jo veidas įgavo rausvą švytėjimą. Visą tą metą kažką įtemptai galvojęs, Saulius atsargiai prikišo, kad advokatas be reikalo jaudinasi. Nežinosi, kokios intrigos verda tarp valdžios ir teismų, ir nereikia atsitiktinumo priimti už gryną pinigą.

- Atsitiktinumas, sakai? - kraipė galvą Martinkus. -

Visi tie straipsniai laikraštyje, kad tu - mafiozas, Kauno mafijos ideologas?..

- Na juk nerašė taip tiesiai šviesiai, - ginčijo Saulius. -

Prieštaringos reputacijos verslininkas. Nemoku su žurnalistais draugauti, todėl ir rašo.

- O kad tavo įkurtą saugos tarnybą panaikino - irgi, manai, atsitiktinumas?

- O kas daugiau? Juk įstatymą priėmė: kas ne iš vidaus reikalų sistemos, tie neturi teisės kurti jėgos struktūrų. „Deltuvos" prezidentas - taip, buvęs kadrinis policijos darbuotojas, bet jisai toks tik vienas, todėl buvau priverstas uždaryti, kas čia tokio? Nejau manote, kad dėl manęs, kažkokio markizo iš Kauno, Seimas specialiai priiminėja įstatymus?

Advokatas Martinkus giliai atsikvėpė ir atsiduso:

- Vaike tu mano, vaike... Nė velnio nesusigaudai: juk tave stabdo. Dievaži, visas į tėvą. Tas prieš patį Sniečkų

šiaušdavosi, bet turėjo lankstesnį stuburą nei tu...

- Gerbiamas advokate, aš niekam nesiruošiu lankstytis...

- Palauk tu! Ne apie tai kalbam. Dalintis reikia, o svarbiausia - vykdyti pažadus. Žydiško gudrumo tau 229

trūksta, štai bėda. Lendi vis kur nereikia... Žiurėjau tą ta-vo dosjė, ten tiek legendų prikurta!.. Zinai, kada policijai į akiratį pakliuvai?.. Jau tada, kai atvažiavai nuo jedinstvininkų ginti Seimo, tais laikais - dar Aukščiausiosios tarybos...

- Ar tai čia nusikaltimas? Juk nuo kacapų valdžią gynėme, o ne vertėme!

- Atkreipė dėmesį kaip į asmenį, galintį sutelkti aplink save du šimtus jaunų smogikų.

Saulius susijuokė.

. - Juk kaip tada buvo?.. Porą autobusų per Kauną paleidome - kas norėjo ginti Seimą, tas ir lipo, banditas ne banditas, niekas nedarė atrankos, visi važiavo į Vilnių, tai kodėl čia aš kliūvu?

- Galėjai tada, vadinasi, gali ir dabar - tokia prokuratūros logika. Bet kad pažadų nevykdai, tai jau esi šmikis paskutinis!

- Kokių pažadų! Niekam nieko nežadėjau!

Viskas paaiškėjo, kai pasirodė Domas. Atrodė kiek nesmagus, ir vos advokatas paklausė, ar nesiėmęs kokių

nors žygių paspartinti „Lifosos" akcijų pasirašymą, neslėpdamas pasididžiavimo pasigyrė, kad viską sutvarkęs

„aukščiausiu lygiu". Akcijų paketas buvęs vertas kokių

penkiolikos milijonų, bet nupirkęs, kaip ir planavo, už

penkis...

- Su kuo buvai susitikęs? Su Beniušiu? - gyvai pasiteiravo advokatas.

- Na taaaip... - nenoriai numykė Domas. - Per kitus žmones mane suieškojo. Ar čia kas blogo? Jis turėjo interesų dėl „Lifosos", susitikome, suderinome pozicijas ir atsitraukėme. Tai yra jis atšaukė savo statytinius iš aukciono.

230

- Už tris šimtus tūkstančių dolerių, taip?

Domas prikando lūpą.

- Jis išdurti norėjo. Sutarėme, kad po akcijų pasirašymo permesiu jam pinigus į ofsorinę sąskaitą, bet jis blefavo. Nei jam rūpėjo „Lifosa", nei ką, žiūrėjo, kaip nureke-tuoti. Ir išvis... kažkoks neaiškus tipas, kodėl jam turiu mokėti?

- O kaip čia jį, - Martinkus parodė į Saulių, - kaip Kovaldą jam pakišai? Pasakei, kad Kovaldas atsisako mokėti?

- Ėėė... panašiai. Nesuprantu, ko jūs smulkinatės dėl kažkokio diedo! Norėjo, bet negavo, baisus čia daiktas! Akcijos tvarkingai pasirašytos, kam čia dar duoti kažkam kyšį!

- Patylėtum geriau. Nežinai, kam iš tikro turėjo atitekti toji prižadėta pinigų suma, todėl jie Kovaldą ir griebė už pakarpos. Tokią gamyklą iš po nosies dykai nušvilpėte! Va ir tu, Sauliau... Per tris mėnesius, kol turėjai tupėti areštinėje, būtum gavęs suprasti, kuo prasikaltai, bet man pavyko tave greičiau ištraukti.

- O kodėl mes kažkam turime mokėti? - tarsi įkvėptas Domo purkštavimų šokosi ir Saulius. - Eina jie šikti, kyšininkai nelaimingi!

Advokato veidą išmušė melsvos dėmės. Jis buvo kitos nuomonės. Bet nepuolė įrodinėti savo tiesų. Matė - jo ginamasis viduje virte verda nuo patirtos neteisybės, kai buvo trumpam atimta laisvė, todėl tik atsisveikindamas patarė padaryti išvadas - pasimokyti vieną kartą iš visų

šitų istorijų.

- Pamenu, amžinatilsį Kostas sakydavo: ponai mokosi iš knygų...

231

- ... O mes - iš špygų, - užbaigė Saulius frazę. -

Nesijaudinkite, gerbiamas advokate. Būsiu apdairesnis. Ir dar kartą ačiū, kad ištraukėte mane iš to susmirdusio policijos rūsio.

* * #

Dabar Saulius, regis, su dviguba energija kibo į verslo reikalus. Dažnai per parą vos kelias valandas tenumig-davo. Tapo kur kas nervingesnis. Suprantama, kai policija nenuleidžia nuo tavęs skerso žvilgsnio, sunku jaustis laisvu žmogumi. O kur dar pašaipėlės dėl žlugusios saugos tarnybos? Kadaise saugoti objektai tyliai perėjo Raklevi

čiaus globon. Tai prie vienos, tai prie kitos kontoros išvysdavau Čičinsko visureigį, o prasilenkiant kur nors mieste, žiūrėk, šalia Čičinsko šmėkštelėdavo zonoje matytas veidas. Tada keistas šaltis nulėkdavo pečiais. Lyg išvydus atgaivintą numirėlį. Aišku, kokia taisykle čia vadovaujamasi: kuo daugiau tokių rinktinių „mordų", tuo gaujos autoritetas didesnis.

Ir vėliau, atkuriant mintyse advokato Martinkaus balsą, jo pokalbį su Sauliumi „Kodo" kavinėje, man nebeatrodė, kad seniokas pernelyg niūriai piešia Sauliaus padėtį.

Valdžia korumpuota, kas to nežino. Kas užima kokį aukštesnį postą, žiūrėk, tarsi per vieną naktį praturtėja. Vieni verslininkai dalija kyšius į kairę ir dešinę, o kiti, tokie kaip Kovaldas, užsispiria ir mėgina apsieiti be tarpininkų

malonės. Vadovaujasi sena išmintimi - visoms valdžioms geras nebūsi. Štai duoklės nesulaukusius ir ištiko nervinis priepuolis - įgrūdo Kovaldą už grotų, bet kas toliau"?

Kas?..

232

Banali tiesa, bet pinigai, o ne žmonės kuria istoriją.

Jei pavyktų susekti kiekvieno pinigo kupiūros viražus, kada ir kaip, kieno kišenėse nusėdo dolerių srautai, kas žino, gal daugumos iškiliųjų politikierių portretus norėtųsi apspjauti. Kiek atsirastų tokių, į kuriuos dūręs pirštu galėtum pasakyti: štai sąžiningas žmogus, nė dolerio sau!..

Taip ir vejant, ir prisileidžiant abejonę advokato įžvalgumas ėmė panašėti į pranašystes.

Vėl apsireiškė Raklevičius. Vienas, be savo grėsmingos palydos. Iš pažiūros - respektabilus verslininkas. Pinigų perteklius tarsi užglostė aštriausius veido bruožus.

Išmokė šypsotis ir plaukus kirptis ne „plyta", o taip, kad liktų ką šukų dantukams grybštelti.

Negirdėjau, apie ką jie kalbėjosi, bet Raklevičiui išsinešdinus Saulius visą vakarą buvo paniuręs. Anksčiau būtų nepraleidęs progos pasišaipyti iš Žaliakalnio „viercho", bet tą vakarą tik prie namo laiptinės tarsi išsprūdo:

- Vėl grasina. Sako, pateiks įrodymų, kad šūdo nemala. Žodžiu, įdomūs įvykiai laukia.

Kitą rytą Saulius pasikvietė mane į kabinetą. Stalas buvo užverstas rytmetine spauda.

- Paskaityk va čia, - bakstelėjo pirštu į laikraštį.

Pamaniau, kad vėl apie Komjaunuolį ir jo gaują, bet dėmesį iš karto patraukė nuotrauka - prie automobilio vairo suzmekęs kažkoks tipas. Kur man matytas? Antraštė

skelbė: „Mirtinas šūvis užklupo prie vairo". Toliau buvo dėstoma, kaip telefono skambutis išviliojo iš namų dvide

šimt penkerių metų Vygintą Paltusevičių, policijai žinomą nusikalstamos „rugerinių" grupuotės narį...

Saulius pastebėjo, kaip įdėmiai prisimerkiau.

- Tu jį pažįsti?

233

- Tai juk Paltusas! Bet kad jis visąlaik buvo su Čin

čia, kuo čia dėta „rugerinių" Šeima? Atskilo?

- Tikriausiai. Įsivėlė į narkotikų biznį, o Raklevičius tokių prie savęs nelaiko, nekenčia narkomanų. Patys ir išviliojo iš namų, juk rašo, kad su savimi turėjo beveik šimtą tūkstančių dolerių. Kiek atiteko snaiperiui, kaip tu manai?

Snaiperiui?

Akimis perbėgau eilutes, kol užkliuvo: „Manoma, kad šūvis buvo paleistas iš snaiperio šautuvo"...

- Bet kur logika? - nepajutau, kaip kimtelėjau, pagalvojęs, jog Studentas vėl Kaune. - Kam šauti iš toli, jei vis vien reikės prieiti prie mašinos, kad paimtum pinigus? Nesuprantu.

- Matai kaip... Pasakė: bus įrodymų, ir prašau - skaitome laikraštyje, ir nuotrauka įdėta, gal net pats Raklevi

čius nufotografavo. Įdomiai, ar ne? O aš vis pagalvodavau, kad tas snaiperis - kažkokia legenda mažiems vaikams gąsdinti. Prašau - pataikė, - ir ištraukęs laikraštį

man iš nagų, žvilgtelėjo į nuotrauką: - Jaunas bachuras, gaila.

Laikraštis Sauliaus rankose vos pastebimai virpčiojo.

- Ką darysime? - lyg mane, lyg save klausė. - Mokėsim nalogus tiems barabanams ar rizikuosime? Gali eiti, Arvydai, ko stovi?

Supratau, kad Saulius jau nusprendęs, ką daryti, ir patarėjų jam nereikia.

* * *

Visą savaitę buvo justi įtampa.

Ne, aplink „Deltuvą" nesisukinėjo įtartinos mašinos.

v

ir Raklevičius nesirodė. Stai, pagalvojau, Kovaldas pama-234

žu taikstosi su realybe ir netrukus taps normaliu verslininku, mokančiu duoklę banditams. Sunku, žinoma, paminti principus. Todėl kažko delsia, lūkuriuoja. Lyg laikas bėgtų jo naudai.

„Lifosos" privatizavimas - stulbinamai sėkmingas žingsnis. Domas, visa galva pasinėręs į gamyklos reikalus, jau dabar gyrėsi, kad pardavę akcijas dvigubai uždirbtų, tačiau neverta niekur skubėti, nes po metų akcijų kaina, pamatysite, dar labiau šoktels. Saulius, atrodė, tegalvojo, kaip išlaikyti šitą sėkmingą investiciją. Ankstesnio karingumo buvo nelikę nė šešėlio, ir energijos sumažėjo.

Tapo panašus į žmogų gyvenantį poilsio nuotaikomis, ir paskutinę savaitę „Deltuvoje" buvo retas svečias. O vieną vėlų vakarą, paskambinęs man, paprašė užeiti į kontorą -

jis kabinete, su Antanu, lauks manęs.

Užsimečiau striukę, įsigrūdau į dėklą pistoletą ir vejamas negeros nuojautos išskubėjau.

Koridoriaus gale prie pravirų kabineto durų stovėjo Antanas, ir vos mūsų žvilgsniai susidūrė, porininko akyse išskaičiau, kad jis žino daugiau už mane. Kad kažkas negrįžtamai pasikeitė.

- Sėsk, Arvydai, - pakvietė Saulius. - Galite rūkyti, jei norite. Tik va kažkaip negerai... sakau, gal į kokį restoraną pašoktume ta proga - atšvęsti?

- Kokios čia šventės! - burbtelėjo Antanas, sėsdamasis prie stalo. - Liūdna, ką besakysi, liūdna, Sauliau.

- Nieko nepadarysi, - atsakė šis, o aš neištvėriau:

- Ar kas atsitiko?

- Džipą parduosi, o pinigus atiduosi žmonai, - kalbėjo Saulius Antanui, nekreipdamas dėmesio įmanė. - Paskui banke uždarysi sąskaitą, likučius persiusi man. „Del-235

tuvos" reikalus sutvarkys kiti žmonės, o čia, - ištraukė iš

stalčiaus kažkokius popierius, - Arvydui užduotis.

- Ką man su jais daryti?

- Nieko. Kai reikės, paskambinsiu ir pasakysiu.

Antanas nepatenkintas sukrutėjo kėdėje:

- Be reikalo, juk aš ir šitai galiu sutvarkyti, radai problemą.

- Taip bus geriau. Ant tavęs ir taip daug kabo. O jei kokia nelaimė?..

Suskambo telefonas. Saulius mašinaliai nukėlė ragelį

ir vėl padėjo ant svirtelės.

- Viskas, tiesioginės transliacijos baigėsi. O tu, Arvydai, paskaityk. Čia įgaliojimai. Dėl „Vitebsko" parduotuvės ir patalpų Vilniaus gatvėje. Nekilnojamasis turtas, kurio nespėjau parduoti. Ai, mažai duoda. Palauksiu, kol Kauno verslininkai praturtės, tada ir parduosiu. Tu tik formalumus, Arvydai, sutvarkysi.

- Sutvarkysiu? - negeras jausmas privertė mane krūptelti. - O tu ką?..

- Jis išskrenda į Ameriką, - paaiškino Antanas. - Rytoj lėktuvas.

Saulius linktelėjo, patvirtindamas šitą žinią.

- Ryt devintą lėktuvas į Frankfurtą, iš ten - į Niujorką. Bandysiu tenai įsitvirtinti. O ką? Daug kas išvažiuoja, neprapulsiu ir aš, o čia, Kaune, patys matote, padėtį valdo atmarozkai ir nupirkta policija. Pavargau kovoti. Ir apskritai kova - ne mano stichija. Kūryba - o! - visai kas kita.

Man patinka kurti. Verslą ar gerus santykius tarp žmonių.

Rytoj? Lėktuvu į Ameriką? Taigi jis bėga iš Kauno!

- Kokia čia kūryba chuhyba, kam tokie bazarai, - nesusivaldžiau. - Sakyk tiesiai - išsigandai. Juk atsilaikytume prieš Raklę! Aš, tu, Antanas, dar pora žmonių - ir 236

užlaužtume juos pačius! Ką jie mums padarys, jei visi kar-v

tu laikysimės? Užkasti kur nors Čičinską, ir pritūptų tas Raklė. Kiti iš jo bendrų - tik .pramoginio stiliaus banditai.

Saulius papurtė galvą:

- Kam? Gyvenimas be banditų įdomesnis. Nenoriu rizikuoti. Be to, tokio karo neįmanoma laimėti. Todėl išvažiuoju. Gaila, aišku, bet viskas nuspręsta. O jūs banditams neįdomūs, nebent ant Arvydo gali jie burgzti. Svarbiausia, niekam neprasitarkite, kad jums patikėjau tvarkyti savo turtą, ir ramiai gyvensite. Na ką? - atsistojo jis ir nužvelgė mus. - Varysiu namo, žinot, paskutinis vakaras, reikia su žmona, sūnum pabūti.

Atsisveikinome gatvėje. Vienas jos pakraštys buvo tamsus, mes stoviniavome šviesiojoje pusėje. Kalbėjo Saulius. Padėkojo, kad sunkiomis akimirkomis buvome su juo. Palinkėjo mums ateityje laikytis kartu. Pamindžiuka-vo stebėdamas mus, tarsi mėgindamas įžvelgti, kokie nematomi saitai mus, buvusius jo apsauginius, sieja. Šalti ar draugiški? Būtų nusivylęs sužinojęs, kad nejaučiu Antanui jokio prielankumo. Vien darbas mus lipdė į krūvą.

- Laikykitės, - pasakė ir įlipo į džipą.

Prie „Deltuvos" liko stovėti Antano „audinė". Jis atrakino automobilio dureles, pasitaisė akinius prieš įlipdamas.

- Tai ką, Arvydai, likome bedarbiai? Nieko, prasimu-

šime kaip nors... Paskambinsiu, pasimatysime, kur nors alaus susibėgsim išgerti.

- Kas jam? - žiūrėjau į tolstančias džipo švieseles. -

Rimtai išsigando?

- Et, viskas į krūvą susidėjo. Įtampa, nuovargis, tie grasinimai... Po teisybei jis labai pasikeitė. Niekuo nebe-pasitiki. Kalbėjo man apie Čepulį, prisimeni tokį verslininką?

237

- Tą, kurį namo kieme nušovė?

- Taip, ryte, prie kiemo vartų.

- Na ir kas?

- O tas, kad tuo momentu apsauginiai buvo kažkur dingę, supranti? Prileido kilerį. O dabar vienas tų apsauginių su to nušauto Cepulio žmona gyvena. Intrigų intrigos, toks jau tas Kaunas. Kas žino, gal ir mūsų kuris paperkamas?

- Jei Saulius taip manytų, kam tada tie įgaliojimai, -

pakilnojau aplankalą su popieriais.

Antanas patraukė pečiais ir užtrenkė automobilio dureles. Netrukus „audinės" burzgimą pasiglemžė miesto gaudesys. Buvo girdėti, kaip lyg vienaakė pabaisa, spoksanti į aplankalą mano rankose, zurzia šviestuvas man virš

galvos. Negerai stovėti apšviestoje vietoje. Esi matomas, todėl bejėgis, ir iš tiesų, perėjus į tamsiąją gatvės pusę ir nužingsniavus šaligatviu į daugiabučio kiemą, vakaro juoduma pasirodė be galo jauki.

Įsikišau aplankalą į užantį.

Saulius manimi pasitiki. Prisiminus tas aplinkybes, kurios mus suvedė, toks jo nusiteikimas neįprastai šildė

krūtinę. Nors jį supa kur kas garbingesnės praeities žmonės nei aš, bet jis manimi pasitiki! Vartyk nevartęs tokią mintį, bet tai tikrai nemenka mano sumauto gyvenimo sėkmė.

* * *

v

.

.

.

.

Stai jau kelias minutes sėdėjau priešais Ligitą, ir neradome ką kits kitam pasakyti. Ji dusino mane žvilgsniais, aš - tylėjau. Viena, kai koks tardytojas klausia: kaip toliau 238

gyvensi, Žilas? Visai kas kita, kai priekaištingai žvelgia mylimos akys.

Tyla buvo Ligitos pusėje ir velnioniškai slėgė mane.

Net blogiausiame sapne neįsivaizdavau, kad ateis toks metas, kai žiūrės į mane kaip į ištižėlį. Būtent tai išskaičiau jos žvilgsnyje.

- Arvydai, tu jiems nerūpi. Juk jau trys mėnesiai pra

ėjo, kai Kovaldas Amerikoje. Jei būtų norėję, būtų kur palaukę ar paskambinę. Supranti, trys mėnesiai...

O man atrodo - tik vakar atsisveikinau su Sauliumi.

Vis susigriebdavau begalvojąs: nejaugi viskas praeityje?

Mobiliojo skambučiai ir pašėlęs lėkimas per miestą. Akimis matuojamos tarpuvartės, gatvės, kiemai, aikštės. Tarytum taikiniai suboluojantys praeivių veidai. Ir staiga viso to būdravimo neliko.

Tačiau kiekvienas rytas išaušta tarytum žadėdamas seniai sugalvotą pasalą, todėl stengiuosi kuo mažiau kišti nosį iš buto. Lyg prie laiptinės būriuotųsi Čičinsko žmonės. Supuls, sukibs visi, įsimes mašinon - ir į Kleboniškio pušyną. Kelis kaulus sulaužys, ant galvos pašokinės.

Skausmas tai niekis, su juo nuo mažens susigyvenau. Bet štai pažeminimas ilgiau išlieka nei mėlynės. O Čičinskas, pažįstu JĮ, persiutęs nuo visų tų kalbų: va tau, ėmė Žilas ir išdūrė... juokiasi... skersą dėjo! Stai nuo šito Čičinskui galvą tikrai skauda. Ir nėra kitų vaistų, kaip vieša egzekucija. Nesuprantu, kodėl jis delsia? O gal tuščiai baiminuosi? Juk išgąsdinta varna ir krūmo bijo.

- Tu girdi, ką aš sakau?.. Nors kokį kioską atidaryk, vis pinigai į namus, o ne iš namų.

Kioską? Ką ji čia tauzija? Vakarykštis Pravieniškių

autoritetas prekiauja „Stimorol" guma, „Mars" šokoladukais ir „Prima"?

239

- Na ko tu, Ligita, zyzi? Juk yra dar pinigų.

- Pinigai turi savybę kada nors baigtis. Ech, tu... Sėdi namuose kaip mėmė!

Šiaip Ligita šaunuolė. Veikli moteris. Ačiū Dievui, kad nebematys, kaip kas vakarą nusikabinu nuo peties dėklą su ginklu. Atseit šitoks vaizdas įvaręs jai nuolatinį

stresą. Trukdęs įsivaizduoti bendrą mūsų ateitį. Jaukęs sapnus. Dažnai sapnuodavusi, jog stovi prie lango ir ma-to, kaip gatvėje krentu pakirstas kulkos. Šampano butelį

tą proga atkimšo. Išbučiavo. Buvo švelni kaip niekad. O

paskui, nė savaitei nepraėjus, įsidarbino sekretore kažkokioje bendrovėje. Pasak jos, sunkiai įsidarbino. Reiklus vadovas pasitaikė, bet viską nulėmusi jos „išvaizda ir komunikabilumas".

- Kalbėjau su Mariumi...

- Kokiu dar - Mariumi?

- Mano pusbrolis, juk pameni, pasakojau, ar jau visai kurčias?

- A, tas... Na ir kas?

- O tas, kad jis sutinka tave priimti į verslo partnerius.

- Mašinas iš Vokietijos varyti?

- Yra kas varo ir be tavęs. Nori plėstis, kažką plėsti, gal pakalbėk, ką?

- Ką pakalbėti?.. Ką? Zyzi ir zyzi!

Ligita stryktelėjo nuo kėdės, lyg žadėjo kažką sakyti, bet tik dantukus sukando ir pikta kaip širšė išlėkė iš

virtuvės.

Atsidariau ūkinę spintą ir jos dugne suieškojau degtinės butelį. Patogu gerti iš kakliuko. Neaišku, kiek nugė-

rei, kiek liko. Savijauta visai kitokia nei dedant ant salo tuščią dviejų šimtų gramų briaunotą stiklinę. Kraupiai tuš-

240

čią. Ta stiklinės tuštuma spokso į tave, dusina dulsva dugno akimi. Norisi imti ją ir sutrėkšti. Arba įsipylus dar degtinės, kelias sekundes pasigrožėti jos skaidrumu. Išlenkti iki dugno ir su panieka atmušti nebylius, atkaklios ironijos kupinus virtuvėj karaliaujančių daiktų žvilgsnius: nevykėlis, per stebuklą pritilpęs prie tokios „išvaizdžios ir komunikabilios" moters kaip Ligita.

Bet Ligitos akys skaidrios. Tiesa, kai pyksta panašiai kaip šį vakarą, sugeba įbesti į mane negyvo daikto žvilgsnį. Senka jos kantrybė, bet ji nepažįsta Čičinsko, nepažįsta manęs, nepažįsta... nieko! Ir visi pasimylėjimai su ja tik žadina niekada nepatirtos tikros meilės ilgesį.

Stai taip, Aizeri, ir gyvenu. Zinai, brol, dažnai prisimenu tą vakarą, kai sėdom prie butelio. Ne gėrėm, o kąsniais rijome degtinę. Išsiaiškinome požiūrius, ir paliko ramu: tu man niekuomet nekirsi iš pasalų, aš - tau. Tu ne

žiūrėjai į mane kaip į daiktą, kurį galima kilnoti iš vienos lentynos į kitą. Tavo žvilgsnis, Aizeri, galėjo bet ką įbauginti, tik ne mane. Tiesus žvilgsnis. Sakyčiau, net nuoširdus. Ir atviras. Lygiai taip atvirai ir savo neapykantos Makleriui neslėpei, nuoširdžiai jo nekentei už suktumą.

Gaila, kad nespėjai nors pora sekundžių anksčiau iššauti.

Būtume kur nors pakasę tą gaidį, ir ramybė. Juk skambinau tau tą vakarą. Skambinau, bet tu buvai jau galus atidavęs. Jei bogu, gaila. Turėjau tokią gerą nuojautą, kad mums lemta tapti draugais. Tiesiog broliais... Supranti, Aizeri, ką noriu pasakyti?..

- Na žinai!.. Geri vienas kaip paskutinis degredas, vienas pats su savimi šnekiesi, visai su protu susipykai!

Mano rankos buvo tuščios. Ligita, persikreipusi iš pasišlykštėjimo, sukratė į kriauklę degtinės likučius.

241

- B l i a d ' !

- Ką bliad', ką bliad'? - ir netikėtai priėjusi uždėjo rankas ant pečių. Patylėjo, susikaupė ir švelniai prabilo: -

Arvydai... Kas tau darosi? Patikėk, tiems banditams tu nerūpi, jie turi svarbesnių problemų nei tu. Kaip matai, nerūpi ir Kovaldui. Išvažiavo, išlėkė, bent būtų į kokią šiltą vietą įtaisęs. Kad ir toj pačioj „Deltuvoj", nežinau...

O gal tau... klausyk, skaičiau...

- Kam tu degtinę išpylei?

- Klausyk tu, ką sakau... Kažkokiame žurnale skai

čiau apie ligas. Istorija paprasta. Vienas žmogus patyrė

išgyvenimą, nuo tada pasidarė nervingas, jį kankino prislėgta nuotaika ir buvo toks pat be energijos kaip ir tu.

Viskas darėsi nemalonu ir nemiela...

- Kas per išgyvenimas? Nušovė ką nors?

- Ne, panašiai kaip ir tau nutiko, todėl ir pasakoju.

Pasirodo, to žmogaus geriausias draugas išsikėlė gyventi į

kitą miestą, o kai Kovaldas išvažiavo į Ameriką...

- Kvaila tu, ar ką? Juk aš ir Saulius nebuvome draugai.

- Bet jus juk daug kas siejo. Banditai spaudė, buvo grėsmė gyvybei, sakysi - ne?

- Mes buvome bendraminčiai, ir tiek. O tas vyras, kuris sudžiūvo iš ilgesio netekęs draugo, matyt, buvo pederastas.

- Tau depresija, Arvydai. Manai, kalėjime praleisti metai neveikia psichikos? Nueitum pas gydytoją, žinau vieną privačią kliniką.

Psichas? Dar vienas svoris prie visos tos naštos.

Naktį mane išbudino Ligitos aimana. Nutvėriau ją už

peties, pažadinau. Akyse tvyrojo išgąstis. Vėl sapnavusi košmarą. Girdėjusi žmogaus riksmą. Lyg žudomo žmogaus riksmą.

242

Tąnakt prabudau dar porą sykių. Mūrinio namo viduriais nušniokštė vanduo, ir aš gyvas. Paskui kaimynas apa

čioje it smaugiamas užsikosėjo. Prakeiktas astmininkas.

* * *

Ligita buvo neteisi skubėdama teisti žmogų.

Kovaldas paskambino dabar jau prašapusiam Martynui ir paprašė paslaugos: pasirūpink Arvydu, mano žmogus, reikia padėti, surask jam kokį darbelį, nes Antanas buvo sutikęs jo žmoną, o toji pasakė, kad prasti popieriai jam, pasiduoda blogiems įpročiams.

Antanas. Apie jį Ligita ausis išūžė. „Vėl su kostiumu, pasitempęs, koks ir turi būti tikras apsauginis, į mūsų kontorą atlydėjo solidų verslininką, o tu... tu?"

Tik pamanyk, Antanas. Na taip, Seimo pirmininką saugojo, štai ir visi jo nuopelnai. O iš tikro, pats kartą prasitarė, pirmininko žmonos liepiamas kilimus dulkindavo, per šią aikštingąją damą, kai kažkuo neįtiko jai, ir buvo iššvilpintas iš apsaugos būrio į gatvę.

Nuvažiavau pas Martyną į viešbutį.

- Ką aš tau galiu pasiūlyti? - kalbėjo jis, kai prisėdome viešbučio bare. - Suteneriu nereikės būti, nes viena firmelė mane šefuoja, bet kartais pasitaiko - kas nors ima sklaidytis bare. Paimsi už gerklės, išmesi pro duris, jei lįs dar - nesi terliok, skambink į policiją. Kas dar?.. Apsauginio man kaip ir nereikia, bet sykiais praverstų vairuotojas.

Na ir dar smulkmenos - patalynę į skalbyklą nuveši, jei ko baro virtuvei trūks, irgi pasirūpinsi. „Sodra", stažas, taip sakant, viskas eis, ir alga nenuskriausiu - juk žinai, jei ne Kovaldas, tai dabar tokiame šūde sėdėčiau, kad baisu ir įsivaizduoti.

243

- O kaip Kovaldui sekasi Amerikoje?

- Kovaldas kaip Kovaldas - nemėgsta pliurpti. Sakė, kad gerai įsikūrė, pasitiko jį ten kažkas. Ilsisi ir žvalgosi, kokio verslo imtis. Jis kažkur Kalifornijoje, užmiršau miesto pavadinimą.

- O kam moki?

- Kaip suprasti?

- Kam nalogąmoki? Už viešbutį,

- Aaa...

Martynas nudelbė akis. Truputį sumišo. Bandė susikišti rankas į kišenes, bet buvo atsisėdęs tokia nerūpestinga poza, kad niekaip negalėjo rasti švarko skvernų.

- Kam, kam!.. Čia juk Žaliakalnis, visi Raklevičiaus Seimai moka. Neliko Kovaldo, iš karto Raklė galvą pakėlė.

- Kas nors iš jų čia pasirodo?

- Neee... Gali būti ramus, nė vienas banditas čia kojos nekelia, o nalogą aš pats tvarkingai kas mėnesį nuve-

žu, - palinkęs į priekį, kaip didžiausią paslaptį sušnibždė-

jo: - Čia Kauno verslininkai renkasi. Kas su savo bikso-mis, kam aš pats parūpinu kokią merginą. Ir ne kokios baltarusiškos kekšės. Naktis - penki šimtai baksų, patikėk, niekur tokių kainų Kaune nėra. Turi iš vakaro užsisakyti, nes, žinai, panelei reikia šukuoseną pasidaryti, manikiūrai, soliariumai visokie, žinai, viskas kainuoja.

Prisiminiau Ligitą, sėdinčią priešais veidrodį, ir lengvas šiurpas perbėgo nugara. Man ji verta milijono, tik todėl aš čia klausausi Martyno verslo paslapčių. Juk ir kvailam aišku, kad Čičinskas, jei norės, nesunkiai mane ras šiame viešbutyje. Bet ir gerai. Kiek gali trukti ta nežinomybė - užmuš ar paliks gyvą?

244

I

Sutarėme, kad nuo rytojaus prisistatysiu į darbą.

O gatvėje - pavasaris. Nuo saulės žybsintys namų

langai - tūkstančiai optinių taikiklių, nutaikytų į užsilikusi iš po žiemos purvą gatvėje ir purvą tavo viduje. Ir automobilis lekia veržliai kaip niekad, raunasi į priekį, tarytum visa mechanine siela apkvaitęs nuo siautėjančios žalumos.

Pavasaris kaip zonoje - pilnas nerimo ir neaiškaus laukimo. Iš kur jis kyla, kur jis prasideda ir kur baigiasi?

Regis, viskas gerai, sveikas ir gyvas, bet ar tai toji laisvė, kurią ištisus metus sapnuodavau? Nežinau. O gal žmogus nėra sutvertas laisvei? Gal vien pinigams, moterims, blizgančioms kaip ledas mašinoms?.. Kam nori, tik ne tam, kad nuo nieko nepriklausytum?

# * *

Viešbutis užsidarydavo po vidurnakčio, bet tik kartą, kai į barą užsuko įtartina treninguočių kompanija, užsibuvau iki vėlumos. Užsisakinėjo brangiausius gėrimus, vai

šino savo dažytas palydoves, o po to atsisakė mokėti. Bandžiau geruoju kalbėtis - nepadėjo, ėmė šaipytis: ką tu, diedas, aiškini!..

Tada teko šiek tiek susistumdyti. Vos sukruvinti išsilakstė, o vienas liko tysoti tarp kėdžių. Kai atsipeikėjo, išverčiau kišenes, bet ką ten jose rasi - saujelė centų.

Stumtelėjau pacuką pro duris į gatvę, net spyrio pagailėdamas tokiam pusgirčiui duoti, o iš kito viešbučio galo atlėkęs Martynas kone melstis ėmė, kad tik nebūtų iš kokios gaujos, kad tik ne iš Raklės Šeimos. Nesileis į kalbas, lieps papildomai susimokėti.

2 4 5

- Kitą kartą, Arvydai, nesikišk. Duok žinią man, o aš

paskambinsiu tam Ginčiai, atsiųs porą savo žmonių, ir tegul gainioja tuos piemenis. Už ką aš jiems moku? - Ir tuoj susigriebė: - O tu paprasčiausiai sėsk į mašiną ir išvažiuok, kad Čičinsko žmonės neieškotų priekabių prie tavęs.

Kitaip tariant, jei kas - mauk, Ziliau, gal išsigelbėsi.

Tačiau dienos bėgo, o niekas iš Činčios žmonių neat-lindo į viešbutį. Stukseno mintis, kad jis žino, jog aš čia, bet spjovė į mane, kaip ir Saulius spjovė į viską ir išvažiavo. Kiekvienam savi rūpesčiai. Norėjau tikėti, kad esu teisus, tačiau net ne itin įdomios muštynės su įkaušusią kompanija paliko bjaurių nuosėdų Dažnai to vakaro vaizdas stodavo akyse, ir tarsi iš šalies mačiau save, besišvaistantį

kumščiais. Vyras ne pačių jėgingiausių metų, žilstelėjęs ir jau įpratęs nešioti švarką, o ne treningus, baksnojasi su kažkokia jauniklių gauja. Kas begali atrodyti kvailiau?

Nebent striptizą šokti. Ne, Ziliau, toks gyvenimo būdas ne tau.

Menką paguodą teikė ir darbas. Jo buvo ne per daugiausia, bet tampydamas į baro virtuvę dėžes su produktais ar veždamas naktinio prakaito persigėrusias ir spermos išmurzotas paklodes į skalbyklą, vis pagalvodavau: juk toks darbas laikinas, kaip toliau gyvensi, Ziliau?

Viešbutis retai kada būdavo tuščias. Jį buvo pamėgusi aukštesnioji klasė, kurią galima sutikti tik gerą vardą turinčiame ir didžiausiais antkainiais galinčiame pasigirti restorane. Verslininkai, šiaip fortūnos numylėtiniai ar pelningų profesijų žmonės paprastai pasirodydavo lydimi merginų, kurios turėjo Dievo dovaną iš kitų išsiskirti savo grožiu ar įgūdžiais tenkinti vyro geidulius.

246

Patogiausias ir svarbiausias baldas kambariuose - lova. Plati, minkšta ir švelniai siūbuojanti - tarytum samanų

paklotė ant liūno. Šaldytuvas prikrautas gėrimų, televizorius per naktį rodo erotinį kanalą. Keli žingsniai - ir durys į vonios kambarį. Kilimas sugeria žingsnių garsą. Sieniniai šviestuvai skleidžia jaukią šviesą. Raudoni sienų apmušalai sukuria intymią atmosferą. Ko bereikia norintiems pasislėpti nuo didžiųjų viešbučių šurmulio?

Tos vienos nakties peteliškės turėjo ir kitą savybę.

Kokia bebūtų elegantiška ar atvirai vulgari, santūraus gro

žio ar visokiausiais auksais žibanti - visos mane nužvelgdavo, tarytum būčiau kiaurai perregimas. Tuščia vieta. Ir negailėdavo lipšnaus dėmesio kokiam riebalais apaugusiam, nuo antsvorio dūstančiam piniguočiui. Įnikdavo šėlti, vaidinti vėjavaikes. Jei mūvėdavo kelnes, tai tokias aptemptas, kad būdavo matyti seksualių kelnaičių apribai.

Jų gyvenimo būdui reikėjo vis naujų brangių apdarų, kosmetikos, papuošalų ir šiek tiek grynųjų Suprantu, kad jos visos žiūrėjo į mane kaip į tuščią, pinigų negalintį duoti bankomatą. Nekvaršindavau sau galvos dėl kambariuose pūpsančių lovų, ką jose veikčiau su kuria viena iš tų gra

žuolių vikriais užpakaliukais.

Vis galvodavau apie Ligitą. Kiek ji ilgai pakęs mane tokį, nesugebantį prie jos kojų krauti pasaulio aukso? Kaskart pargrįžęs namo gaudydavau jos žvilgsnį. Retkarčiais ji ilgėliau įbesdavo į mane savo vaiskias akis.

Kas yra, ko taip žiūri, vis klausdavo ir juokdavosi, juoką palydėdama švelniai aistringu bučiniu. Bet mylėdavomės vangiai, tarytum kokios pareigos verčiami. Pakau-

šin tarsi susmigdavo tie žvilgsniai iš baro prietemos. Atrodydavo, kad kaip tik tie žvilgsniai, tiktai, žinoma, pa-247

garbūs, ir yra ta grandis, kurios labiausiai trūksta, kad viskas susirikiuotų į savo vietas.

Pinigai. Smarkus grybšnis siekiant to kito, tai tolstan

čio, tai vėl priartėjančio išsvajoto kranto. Kumščiais mosuodamas pinigų neuždirbsi, o pinigų stygius netruks nukamuoti.

Taip pagalvojęs, tvirčiau apkabindavau savo išsvajotąją, lyg bijodamas, kad man užmigus jinai ištrūks iš mano glėbio ir dings visiems laikams, pasmerkdama mane naktų vienišystei.

# # #

- Kaip vakar apyvarta? Gerai?

Barmene Irma kilstelėjo galvą nuo žurnalo, sužiuro į

mane ir luktelėjo, kol nutils iš viešbučio virtuvėlės šaku

čių žvangėjimas.

- Sakyčiau, neblogai. Vienas toks plikis už vakarienę tris šimtus dolerių suplojo.

- Oho, tai ką tokio gėrė?

- Kas brangiausia. Norėjo prieš panelę pasipuikuoti.

Ta paskui rėkė, visas viešbutis skleidėsi.

- Tas plikis ją mušė?

Barmenės lūpų kamputyje susimetė negudri šypsena:

- Kvailas!.. Iš malonumo rėkė. Nors aišku kaip dieną, kad vaidino. Mato, kad turtingas, pinigais švaistosi, tai pamanė: kuo jausmingiau, tuo labiau įtiks. Cia, apačioje, buvo tokie du rusai su lietuvėmis panelėmis, tai kad susi

žvalgė, o man nėr kur dingti...

- Reikėjo muziką pagarsinti.

- Taip ir padariau.

248

Irma negalėjo pasigirti patrauklia išvaizda. Gana apkūni, ir nosis didoka. Bet, pasak Martyno, idealiai tiko stovėti už baro. Pareiginga ir stropi, nė cento nenusuks.

Jinai viešbučio klientų žvilgsniuose matė tokią pat tuštumą kaip ir aš, jautė pasidygėjimą naujų laikų turčiais, pelną semiančiais iš nieko. Sita aplinkybė, galima sakyti -

požiūrių bendrumas, nuo pirmų dienų mus suartino. Todėl ji nevengdavo papasakoti, kas įdomesnio atsitikdavo viešbutyje man išvažiavus į namus, nes žinojo, kad iš visko tik pasijuoksiu.

- O tie rusai?.. Mafiozai kokie?

- Ne, kažkokius įrenginius derinti atvažiavo, tai kauniškė firma čia juos ir patupdė. Girdėjau, kaip šiam vakarui Martynas telefonu užsakė dvi naujas merginas.

- Kodėl naujas? Juk sakei - vakar jau ne vieni buvo...

- Tos vakarykštės dabar dvi dienas pagiriosis. Žinai, rusai - geria arkliškomis dozėmis. Dvi „Smirnoff' patvarkė...

- Tada jau savo mergų nebepatvarkė. Arba silpnai.

Irma patraukė pečiais ir vėl palinko prie žurnalo. Su panieka praversdavo puslapius apie seksą, tačiau atidžiai skaitydavo horoskopus, lyg jie neklystamai turėjo pranešti, kada jos, dvidešimtmetės, karčiai kasdienybei ateis galas ir ji netikėtai taps kieno nors mylima. Savaime suprantama, tik ne plačioje viešbučio lovoje.

Už stiklinės pertvaros matėsi kiemelis, lyg koks akvariumas užlietas saulės šviesos. Rytas, o kaip spigina. Bus karšta, kad taip nors porai dienų su Ligita nudūmus prie jūros. Martynas buvo iš pat ryto išlėkęs su savo naujo viešbučio projektu. Rodo visiems iš eilės, kokioje neblo-249

goje miesto vietoje gavęs sklypą, įtikinėja, kad apsimoka investuoti, nes geresnės strateginės padėties viešbučiui visame Kaune nerasi.

O man darbo nurodyti nereikėjo.

Nusimečiau švarką, pasiraitojau rankoves. Sustūmiau į pasienį aukštas baro kėdes, atitraukiau stalus, ir tyliai almančią iš garsiakalbių muziką nustelbė dulkių siurblio ūžimas. Užtrukau gerą pusvalandį, ir kai baigiau, regis, baro stiklai, palubėje kabančios taurės ir butelių eilės lentynose sušvito lyg sausa pašluoste nušveisti.

- Gal puodelį kavos? - vėl pakėlė galvą Irma.

- Ne, ačiū, ir taip karšta.

Vyniojau dulkių siurblio laidą, kai suskambo paradinių durų skambalėlis. Atsitiesiau tikėdamasis, kad koridoriaus gale išvysiu Martyną, Tegul mato, kad nesėdžiu rankų sudėjęs. Tačiau vien pasigirdus žingsniams - tvirtiems ir garsiems, supratau, kad tai ne viešbučio savininkas.

Sublizgo akinių stiklai.

Antanas.

- Sveikas, Arvydai. Ką tu čia veiki? Negi valytojų

dirbi?

Ne, jis nesišaipė, o tik stebėjosi.

- Viską dirbu. Ką reikia ir ko nereikia.

- Ginklą nešioji?

- Ne. Čia ne ta publika...

- A, tada pagalbinis... O čia kas - viešbutis ar kavinė?

Antanas daug klausinėjo. Koks atlyginimas, kada po-ilsiadieniai, kas per publika renkasi, bet atsakinėjau be ūpo. Nutempiau dulkių siurblį į pagalbinę patalpą, kurioje riogsojo sulaužytas stalas, pradegintų staltiesių stirta.

Antanas užsisakė bokalą alaus, Irmai paaiškino, jog kažkada mes kartu dirbome. Geri buvę laikai, nors neramūs, bet geri.

250

Aš alaus atsisakiau. Diena vos prasideda, nenoriu vaikščioti aptuisęs, su kvapeliu. Martynas pyks. Atkreipiau dėmesį, kaip Antanas atsainiai šyptelėjo:

- Tau tas Martynas - rodiklis? Nors šiaip aišku - juk algą moka. Mano nuomone, esi vertas daugiau. Kas tas Martynas! Spekuliantas, žmogus be autoriteto, su tokiais liūdnos perspektyvos.

Antanas elgėsi taip, lyg būtų užėjęs su kokiu konkre

čiu pasiūlymu. Garsiai bodėjosi baro interjeru, peikė žemus, jo ilgoms kojoms nepatogius fotelius. Kalbėjo taip, lyg niekada nebūtume stypsoję kaip stulpai prie „Deltuvos" viceprezidento durų. Jei būtų galima apie tikrą sėkmę spręsti iš žmogaus drabužių, tai jam, supratau, sekėsi nepalyginamai geriau. Drabužiai buvo nauji, geros finuos, ir net vienu momentu akies užgriebta ginklo rankena sukėlė man nedidelį pavydą.

- „Glock", - dėjo ant stalo pistoletą Antanas ir tarsi iš pagarbos jo puikiai markei nusitraukė nuo nosies akinius. - Kaip Sauliaus.

Kol aš apžiūrinėjau ginklą, vartydamas jį delnuose, Antanas garsiai mąstė, kad Saulius savąjį „Glock" galėjo man padovanoti. „Juk lemiamu momentu pridengei jo šik-ną, būtų trupas buvęs, bet ne - pardavė... Kam būtų žydelis." O štai jis turįs vardinį ginklą. Už Aukščiausiosios tarybos gynybą. Vardinį. Su ministro padėka.

- Dėl ko atėjai?

Antanas surimtėjo.

- Tau neskambino Saulius?

- N e .

- Keista. O man paskambino, sako, ruoškis, atradau pirkėją „Lifosos" akcijoms, man pinigai čia, Amerikoje, reikalingi. O kodėl jis tau įgalioto turto nejudina? Juk 251

„Lifosa" keliasi, stojasi ant kojų. Domas sako, kad netrukus bus turtingiausias žmogus Lietuvoje, o Saulius bėga nuo jo.

- Saulius yra Saulius. Jam nėra lygių Lietuvoje.

Antanas nenorom susijuokė:

- Ką ten Saulius!.. Raklevičiaus Šeimos turtas per dvidešimt milijonų perkopė, o čia Saulius su savo akcijų

paketėliu... Bet aš ne apie tai... Galvoju, kad blogai...

Blogai valstybei, kuri laukia investicijų. Juk pora milijonų

iškeliaus iš Lietuvos. Supranti, Žilas...

- Nevadink manęs Žilu. Taip mane vadina tik banditai.

- Supranti, Arvydai... tai blogai! Aš patriotas, Lietuvos patriotas, supranti?

Antanas vis tebeišrodė rimtas. Anksčiau susikaupimo valandėlę sučiaupdavo burną lyg maunamas ant baslio, o šįkart jo veide švietė gilus rūpestis. Dėl Lietuvos?..

- Kam tu man dėstai visą šitą briedą? - paklausiau be jokių užuolankų.

- Kam, kam... - pasimuistė Antanas, įsikibdamas į

y

bokalo rankeną. - Žinoma, Sauliaus reikalas, kur jam kišti savo pinigus, bet apmaudu, kad kažkur Amerikoje investuoja. Pagalvojau, kad jei ir tą turtą judina, kurį įgaliojo tau tvarkyti, vadinasi, tikrai nusprendė - į Lietuvą nebegrįš.

- Užteks Lietuvoje patriotų ir be Kovaldo.

Antanas praleido pro ausis mano sarkazmą ir tarsi tik dabar pamatęs, su kuo kalbasi, visai kitaip mane nužvelgė. Paslaptingai, lyg ketindamas įminti mįslę.

- Ir dar, Arvydai. Perspėti tave noriu. Kad ateityje lengviau atlaikytum smūgį. Sugyventinę... Savo sugyventinę tvarkyk.

252

- Kokią sugyventinę? Ligitą turi omeny?

Antanas užsivertė alaus bokalą, nusišluostė servetėle lūpas ir smakrą ir įsigrūdo „Glock" į dėklą.

- Galvojau - sakyti ar nesakyti, - pradėjo iš toli. -

Bet juk porininkai buvome, ugnį, vandenį ir triūbas per

ėjome. Iš svetimo skaudžiau išgirsti...

Nepajutau, kaip įsitempiau:

- Sakyk,sakyk!

- Supranti, aš saugau Pinkertą, „Kulono", statybos ir renovacijos bendrovės, savininką, tai tas gerai sutaria su tavo sugyventinės viršininku Blažuku. Jis su tavo Ligita meilę suka, kalbina, kad jinai pas jį kraustytųsi, nes su žmona prieš metus išsiskyrė. Bjaurus toks senis, bet turtingas, ir tavo Ligita jam kaip Dievo dovana.

- Nesąmonė, - mediniu balsu ištariau. - Ką reiškia -

meilę suka?

- Na, dulkinąją. Kabinete, yra ten sofa patogi, ir nak

čiai, čia buvo vienas toks baliukas, kvietė, bet taviškė pabūgo važiuoti. Girdi, tavęs bijanti. Nežinau, bet tavimi dėtas nebeleisčiau jai eiti į darbą. Jinai ten nieko neveikia, tik laukia, kol tam mužikui pasistos.

- Netikiu, - papurčiau galvą, jausdamas, kaip visas staiga užkaistu. - Netikiu, ji ne tokia.

Antanas nepatenkintas prunkštelėjo.

- Nori pasakyti, kad matei? - kibau kaip į svariausią ir lemiamą argumentą.

- Matyt nemačiau, bet girdėjau, kaip pats Blažukas maniškiam pasakojo, juk stovėjau šalia, nuo manęs nieko neslepia, jie ne banditai. Pasakojo, kad tik laiko klausimas, kada tą gražuolę atmuš nuo tavęs, susmirdusio zeko.

Paskui kaip tik skambino jai, o ji: negaliu atvažiuoti, ma-

žiuk, negaliu...

253

- Mažiuk?

- Taip, dar pagalvojau - nieko sau mažiukas. Tu mąstyk, o aš eisiu. Tai jeigu kas, tave čia galėsiu rasti? Arba ne, geriau kur po darbo palėksime. O kai prie Karmėlavos savo barą atidarysiu, tada paūšime, senus laikus prisiminsime.

- Ką sakei?

Buvau nugrimzdęs į užplūdusias karčias mintis, lyg apkurtęs.

- Nenusimink, Arvydai, bus tų bobų. Laikykis.

Irma akimis palydėjo išeinantį Antaną, priėjo prie staliuko paimti tuščią bokalą.

- Kas nors blogai? - susirūpino.

- Blogai.

- Ką, rimta kas nors?

- Labai.

* * *

Norėjosi skambinti Ligitai į darbą, tučtuojau ją išvysti, pažvelgti jai į akis, taip pažvelgti, kad neturėtų kur dingti, bet po pirmo viskio stiklo tarsi įgavau gebėjimą į

viską pasižiūrėti iš šono, svetima akimi.

Iš tikrųjų įvyko paprastas dalykas.

Juk Ligitos niekas neprievartauja prieš jos valią. Pinigai - tai visų pirma seksas. Ji neatsispyrė pagundai. Turtingas meilužis - tai nemenkas laimėjimas savo aistros nevaldančiai moteriai. O meilė nuo paprasto pasidulkinimo irgi skiriasi kaip vanduo nuo degtinės. Gal jie visai nesi-bučiuoja? Kaip kokia socialinės rūpybos darbuotoja aptarnauja neįgalų direktorių, nesugebantį už kabineto sienų

254

susirasti meilužės... ar bent rasti kelio į šitą viešbutį, kur kiekvienas šešėlis vakarop darosi panašus į stačią judantį falą Blyn, turi pavirsti urodu, kad sėkmė susivyniotų tau po kojom. Nieko nepaisyti, eiti per gyvenimą skaldydamas kitiems galvas, apgaudinėdamas, išdavinėdamas. Argi ne taip, Aizeri?..

- Arvydai, gal gana? - palinko prie manęs Irma. - Su angelais šnekiesi. Pasiimk butelį ir važiuok namo, ten lak iki pergalės.

- Aš neturiu namų. Nebeturiu.

- Oi oi, nesigraudenk čia kaip mažvaikis. Pamatys Martynas, ką jam pasakysiu?

- Martynui duosim į barzdą.

- Na žinai, visai jau nusišneki!..

Turiu susikaupti, nuslopinti bet kokį švelnumą ar pyktį Ligitai. Būti išdidus. Nuvyti bet kokią mintį apie ją. Nepasiduoti liūdesiui ir širdies gailesčiui. Turiu pavirsti gyvulišku padaru, koks galbūt ir esu kitų akyse. Užrakinti jausmus, kad neatrakintų jokie meilūs žvilgsniai ir priesaikos.

- Arvydai, nebegerk. Kvailai atrodai.

Turiu virsti urodu. Juoktis iš ištikimybės, pergulėti su pirma pasitaikiusia kale, juoktis ir iš jos. Upės, žvaigždės... Mažiuk... Tuoj apsivemsiu. Iš visko juoktis. Net jei Ligita maldautų atleidimo - juoktis.

- Jam blogai. Nežinau, Martynai, kas ten jam atsitiko, bet va butelis beveik tuščias... Užsimokėjo, žinoma.

- Taip negalima, Arvydai. Juk sutarėme - darbe nė

lašo. Gal eik į kokį numerį, prigulk, nebegąsdink žmonių.

Pasisukęs išvydau Martyną. Žvelgė su pagarbia baime. Jau šis tas. Jam pasirodė, kad nesu toks girtas, kaip buvo galima spręsti iš suglebusios laikysenos.

255

- Važiuok namo. Mašiną čia palik, dar įkalsi į stulpą.

Iškviesiu taksi, gerai?

Plonas gyslotas kaklas styrojo baltuose marškiniuose.

Vienspalvis, neerzinantis kaklaryšio audinys. Pižonas. Jei ne Kovaldas - kilpa, o ne kaklaryšis jo kaklą veržtų.

- Viskas, Martynai, jau nusiraminau.

- O kas atsitiko?

- Manoji susikurvino.

Martynas linksmai sumirkčiojo, uždėjo ranką ant peties:

- Nesikrimsk. Panašios tragedijos beveik kas vakarą skleidžiasi po šiuo stogu. Toks gyvenimas, brolyti, svarbu, kad niekas neatėmė galimybės rinktis. Man, tau, va Irmai.

Irma suraukė savo negražią nosį. Paėmė viskio stiklą, supylė jo likučius į butelį ir pastūmėjo man. Martynas nė

girdėti nenorėjo, kad bent iki vakaro devynių, kaip įprasta, palaikysiu tvarką ties viešbučio registratūra.

- Kokia ten tvarka, - kalbėjo jis lydėdamas mane iki automobilio. - Dėl solidumo stovėdavai. Zinai: kas įeina, iš karto matyt - apsauginis, bet esi padusęs, todėl važiuok, ne prestižas man. Pasikalbėsi su savo brangiausiąja, pamatysi - rytoj iš visko abu pasijuoksime.

Paleidau variklį. Ant sėdynės teliūškavo puspilnis viskio butelis. Gerai. Nereikės žiūrėti Ligitai į akis. Antraip neištverčiau.

Ji buvo namie. Sėdėjo prie televizoriaus, žiūrėjo savo mėgstamą serialą ir vos pasuko skruostą, prašydamasi pabučiuojama. Pakštelėjau lyg nesavomis lūpomis.

- Papūsk, - pasisuko į mane. - Ar man vaidenasi?

- Gėriau, kas čia tokio?

Ji nelauktai linktelėjo, tarsi tai būtų iš tikrųjų ginčo nevertas dalykas, tik pridūrė, kad nemažos baudos laukia tų, kuriuos nutveria girtus už vairo.

256

Aš susitvardžiau. Nepuoliau nieko klausinėti. Ir ji el-gėsi natūraliai, kaip ir kitais vakarais. Žiūrėjo televizorių, retkarčiais užeidama į virtuvę sutraukti cigaretę ir nepastebėdama, kad prieš jai įžengiant butelis nuo stalo dingdavo.

- Noriu su tavimi pasikalbėti, - staiga pasakė ji, kai miegamajame nusimečiau drabužius ir ruošiausi lįsti po antklode. - Teisingiau, perspėti.

Na štai, pagalvojau, prasideda, be mano įsikišimo viskas pamažu išplauks į paviršių.

- Šiandien darbe pasakė, kad turiu ruoštis į komandiruotę. Konferencija dėl muitų į Rusiją, Minske vyks. Ne

žinojau, ką atsakyti, taip netikėta.

- Pasakyk, kad nevažiuosi. Mama ligoninėje, lakstai kas vakarą.

Tai neįmanoma! Atsisakyti neįmanoma. Viršininkas užpyks: dėl ko tave priėmiau į darbą?.. Rytoj dieną išva

žiuoju. Grįšiu trečiadienį. Vos dvi dienos, Arvydai. Pasi-ilgsi manęs?

Kaliau sau į galvą, kad esu ramus, turiu būti išdidus, bejausmis, idant saugočiau paskutinius savigarbos liku

čius, bet nežinau, kas man tą akimirką užėjo. Matyt, ilgai tramdyta juoda energija viską nubloškė. Ir ne mano rankos plėšė jos naktinius, ne mano plėšrūniška aistra ją išgąsdino, tačiau gan greitai jos akys nušvito atsidavimo migla. Tyliai suvaitodavo, kai plieniniais pirštais įsikirs-davau jai į pečius, aiktelėdavo iš skausmo, kai staigiau įeidavau įjos kūną. Liepiau apsisukti, daryti tą ir aną. Ji klausė, kaip kad klauso nedrįstanti priešgyniauti moteris, patekusi į brutalaus prievartautojo rankas. Kai baigiau, užsidengė rankomis veidą. Maniau, iš gėdos, bet giliai alsuodama Ligita ištarė: 257

- Eik tu sau... kaip gera buvo!..

O aš, nė kvapo neatgavęs, pradėjau juoktis.

- Kas yra? Na, kas yra? - puolė ji nustebusi klausinėti.

Bet pakilęs iš lovos, regis, tokios pat minkštos ir nepadoriai siūbuojančios, kaip ir anos, viešbutinės, nuvilkau kojas iki virtuvės.

Sveikas, „Johnnie Walker", sveikas, Aizeri!

•i* *i* H*

v

Stai tas prakeiktas rytas!

Leisdamasis žemyn, pro laiptinės langus išvystu juodo džipo stogą. Jis pastatytas taip, kad nesimatytų pro buto virtuvės langus. Be to, šalia jo stovi kažkoks mėsingal-vis, kuris laiko žvilgsnį įrėmęs į laiptinės stiklus ir pažinęs mane bemat perspėjamai pabeldžia į visureigio kapotą.

Galiu apsisukti ir smukti atgal į butą. Tačiau toks strikinėjimas pirmyn atgal laiptais primintų bailų žiurkės šmaižiojimą. Jei jau atvažiavo, tai su visomis durų stakto-mis įeis į vidų. Žinau Činčios manieras.

v '

- O, ką mes matome! Žilas!

Saukia Čičinskas, nerūpestingai atsirėmęs į džipą. Salia, stengdamasis nežiūrėti į mane, stovi Marfuka. Dar du irgi matyti zonoje, kitą kartą gal ir prisiminčiau pravardes.

- Nelaukei, tiesa? - varo toliau Činčia. - Nepasiilgai senos chebros? Ne? Na kur ten, su spekuliantais draugauji, ar ne? Kaip ten toje tavo Biblijoje parašyta? Niekas neišvengs mafijos pykčio?.. Tai va, žinok, mes pikti.

- Kam tie bazarai? Juk pažįsti mane, Cinčia, ir nereikia manęs gydyti kalbomis. Dėl ko atvažiavai?

258

Bet Čičinskas nekreipia dėmesio.

- Tada protingai kalbėjai, kaip Saliamonas. Ir gerą vardą turėjai, garbę - viską... O kieno ta gelda? - dūrė

pirštu į mano automobilį. - Ak tavo, pamiršau. Kruta tač-

ka. Kaip skarbonkė nuo silkių. Merga su didesniais papais jieli jieli tilptų. Tai va, Žilas, atvažiavau pasakyti, kad esi man skolingas. Nori būti neskolingas - dvidešimt gabalų

varyk. Arba dink visai iš Kauno... Ko stovi? Eik atnešk, matai, kad laukiam.

- Tai tu man skolingas, kad tave nuo makruchos išsukau. Kovaldas Amerikoje, o galėjo būti po žeme. Nesvei-kos tavo ambicijos, Cinčia.

Jis akimis sugaudo saviškius.

- Tas ožys dar šneka. Eikite, darykite!

Marfuka atidaro galines džipo dureles, vieną po kitos ištraukia tris beisbolo lazdas, išdalija kur kas stambesnio sudėjimo nei jis kitiems dviem.

Ir pajuda artyn manęs.

Sugniaužiu kumščius. Mintis: nors vienam!..

Bet pasipila lyg akmenų kruša. Smūgis po smūgio.

Perlieja nežmoniškas skausmas. Nebejaučiu rankų. Kojų.

Sąmonės kruopelė kaip lerva rangosi smegenyse. Šiurkštus asfaltas, o lazdos vis švilpia, kerta visu smarkumu. Begalės sprogimų ore, ir jie visi tvenkiasi apie mane, kaip mėsos gabalas tysantį.

- Tas kurva dar juokiasi! - kažkur aukštai suriaumoja Cinčia. - Varykit tą ožį, varykit! Duokit tam pydarui! Va taip, taip!..

Spėju paregėti, kaip daugiabutis krypteli, susvyruoja ir spindėdamas langais pakyla į ryto dangaus melsvumą.

„Raudona spalva tai kraaaujas..."

259

Paskui stoja tiršta juoduma. Ir kraujo skonis. Kartokas, sūrokas. Aplinkui nieko nebėra, pakylu eiti. Kiemas nugrimzdęs į tamsą, nedega nė vienas langas.

-Mušk!..

- D ė k , dėk!..

Kiek pabėgėju nuo tų sužvėrėjusių balsų ir, kai pasidaro mirtinai tylu, išvystu gatvę. Jos begaliniai toliai nyra į balzganą ūką. Tylą nutraukia dūzgimas ir šnaresys, lyg byrėtų smėlis. Tai nežinia iš kur atsiradęs dviračio ratas.

Sukasi sau vienas, be niekieno pagalbos. Čeža lygiai, tiesiai. Stipinai blykčioja lyg šimtai mažų saulių. Per nugarą nulekia malonaus šiurpo banga. Va toji laisvė! Laukei...

Vienas Viešpats težino, kaip tu laukei rytojaus saulės užtekėjimo.

Kažkas paliečia mano petį. Kolonijos būrio viršininkas Jaša.

- Na tai leisk pasveikinti, Grigai, su bausmės pabaiga. .. Neramu, tiesa?

v

- Ei, Žilas!

Dirsteliu į kitą pusę - artyn manęs žingsniuoja Aizeris. Stipri letena, išgirstu, kaip jo saujoj trakšteli mano pirštai.

- Tai kaip gyvenimas, broli? Nieko gero, tiesa? Boba šaibom išėjo? Išėjo. Reikia machalintis su atmarozkais, irgi ragas - vienas prieš visus, kiti dėjo į kojas.

Žvilgteliu į gatvę - dviračio ratas kažkur dingęs, ta

čiau tolyje įspindusios dvi didžiulės akys. Tai mašinos šviesos. Jos tolydžio stiprėja ir tvieskia vis ryškiau išgaub-damos ūką, paversdamos gatvę tuneliu, kurio skliautus tik įsivaizduoti gali.

- Jie atvažiuoja, - tarsteli Aizeris. - Nieko, dviese prieš visą Kauną atstovėtume.

260

- Kažkokia šūdina vieta, - vis dairausi. - Kur tas Ja-

ša dingo? O kur Žydas?

- Eina jis!..

- Cia vieną vakarą galvojau - gaila, kad ne tu pirmas iššovei. Kelių sekundžių tetrūko. ^—

- Aha, viskam kelių sekundžių pritrūksta. O Paltusą -

ką, gerai pasigavo?

- Jo, Studentas nepramazina.

- Ne Studentas.

- O kas tada?

- Pamatysi. Jau atvažiuoja.

Bet keisčiausia, kad nesigirdi variklio ūžimo. Vien be garso slenkanti šviesa. Lyg saulė tekėtų iš už nematomo horizonto, pamažu kaip palaikę drobę plėšdama tamsumas. Tada mano klausą pasiekia žingsniai. Žmogus neskubėdamas žingsniuoja šaligatvio pakraščiu. Jo akinių

stikluose atsimuša artėjanti šviesos banga. Vajėzau, Profesorius. To priekaištų dar betrūko!

Nė nepajuntu, kaip žengteliu atgal nuo Aizerio, kuris ramiai stebeilija į didingą pašvaistę, traukiuosi į tamsą, kol atsiremiu į kažką kieta. Metu žvilgsnį per petį - džipas praviromis durelėmis, o keleivio sėdynėje - dailiai suglaudusi kojas nepatenkinta Ligita.

- Važiuok iš čia greičiau! Nedaryk man gėdos!

Stoviu kaip įkaltas. Vos pasitraukiu nuo gatvės, užvaldo baisus nerimas. Juk ten Aizeris, kodėl aš pabėgau, jofana!

- Aš tuoj! - rikteliu Ligitai ir nuskubu atgal, tačiau visur žioji tamsa. Einu vis gilyn, tikėdamasis, kad tuoj pasidarys šviesiau, ir Aizeris, ir gatvė išnirs, kaip buvę, bet lieka tik tamsos tunelis, dangus be žvaigždžių, tyla...

261

Urnai pasigirsta silpni dužiai. Lyg kieno pavargusi ranka bilsnotu beisbolo lazdą į žemę. Jaukus dunksėjimas.

Šviesa! Ruožais bėganti šviesa. Įkyriai ūkčiojanti sirena.

O kur Aizeris? Aizeri!

Dunksėjimas nesiliauja, įkvepiu oro visa burna. Kamuoja velniškas troškulys. Atmerkiu akis, vėl užsimerkiu.

Bet to mirksnio pakanka, kad suvokčiau, jog guliu ligoninės palatoje. Tyla srūva į ausis kaip vanduo. Nieko negirdžiu. Kažkas sušmėžuoja prie lovos. Jei galėčiau, išties-

čiau ranką, paliesčiau.

- Sūdinai atrodai, draugeli, - lyg iš toli atsklinda pa

žįstamas balsas.

Taip, tysau lovoje, o prie jos stovi Aizeris, jam per petį žvelgia... Saulius.

- Čia tu? Sugrįžai! Nors kalbėjo...

- O kur tu dingsi be manęs, markize, - linksmai sako jis ir perpėjamai ištiesia ranką. - Tik nejudėk, mes ir taip tave gerai matome.

- Jo, pakrovė malkų kak nado, - prasižioja Aizeris. -

Aš tai ką?.. Už automato - ir per visus atmarozkus praei-

čiau. Reikia kovoti, Žilas, supranti? Iš pasalų, nes čia nebėra jokių taisyklių. Dusinti, dusinti visus!..

Iš kažkur išdygsta dieviškai graži sesutė. Regis, Aizeris ir Saulius atsitraukia tolėliau, kad pasigrožėtų jos angelišku profiliu.

- Nejudėk, - mašinaliai perspėja mane ir neša man prie burnos arbatinį šaukštelį, sklidiną vandens, tačiau vos lūpoms kliūva.

O kur Aizeris? Saulius?..

- Jis vis kliedi, gydytojau, - atsisuka sesutė į nepa

žįstamą vyrą baltu chalatu.

262

- Nieko, - atsiliepia šis. - Krizė praėjo.

- O kas jis išvis toks?

- Sauliaus Kovaldo iš „Deltuvos" apsauginis. Reikia jį ištraukti. Pats Kovaldas skambino, prašė...

% # sj:

Nerimas. Slogus ir glitus nerimas.

Kažkur po gipsiniais įtvarais cirkuliuoja kraujas. Toks įspūdis, kad esu sugipsuotas iki pat pėdų, vien burna palikta orui įeiti.

Balta antklodė ir iš po jos išsikišusi ranka. Rieše, ties alkūnės įlinkiu, šmygso į veną įbesta adata, nuo kurios plona žarnelė sliuogia metaliniu strypu ir dingsta inde su kažkokiu skysčiu. Lašelinė su gliukoze?

Rytas dabar ar vakaras?

Nemalonus neįgalumo jausmas. Padvėstu ar išgyvensiu? Panašiai galvelėj ausi tik internate, kai kartą darbų

mokytojas už atsikalbinėjimą taip prikūlė, kad nebegalėjau kojomis remtis į žemę. Pamenu, kaip drebėjau nuo minties - kad tik neapsišlapinčiau iš to skausmo. Tada jau amen, pirštais užbadytų ir kiti internatiniai, gaučiau guzų

menkiausia proga, o šokus priešais, visi kaip tada prie laiptinės supultų ir sunešiotų kojomis.

Kuri dabar valanda?

Antklodė ryški lyg ką tik iškritęs sniegas. Lyg toji šviesa, nušvitusi pasąmonės gelmėse. Gatvė, Aizeris...

Kažkoks košmaras, tai tik košmaras. O iš tikrųjų buvau išjungtas, pakirstas kaip žvėris barbarų medžioklėje. Nors tiek ir tos medžioklės. Dabar kada norės, tada ir pasigaus.

Bet dvidešimt gabalų!.. Kvailas tas Čičinskas, kaip nesu-263

pranta, kad tokiu atveju bet koks save gerbiantis vyras nemokės, o jį patį, Cinčią, nušluos nuo žemės paviršiaus.

Viskas paprasta: dedu Cinčią į vietą, padarau gerą darbą visam Kaunui, o pats dingstu iš to sušikto miesto.

Taip pagalvojus, lyg ir ramiau pasidarė. Kaip išsprendus iš pirmo žvilgsnio neišsprendžiamą uždavinį.

Apsidairiau ir nustebau. Jei ne lašelinė ir geležinė lova, manyčiau - guliu neprastame viešbučio numeryje. Patalpa nemaža, joje sutilpę pora minkštų fotelių, staliukas, nukrautas vaisiais ir gaiviais gėrimais. Kampe televizorius. Lentynoje kavos servizas, kiek žemiau stovi kavos pakelis, elektrinis arbatinis.

Vienvietė palata. Už ką man tokia malonė?

Išgirdau, kaip virstelėjo durys, įleisdamos klinikoms būdingą tylų gaudesį. Kažkas įėjo, tačiau tuoj girgžtelėjo dar vienos durys ir pasigirdo iš čiaupo tykštantis vanduo.

- Ei, kas ten?

Barkštelėjo stiklinė. Į palatą įžengęs uniformuotas vyras, atgalia ranka braukdamas drėgną smakrą, sustingo pagarbia poza.

- Atsiprašau, ponas. Tai aš. Užėjau vandens atsigerti.

- Kas tu toks? Mentas?

- „Enstrana" biuras, apsauginis aš.

- Tai ką čia darai?

- Jus, ponas, saugau. Budime ištisą parą prie palatos durų. Įsakyta pašalinių neleisti. Juk žinote, tos klinikos -

kaip būda, landžioja kas nori.

Saugo? Mane? Ištisą parą? Čia tai bent!

- Ei, palauk! - šūktelėjau išeinančiam apsauginiui.

- Kas yra? - atsiliepė nuo durų.

- Kiek dienų aš čia guliu, na čia... klinikose?

264

- Negaliu pasakyti. Aš iš Vilniaus, mūsų biuras Vilniuje. Keičiamės, pamainomis budime, todėl nežinau.

Netrukus pasirodė gydytojas, kiek pliktelėjęs, tačiau jaunas, energingų judesių. Matyt, apsauginis jam pranešė, kad atsipeikėjau.

- Na, kaip mūsų lavonėlis? - užuot pasisveikinęs, žvaliai paklausė. - Atsigaunate? Nieko, pastatysime jus ant kojų, iš po avarijų dalimis surenkam, o čia lazdikėmis pašventino. Nors kliuvo gerokai. Smegenų sutrenkimas.

v

Žiūrėkite čia... O dabar čia.

Akimis pasekiau man prieš nosį vedžiojamą į rašiklį

panašų metalinį daikčiuką.

- Gydytojau, ar seniai aš čia?

- Jau antra savaitė. Penkios dienos komoje, paskui išsikrapštėt. Kaip jaučiatės? Nepykina?

- Lyg ir ne...

- Gerai, kad nepykina. Tuoj vaistų suleis. Pamiegosit, pailsėsit.

Pamatavo kraujospūdį. Nuklojęs antklodę apžiūrėjo tvarsliavą, sumuštas pamėlusias vietas. Sužinojau: lūžęs blauzdikaulis, kairės rankos dilbis, pora pirštų ir vienas šonkaulis, gerai, kad ne prie plaučių. Ir apskritai lūžiai sėkmingi, jei galima taip apibendrinti. Be didesnių skeveldrų, nesužalotos nei kraujagyslės, nei nervai. Turbūt todėl, kad tvatijo ne kokiais geležiniais strypais, o beisbolo lazdomis. Kas be ko, sumušti vidaus organai, bet ačiū

Dievui, kad stuburas atlaikė. Taip, taip, daugiausia taikyta į galvą, ir jei nebūčiau spėjęs rankomis susiimti pakaušio, būtų suknežinę, pridurkai, kaukolę.

- Ir iš kur toks žiaurumas, iš kur? dar nusistebėjo ir prieš išskubėdamas pridūrė, kad mane norės apžiūrėti pats klinikos profesorius.

265

Likęs vienas, pamėginau atsikelti, bet nieko neišėjo.

Viena koja ir ranka, apžiotos įtvarų, priešinosi judinamos ir suskvarbė kūną nepakeliamu gėlimu.

Sušnarėjo chalatas, vėjelio gūsis pralėkė prakaito išpiltu veidu, ir petį negailestingai nusvėrė mergaitiškas delnas.

- Kur, kur!.. Vos akis pramerkė, jau ir ant kojų! Ok, tie vyrai!

Žiūrėjau akis išplėtęs į guvią mergiotę baltu chalatu, skrabančią po nikeliuotą medicininių instrumentų dėžutę.

Žiūrėjau ir netikėjau - ta pati įstabaus veido sesutė, kurią mačiau stovinčią šalia Aizerio!.. Tiesa, tada jos veidas švietė angeliška šviesa, o dabar pilkas, vien lūpos perbrauktos blyškiu lūpdažiu.

Ji pajuto, kad negaliu atplėšti nuo jos akių.

- Atpažinai mane? - draugiškai šyptelėjo. - Prisimeni, kur mes matėmės?

Sekundėlę sutrikau.

- Matėmės? Mes?

- Aha, visą gyvenimą nepamiršiu. Draugėms kai pasakoju, tai žvengia, o aš tada vos nenumiriau... Na, - ji atsistojo priešais mane, leisdama geriau įsižiūrėti, - prisimeni?

Dievaži, matyta! Ir ne tose smegenų košės klajonėse.

- Tu dar prašei mano telefono, tik tada aš buvau va tokia, - ji sugriebė palaidus plaukus, sukėlėjuos aukštyn, lyg kokį kuodą pastatė. - Mano vardas Dalia, mano numeris septintas, - jau juokėsi ji kraipydama vapsvos liemenį, - balsuokite už mane, ačiū!

Pažinau iš šypsenos. Lengviausiai įsimenu tas, kurios man šypsosi. Na taip, ta pati. Reanimacinėje matėmės. Kai 266

areštinėje suvaidinau vemiantį krauju, buvau su sirenomis atvežtas į reanimacinę, iš kurios nieko nelaukęs dėjau į

kojas.

- Prisiminiau. Kai šokdinau tą gydytoją iš drabužių, stovėjai pravertu snapu kaip viščiukas. Labai išsigandai?

- Dar klausi! - sublyksėjo ji gražiomis akimis. - Man taip pirmą kartą. Tik kine kažką panašaus buvau mačiusi.

Švaistosi kažkoks ambalas su skalpeliu.

- Na, nesišvaisčiau, neperdėk.

Švirkštas jau buvo paruoštas.

- Tada nespėjau įdurti, bet dabar jau niekur nedingsi.

- Kas čia? Migdomieji?

- Ne, nuo stabligės. Kad nesutrauktų į kiaulę. Kitokius vaistus per lašelinę supumpuojame. Na!..

Adata įsmigo į šlaunies raumenį. Spėjau pajusti, kokios švelnios rankos. Visos globojančios rankos švelnios.

- Pamačiau dabar tave ir išsižiojau, - kalbėjo ji tvarkydama instrumentus. - Tas pats! Būtum matęs, koks čia sujudimas kilo! Visi ant kojų, profesoriai laksto, šokinėja kaip apie ministrą. Va tai tau, pagalvojau, tada atbildino iš

policijos, o dabar lyg apie kokį poną visi tūpčioja. Matai, net liukso palaton paguldė. Jei norėsi televizorių įsijungti, distancinis ant staliuko... Tai kas dabar tu?

- Kaip suprasti - kas?

- Kas tu toks esi, kad apie tave taip strikinėja? Nematei? Apsauginis stovi prie durų. Ir naktimis nesnaudžia, vaikšto, piktas toks. Tikras sargybinis.

- Kas aš toks? Žmogus kaip ir visi.

- Ne, aš žinau, viską žinau, - rodė dantukus. - Tu Kovaldo žmogus. Jis skambino, paskui toks su akiniais vaikščiojo, visiems vokelius dalijo. Kovaldas tai fainas...

267

- Tu jį pažįsti? - nustebau.

- Mieste matydavau, nuotraukas laikraščiuose. Gra

žus diedas, prieš tokį iš karto susileisčiau. Man patinka bernai, kurie važinėjasi džipais.

- Kai išeisiu iš čia, pavažinėsiu tave džipu.

- Tai jau ačiū, žinau aš tave - iki pirmo miško, skalpelį į rankas ir kaip tam gydytojui. - Ir nutaisiusi storą balsą, subaubė; - Šok iš chalato!.. Staigiai!..

Kažkas virš galvos suzurzė. Skutimosi mašinėlė. Turi profesorius ateiti, pasakė ji, todėl reikia nuskusti barzdą.

Bet aš pats sveikąja ranka paėmiau barzdaskutę, ėmiau gremžti šeriuotus žandus, o toji linksmuolė toliau sau plepėjo lyg su senu geru pažįstamu:

- Bet koks tu bjaurus, fe! Kaip tu kalbėjai su savo žmona!..

- Aš kalbėjau? Su žmona? - nustėrau. - Kaip ji atrodė? Tokia rusvais plaukais, Ligita vardu?

- Nežinau, kuo ji vardu, bet sakė, kad žmona. Šlepetes atsinešė, slaugė tave, ašarą braukė. Kaip tau net per gera. Bet kai pradėjai su angelais šnekėtis... Nors su kokiais ten angelais! Su velniais greičiau. Tai išbėgo, vargšė, verkdama. Sakiau, neimk visko į širdį. Juk kliedi, nepakaltinamas, kai tokios būsenos, bet ja dėta ir aš būčiau nešusi manatkes nuo tokio bepročio, dar per marmūzę užvažiavusi už tokius žodžius!

Buvau sukrėstas ir apstulbęs: Ligita buvo čia ir aš ją išvijau? Idiotas!

- Ką aš tokio jai pasakiau? - pralemenau stingstančiu balsu.

Dalia rimtomis pasižiūrėjo į mane.

- Man savigarba neleidžia visko atkartoti. Ji atsinešė

šlepetes, žadėjo per naktis prie tavęs sėdėti. Verkė. Glostė

268

tavo ranką ir verkė, dar pagalvojau: tai bent meilė! O tu, kažkokiu tarpu atgavęs sąmonę, ją paskutiniais žodžiais išdėjai...

- Kokiais?

- Na... ten - kurva, viešalka ir panašiai. Baisu, sakysi - ne? O viskas nuo niekų prasidėjo. Ji tave mažiuku pavadino, o tu patrakai - nevadink manęs mažiuku, užmušiu!..

^ ^ %

Ligita nekėlė ragelio. Bus mirtinai įsižeidusi. Arba bijo dar kartą klausytis prakeiksmų. Tos slėpingos pasąmonės gelmės! Kas man pasidarė, kad būdamas be nuovokos, vieno vienintelio žodelio sudirgintas, ėmiau spjaudytis?

Norėjau kuo greičiau Ligitą pamatyti, todėl gydytoją kamantinėjau: na kada, kada mane pagaliau išlups iš to gipsinio kiauto?

Vienas pirmųjų, kuris apsilankė iš anapusinio, kaip man atrodė, pasaulio, buvo senas pažįstamas, kriminalistas, pravarde Chirurgas.

- Šiaip užbėgau, - kalbėjo jis sudribęs į fortelį ir lup-damas apelsiną. - Zinai, yra tokia tvarka - paklausti nukentėjusįjį, ar jis turi kam nors pretenzijų. Rašysi pareis-kimą? Zinai, kas tokie ten mušė?

- Nė vieno nepažįstu ir niekam jokių pretenzijų neturiu.

Kriminalistas linktelėjo. Jis nieko kito ir nesitikėjo išgirsti, todėl ir toliau lupo apelsiną.

- O iš tikro ne vien dėl tavęs užbėgau. Čia kitame korpuse gulėjo du tokie veikėjai. Su kalašnikovais juos prie laiptinės pasigavo, pertraukė keletą serijų per mašiną, 269

bet, spėję padidinti greitį, išsigelbėjo. Sužeidimai - kelios kulkos į subinę. Tik iškrapštė jas, o tie veikėjai ir pabėgo iš ligoninės. Neseniai, prieš pusvalandį. Nespėjau nė apklausti.

- Kodėl man visa tai pasakojate?

- Šiaip, tokios paskutinės naujienos iš Kauno mafijos gyvenimo. Neįdomu?

Atsakiau, kad nė kiek. Visai ne tas galvoje. Ir kriminalistas pakilo eiti. Padėkojo už apelsiną ir lyg tarp kita ko užsiminė, kad šioje palatoje, kiek pamena, gulėjęs per

šautas Raklevičius.

- Tu irgi - vienas žingsnis nuo to. Nerizikuok, Grigai, nežaisk - toks būtų tau mano patarimas.

Na, tokius patarimus gali duoti kiekvienas, atėjęs iš

gatvės. Tiesa, kai pasirodė Martynas, vizito pabaigoje aš

jį turėjau guosti ir drąsinti, nes jam vaidenosi, kad jo automobilį kažkas seka ir lyg taikosi, kaip ir mane, užklupti.

v

Paaiškinau, kad Čičinskas turėjo su manimi senų sąskaitų, bet tai nė kiek nenuramino viešbučio savininko, ir jis atkakliai vis kamantinėjo:

- Už ką mane, kaip atrodo? Kur aš padariau klaidą?

Juk laiku mokėjau...

Menkysta. Nors ir geros širdies žmogus, bet menkysta. Galutinai nusivyliau juo. Iš užuominų, supratau, kad jam būtų blogiausia diena, jei vėl praverčiau jo viešbučio duris. Neišdrįso pasakyti, kad nebereikalingas.

O kitą dieną, kai apsauginis pranešė, kad vėl pas mane braunasi svečias, viltingai suklusau:

- Moteris?

- Ne, Antanas kažkoks. Sakosi, buvęs tavo porininkas.

- Tada įleisk.

270

Prisipažinsiu, kad išgirdus šitą vardą sukilo antipatija.

Ją kurstė pavydas, aklas lietuviškas pavydas, kad jam sekasi kur kas geriau nei man, bet jis įžengė keistai susigū

žęs, tarytum lįsdamas į kokią olą, o ne į erdvią palatą.

- Atvežiau, - sušnarino rankose laikomą maišelį, -

nesugalvojau ką, tai keptą vištą nupirkau. Jei ko norėsi, tik pasakyk.

Maišelį įgrūdo į šaldytuvą, atsisėdo ant kėdės. Patylėjo tyrinėdamas mano išvaizdą. Paskui žvilgtelėjo į savo rankas - dreba jos ar ne.

- Tai štai kaip... - ištarė kimiai. - Juk galėjo užmušti. Pagalvodavau, kad pamirš, bet nieko panašaus - jie laukė, kad įsitikintų, jog Kovaldas nebegrįš iš Amerikos.

- Nebegrįš?

- Ne, tas jau tiksliai... Skambino man, sakė, nebegrįš. Namą nusipirkęs, biznio vizos laukia, o ją gavęs ruo-

šiasi šeimą atsivaryti. Žodžiu, jis ten įsitvirtino, o mums čia vargti.

Antanas kalbėjo kaip užguitas. Akinius nutaikęs į

grindis, ne itin rišliai pasakojo apie savo nuobodžią apsauginio kasdienybę. Pajutau, kad jo galvoje sukasi kažkokia svarbi mintis, kurios neprisiverčia pasakyti. Dundeno, kol pagaliau sukaupė drąsos ir tarė:

- O žinai, tas Raklevičius visai nieko žmogus. Tai mes visokių gandų prisiklausę - banditas, banditas, o Kaune kitaip kalba: žodžio žmogus, ne koks tūpas bandiūga.

Jo Seimą turtingiausia Kaune: visi pasikėlę, pažiūrėk -

butai, namai, mašinos... viskas. Ir dėl tavęs kalbėjau.

Raklevičius sako, kad jam vienodai. Jis nesikiš, tai tavo ir to Čičinsko reikalas. Susitvarkysi - gyvensi, o jei ne, kitą kartą gali ir jokie daktarai nepadėti, va taip...

271

_ - Per anksti mane laidoji.

- Aš nelaidoju! - sublizgo akiniai. - Ieškau protingos išeities, Žilas.

- Nevadink manęs Žilu. Juk sakiau - taip banditai mane tevadina.

- Atsiprašau, Arvydai. Ką aš noriu tau pasakyti? Suvok realybę. Sauliaus nebėra, jo ir kojos Kaune nebebus, nes jam nebėra ką čia veikti. Jisai spruko. Raklevičius stipresnis. Jis visada buvo stipresnis, pats žinai, bet kada gali pasiųsti kilerį, o Saulius? O Saulius - ne, to niekada nedarys, už mūsų slėpsis. Aš ir tu savo gyvybe rizikavome saugodami tą poniuką. O atlygis koks? Invalido vežimėlyje sėdėti?

- Nesuprantu, apie ką čia tu?

Antanas nužvelgė mano sugipsuotą koją.

- Susimokėk Čičinskui ir gyvenk kaip nori. Žinau, kad pinigų tiek, kiek prašo, neturi, bet tos patalpos, dėl kurių Saulius tau paliko generalinius įgaliojimus, yra vertos trijų šimtų tūkstančių dolerių. Yra pirkėjas. Pagalvok.

Už savo parašą gautum kokius penkiasdešimt gabalų. Dvidešimt - Čičinskui, ir laisvas. Niekas nelįstų prie tavęs, Raklevičius žodį davė, supranti?

Kurį laiką priblokštas tylėjau.

Nieko sau! Antanas man siūlo sutrypti save Sauliaus akyse, išduoti jo pasitikėjimą.

- Kaip manai, kodėl jis savo žmonai neparašė įgaliojimo? - toliau kalbėjo Antanas, mano tylėjimą, matyt, palaikęs pritarimo ženklu. - Ogi todėl, kad bijojo banditų

spaudimo. O štai tu jam - bokso kriaušė. Jei ne tie įgaliojimai, manai, jis būtų sėdėdamas Amerikoje dėl tavęs daręs kokias bangas? Dvėsk, padvėsk - jam vienodai. O da-272

bar, prašau, liukso apartamentai, apsauga, visi gydytojai ant pirštų galų vaikšto...

- O tau kas? - ūmai pratrukau. - Ko tu dėl manęs rūpiniesi?

- Tai kad tau problemos rimtos...

- Nejuokink, kada aš jų neturėjau?!

- Šitokių - niekada! - staiga Antanas išraudo kaip virtas vėžys. - Nebūk durnas, ar Raklevičiaus nežinai?

Kur tie visi mandruoliai, kurie šokinėjo prieš jį? Visi po velėna! Saulius jau tokį krūtą vaizdavo, ir tas dėjo į kojas!

Kam tau su jais konfliktuoti? Koks tikslas?..

Prieš minutę apie Raklevičių pasakojęs kaip apie sukalbamą žmogų, staiga ėmė juo bauginti. Koks tikslas?..

Matyt, ne vien apie Saulių su senu jo priešu kalbėjosi, bet ir apie mane. Nori įbauginti. Buvau tikras tuo.

- Klausyk... - suvirpo nervų stygos. - Tu baik mane gydyti tokiomis kalbomis. Nepasveiksiu. Niekam nemokėjau ir nemokėsiu, o tuo labiau tokiam Čičinskui, kuris su gauja šakalų atlenda su manimi aiškintis...

- Na ir durnius! - pašoko nuo kėdės Antanas. - Pagalvok, kaip gyvensi, iš čia išėjęs! Manai, ilgai savo bobą išlaikysi? Paliks jinai tokį nevykėlį. Mes juk dabar apskriti nuliai! Niekas! Saulius - praeities žmogus, antro tokio idioto, kuris norėtų sutvarkyti kriminalinį Kauno pasaulį, patikėk, nebebus! Jis prisikonstravo ir pabėgo, o mes turime tą šūdą kabinti?

Mano akyse viskas suribėjo. Visada taip atsitinka, kai plėšdamasis iš patalo padarau staigesnį judesį. Nespėjau kojomis grindų paliesti, kai trinktelėjo palatos durys.

- Ar viskas gerai? - įkišo galvą apsauginis.

- O kas yra?

Apsauginis sumirkčiojo:

273

10.

- Tai kad tavo draugas išpuolė lyg akis išdegęs.

- Skubėjo žmogus, ką padarysi.

Prieš vidurnaktį išjungiau televizorių.

Ilgai neužmigau, o ir užsnūdęs sapnavau miegą blaškančius sapnus.

Šūviai šaudykloje, šūviai angare. Atsibusdavau išgirdęs baisų trenksmą ir nurimdavau akių tamsoje išryškėjus Ligitos veido ovalui... Ta naktis, kai lijo, gatvės šniokštė

kaip upės ir ji man atsidavė. Tik sumerkiu blakstienas -

gatvės, be galo ilgos ir raizgios tarytum kraujagyslių pie

šinys, tarytum paties gyvenimo linijos. Kur toji vienintelė, kurią perėjęs rasiu ramybę? Atsidursiu kitame krante?

O manoji praeitis pasiliks kitoje gatvės pusėje?

Prabudęs kaskart išvysdavau lange kybantį mėnulį.

Tarsi maža saulė, kurią stebėtum pro aprūkusį stiklą. Kokia prasmė stebėti gyvenimą, plaukiantį pro šalį lyg srauni upė?

Kitame sapne užklumpa Sauliaus balsas: „Priglobiau tave kaip žmogų, o pasirodo - tu su šiupeliu atėjai, taikeisi man duobę iškasti..." Skamba taip šiurpiai, kad ir vėl prabundu. Bet Saulius nebegrįš. Būtų mokėjęs duoklę -

matytų saulę virš Kauno, o ne kažkur Kalifornijoje. O kur aš galiu pabėgti, kur?.. Vienas, be Ligitos?

Rytą sutikau jausdamas keistą silpnumą krūtinėje ir šaltą abejonės gumulą paširdžiuose.

Koks tikslas?

Kokios mano išgalės ir troškimai? Žmogus jautiesi laisvas, kai tiedu dalykai sutampa. Tada atsiranda pusiausvyra. Kaip gamtoje. Kaip upė kad turi krantus, taip ir vidinis nerimas įgyja apybraižas ir yra nukreipiamas viena vaga, kol galop išnyksta it mersas, milžinišku greičiu 274

nušvilpiantis tuščia gatve. Tokios būsenos žmogui ir tereikia - lyg sėdėtum patogiame automobilyje, iš belaikės erdvės nešančiame į realų laiką.

# # #

Dangus atrodė kitoniškas, beribis, o ir aš pats jaučiausi lyg iš naujo atgimęs. Remiuosi abiejomis kojomis. Iš

pažiūros - sveikas, o kas mano viduje dedasi? Gatve lekia mašinos. Kaunas skendi gausme, lyg kokioje pagoniškoje maldoje.

Liepos mėnuo. Nuo gatvės kyla karščio bangelės.

Oras ribėte riba. Asfaltas, regis, tuoj tuoj išsilydys ir kliūstels kaip upė. Skubiai pereinu į kitą gatvės pusę, išpila prakaitas. Kad taip su Ligita nors dviem dienoms prie jūros.

Cypteli automobilio stabdžiai.

- Žilas!

Velnias! Matau, kaip iš sustojusio kitoje gatvės pusėje naujutėlio „Opel calibra" iškiša galvą Marfuka.

- Ateik, pavešiu! - šaukia lyg niekur nieko, tarsi ne jis beisbolo lazda prie laiptinės tada būtų tvatinęs.

Traukiuosi nuo gatvės, purtau galvą:

- Apsieisiu be tavęs, varyk iš čia!

Bet Marfuka dar labiau persisveria per langą.

- Žilas, tikiuosi, nepyksti? Iš kur man žinoti, kad tą rytą, bliamba, pas tave važiavau! Be to, pats žinai - kolektyvas kaip įsakys, taip darysi. Man tu tai šimtą metų

nereikalingas, lik sveikas!

Marfuka mostelėjo, ir automobilis, šoktelėjęs iš vietos, įsiliejo į gatve almantį transporto srautą, tarsi ištirpo nuo karščio ribuliuojančiame ore.

275

Prie troleibusų stotelės mane pasitiko abejingi žmo-nių veidai. Šnekučiavosi pusbalsiu, lyg per laidotuves, o įlipę į troleibusą tylėjo kaip karste.

Įžengus į daugiabutį, sulig kiekviena įveikta laiptų pakopa nerimas vis didėjo. O kas, jei Ligita pakeitė buto spyną? Jei išsikraustė pas kitą? O kas, jei ji ten ne viena?..

Raktas tiko. Butas buvo tuščias. Tvyrojo šiltas mielas kvapas. Pažvelgęs spinton, radau tvarkingai sukabintus savo drabužius. Virtuvėje ant stalo stovėjo puodelis su kavos likučiais. Vonios kambaryje kabojo drėgnas rank

šluostis. Chalatas voliojosi šalia skalbimo mašinos, kaip visada jai skubant į darbą.

Visur buvo pilna šiltų Ligitos pėdsakų, ir aš baugiai sekiau jais, bijodamas aptikti tuos kitus, svetimus ženklus.

Viena vienintelė smulkmena, tokia kaip vyriškas nė kiek nepražilęs plaukas, galėjo suardyti tą palaimingą tylą ir priversti grindis susiūbuoti po kojomis. Miegamajame vienoje lovos pusėje antklodė sujaukta, o kitoje - sulankstyta ir nejudinta. Vadinasi, miegojo viena. Bent šiąnakt ji miegojo viena, kai aš, atrodė, bluosto nesudėjau. Neturėjau ramybės per ją, neužmigau, vis vijau šalin vaizdus, kaip deduosi į krepšį daiktus, o ji žiūri į mane visai bejausmė.

Priguliau. Lova tarsi atsiduso savu, pažįstamu balsu.

Jaukiai apglėbė mano pečius, aš - pagalvę. Vis dėlto, pagalvojau, tai ne viešbučio lova, dejuojanti per naktis lyg užgriuvus pakaruokliams. Ir ne klinikų kieta, nesveikiems kaulams pritaikyta lova - negirgždanti, tylinti kaip kapas ir laukianti tavo, merdėjančio, atodūsio.

Regis, praėjo vos kelios sekundės, tačiau pramerkęs akis pamačiau, kaip viskas pasikeitę miegamajame. Ant 276

lovos, veidrodžio ir kilimo lopinėlio minkštai gulė saulės šviesa, o ten, arčiau durų, tvyrojo tiršta prieblanda. Keistas šviesos ir prietemos susidūrimas. Vakaras, leidžiasi saulė, ir šviesus metas lūžta į tamsą. Panardina visa, kas gyva, į prieblandos zoną.

Ir ūmai pajutau, kad esu ne vienas. Kad kažkas mane stebi iš tamsios miegamojo kertės, kažkieno kimus alsavimas pasiekia mano klausą.

- Arvydai, grįžai?

O Dieve, tai juk Ligita! Sėdi ant „pufo" ir nejudėdama stebi mane. Ištiesiu ranką:

- Eikš pas mane. Ten sėdėdama tu man atrodai nepasiekiama.

- Tu pyksti ant manęs, tiesa?

- Ateik, būk gera.

Ligita atsistojo, ir iškart man į akis krito jos dailus veidas. Ji graži kaip niekad anksčiau, dar dailesnė nei tada, sodyboje, prie upės, kai geidulio smūgiai daužė mano vaizduotę, regis, krausčiausi iš proto nuo minties, kas atsitiktų, jei paliesčiau jos standžias krūtis, kurios taip išgaubia suknelę, kad tiesiog negali akių atplėšti.

Liko vos vienas žingsniukas, ir ji stabtelėjo.

- Kas yra? Vėl per miegus kokių nesąmonių prišnekėjau?

- Kodėl nesąmonių? - vos girdimai ištarė ji. - Tada, palatoje, supratau, kad tu viską iš kažkur sužinojai. Pagalvojau, viskas baigta, nedovanosi.

- Na, ateik... Aš pasiilgau tavęs, Ligita.

Šitie mano žodžiai padėjo jai įveikti tą atsargumo ribą, kurią buvo užsibrėžusi. Atsigulė šalia, veidu įsikniaubdama į krūtinę. Jaučiau, kaip jinai krūpsi, lyg liestųsi prie savo budelio. Svaigus jos plaukų kvapas ir kuždesys: 277

- Nesuprantu tavęs, Arvydai. Juk tada ligoninėje aiškiai pasakei, kad nenori manęs matyti.

- Aš tada kliedėjau.

- Ne, - dar smarkiau kniaubėsi, slėpdamasi nuo mano žvilgsnio, - ne... Tu pasakei, kad gana išdavysčių.

Kažkada mama tave paliko, įmetė į šio pasaulio nasrus, o dabar aš stumiu tave į bedugnę. Tau skaudu, aš suprantu... bet noriu pasakyti, kad laukiau tavęs. Ir dabar nežinau nė kaip paaiškinti...

- Nori pasakyti, kad vis tebemyli mane?

Ji patylėjo, matyt, mėgindama susigaudyti - pašaipi mano balso intonacija, klastinga ar nuoširdi, ir, virptelėjusi visu kūnu, atsidūksėjo:

- Nežinau. Tai, kas atsitiko ten darbe, buvo tikrai ne iš meilės. Sąlygos tokios, o ir aš supratau, kad man taip patinka. Bet tai buvo iki tol, kol tu atsidūrei ligoninėje. Aš

daug galvojau apie tave. Pagaliau rinktis galėjau - patogus gyvenimas, susidėjus su tuo seniu, ar... Bet... bet...

Jos balsą tarsi kas užspaudė, ir ji prapliupo be garso verkti, vien kūkčiojimais išsiduodama.

- Myliu tave... - pagaliau prasiveržė kartu su rauda. -

Myliu!..

- Nurimk, viskas bus gerai. Nuo šiol viskas bus kitaip. Supranti - kitoks gyvenimas. Rytoj pat mesk tą darbą ir nebijok - mes greitai būsime turtingi. Užbrauktam viską, kas buvo, ir pradedam iš naujo. Girdi, Ligita? Iš

naujo... Aš pavargau gyventi pagal savo principus, šūdas tai, o ne principai, kvaili įsitikinimai, ir tiek.

Ji pakėlė drėgną veidą. Akyse žibėjo meilės ašaros.

Tiesė ranką, dėjo ant peties, kaip visada, kai norėdavo mane priglausti bučiniui, bet staiga atitraukė ją, lyg pirštams nudegus.

278

- Oi, nežinau, kur tau skauda, bijau ir liesti tave...

- Dabar jau niekas nebeskauda. O liesti, pati žinai, jei myli - būtina...

# * #

Pro langą plūsta popietės snūdą, kokia apima gyvenamuosius kvartalus karštą vasaros popietę. Prie „Deltuvos"

nesirikiuoja automobiliai. Neįprasta tai matyti. Antaną, sėdintį svetainės gale, toks ilgas mano žiūrėjimas į gatvę erzina.

- Ar tau viskas aišku? - klausia jis pakeltu tonu. - Ką ten matai, nesuprantu!

- Žinoma, - pasitraukiu nuo lango, - tik vienas dalykas blogai.

- Koks? Moralinis?.. Eik jau eik. Mes gerą darbą darome - neleisime, kad pinigai būtų išvežti iš šalies. Supranti, aš patriotas, karininkas, patį Landsbergį saugojau, todėl man ne vis vien, kad Kovaldas tuos pinigus sukis į

kokią JAV kompaniją ar už juos pastatys kokį namą. Taigi moraliniu požiūriu mes švarūs.

- Aš ne apie tai, Antanai. Blogai, kad tiek ilgai reikės laukti.

Prieš minutėlę aptarėme paskutinius niuansus: pirkėjas privalo mokėti grynais ir niekam kitam, o man tiesiai į

rankas paduoti pinigus.

- Juk sakiau, - niurna Antanas, - nors šiandien gali pervesti.

- Tegul išgrynina pinigus. Rytoj, pavyzdžiui, arba poryt. Aš nepasitikiu bankais, pats žinai, kaip su jais atsitinka.

- Grynindamas čia, Lietuvoje, pirkėjas praras kelis procentus, beveik penkiolika gabalų, supranti? O per 279

Maskvą, kol suvaikščios pinigai, praeis mėnuo. Man viskas aišku - lauksime. Niekur jis nedings. Ir šitą... - Antanas minutėlei prityla. - Dar vienas dalykas: ar negalėtum man savo įgaliojimo padaryti kopiją. Pirkėjas nori būti tikras, kad viskas čia rimta, kad mes neprekiaujame, kaip sakoma, oru.

- N e .

- Kodėl? - didžiai stebisi Antanas.

- O todėl, kad tavimi aš nepasitikiu. Jei pirkėjui kas nors nepatinka, aš pats be tavo pagalbos galiu kitą pirkėją susirasti ir uždirbti kur kas daugiau...

- Ne ne ne! Viskas jau sutarta, bet reikės tada palaukti.

Įtikinamai deruosi. Baigiu save įtikinti, kad tų patalpų, už kurias ruošiamasi pakloti tris šimtus tūkstančių dolerių, savininkas esu aš, o ne kažkoks Saulius Kovaldas.

Sauliaus nebėra. Iliuzija, kad buvo - kaip ir visa kita, kas man atsitiko.

Antanas išsikrapšto iš fotelio.

- Na gerai, berods viską apkalbėjome...

- Taigi kad viską.

Ruošiuosi jį palydėti iki durų, kai staiga jisai susigriebia:

- O gal tau pinigų reikia? Palikti kelis šimtus žalių?

- Ačiū, iš ano karto liko.

Stovi, neina iš svetainės. Ir žiūri kažkaip kilniaširdiškai, tik truputį iš aukšto.

- Dar vienas momentas, - sako jis. - Man nepatinka, v

kad taip su Čičinsku... Greičiau jūs susitaikytumėte, velniams ta įtampa? Galiu tau paskolinti tuos dvidešimt tūkstančių, o dabar visą mėnesį jis turės laukti.

- Nieko, palauks. Jei reikia pinigų, palauks.

Antanas sukinknoja galva, taip, taip, žinoma, palauks, ir pasitaisęs akinius pajuda į prieškambarį. Atsisveikina-280

me laiptinėje, kaip tikri partneriai paspausdami vienas kitam dešines.

Visą pokalbio metą pratūnojusi miegamajame, Ligita, išgirdusi durų varstymą, ištipena į svetainę. Jos veidas man pasirodo susirūpinęs.

- Antanas jau išėjo?

- Taip, išėjo.

- Tu atsargiai su juo.

- Žinau.

- Jis suktas žmogus.

- Kodėl taip manai?

- Suktas, - pakartoja ji ir nuskuba į virtuvę.

Iš ten atsklinda šlamesys. Lyg didelė pelė šnarintų

laikraščius, kurių prigrūstas pintas krepšys pastalėje.

Ko ji ten ieško? Ir kaip tai susiję su šiandieniniu Antano apsilankymu? Nieko nesuprantu.

Bet netrukus ji atskuba ir ištiesia man laikraštį.

- Stai, paskaityk. Nerodžiau šito straipsnio, nenorėjau gadinti tau nuotaikos, nes žinau, ką tu pasakysi.

Bet vis dėlto paskaityk, ką tavo Antanas dėsto apie „Sekundę".

Straipsnis buvo didelis, per visą puslapį, iliustruotas banko pirmininko Steponavičiaus ir jo prašmatnaus namo nuotraukomis. Steponavičiaus namas, pasirodo, buvo konfiskuotas, jame dabar įsikūrusi „Sekundės" banko likvida-vimo komisija. Žurnalistas bandė analizuoti banko žlugimo priežastis. Mėgino pavaizduoti, kad bankrotas buvo iš

anksto suplanuotas.

- Iš anksto? Kas čia per briedas! - vienas pats sau nusijuokiau ir paaiškinau Ligitai, kuri stovėjo man už nugaros: - Jei iš anksto, tai Steponavičius nebūtų savo vardu pasistatęs namo! Saulius būtų nepalikęs savo indėlio, be-281

veik šimto tūkstančių dolerių... o ir bankrutavus bankui, dar tris mėnesius indėlininkams buvo grąžinami indėliai...

- O tu skaityk, ką Antanas pasakoja.

Kitame skyrelyje buvo vardijami „Sekundės" skolininkai - pavardės ir pinigų sumos, o dar žemiau užgriebiau Antano vardą. Buvęs Sauliaus Kovaldo asmens sargybinis tvirtinąs, kad Kovaldo nurodymu kimšęs dolerius į trijų litrų stiklainius, kuriuos pats Kovaldas vežęs kažkur už Kauno į mišką, ten juos ir užkasęs.

- Na žinai! - numečiau laikraštį ir atsigręžiau į Ligitą: - Ir tu tiki, jog Saulius buvo toks asilas, kad dolerius kimštų į trilitriakus, o paskui užkasinėtų miške? Užuot padėjęs juos į kokį užsienio banką? Kvailystė! O kodėl nieko nerašo apie tai, kad prokuratūroje dingo svarbios banko sutartys? Jei jos atsirastų, banko nuostoliai būtų ašaros, o ne tie keli milijonai.

- Todėl aš ir sakau, kad suktas tas Antanas. Į akis viena sako, o kiek laiko praeina - jau kitaip šneka. O ten, kur pinigai, prasideda dviguba klasta.

Taip, Antanas, be abejonės, žaidžia dvigubą žaidimą.

Tuo tarpu vos į krūtinę nesimuša, kad jis patriotas. O iš

tikro viską užgožia godulys. Sprendžiant iš to, kad Antanas drąsiai laikraštininkams riečia nebūtas, bet pikantiškas istorijas apie miške paslėptus Kovaldo iš banko pagrobtus milijonus, jis yra tvirtai įsitikinęs, kad Saulius Kaune nebepasirodys, ir pučia į tą pačią dūdelę kaip Sauliaus priešai.

Po vakarienės stovėjau prie lango, smilkydamas cigaretės dūmais gryną orą, skardenamą kieme šėliojančių vaikų šūksmų. Nutilo sklidęs iš virtuvės lėkščių džeržgesys.

- Tingiu, rytoj suplausiu, - pasakė Ligita įeidama į

svetainę ir neuždegusi šviesos pasuko prie manęs.

282

Apkabino liemenį, smakrą padėjo ant peties. Man pasirodė, kad mes abu žiūrime į „Deltuvos" pastatą, o jis tamsiais, negyvais langais su priekaištu spokso į mus.

Liūdnas ir kreivas pastatas, tarsi šnibždantis sočiam miesto gaudesiui: štai, žiūrėkite, ką padarėte su manimi! Mano langai nebešviečia, viduje nebeaidi žingsniai, mielai prasmegčiau į žemę, nes toks dunksojimas tamsoje laukiant ryto neteko prasmės.

- Ko atsidusai? - tyliai paklausė Ligita, ir man atrodė, ji žino, apie ką aš galvoju.

- Kaip manai, ar tą sodybą parduotų?

- Kurią?

- Na tą, kur mes susipažinome, pamiršai? Dabar ten kiti žmonės. Bet gal parduotų?

Išgirstu jos atodūsį.

- Ne, geriau pirksime kitą, - nedvejodama sako ji. -

Tau gal geri prisiminimai liko, bet aš nenoriu atsidurti ten, kur yra dalelė mano praeities.

- Ten yra upė...

- Upeliukas, Arvydai. Galėdavai perbristi.

Buto gilumoje pasigirsta mobiliojo skambutis.

- Tavo... Turbūt Antanas, gal kas pasikeitė.

- Niekas nepasikeitė, kas čia gali pasikeisti, jei viskas nuspręsta.

Ligita atšlyja, aš skubu ieškoti mobiliojo, vis tebejausdamas, kaip nugara išsivaikšto jos krūtinės palikta šiluma.

- Taip, klausau.

Spragtelėjimas. Tolimas ūžesys, ir staiga stojusioje tyloje pasigirsta velnioniškai pažįstamas balsas:

- Sveikas, Arvydai. Kaip sekasi?

283

Linksmai, pakiliai pasisveikina, tačiau atsakau ne iš

karto - prireikia laiko, kad atsigaučiau nuo nedidelio šoko -

Saulius iš Amerikos!.. Ko skambina?

- Apie mūsų Antanėlį girdėjai ką nors?

- A, taip, skaičiau, - sumurmu, - skaičiau laikraštyje, kur jis aiškina, kaip tu miške banko dolerius užkasinėjai.

Saulius griausmingai nusikvatoja.

- Klounas tas Antanas, klounas, kokių reta. Tai gali bėgti ir išsikasti, vaikams daug saldainiųpripirks...

- Tai kad sako, jog tu vienas užkasinėjai.

- A... vienas... O ką dar girdėjai apie Antaną?

- Būtent?

- Apie jo kitus bajerius girdėjai ką nors?

Nutirpstu nuo minties, kad Saulius žino, viską žino, jog mes vedame derybas...

- Ne, nieko negirdėjau, o kas?

Vėl trakštelėjimas ir ūžesys, tarytum stulpai gaustų

vėjyje.

- Alio?.. Nieko nesigirdi.

- Aš čia, - pasiekia mane balsas. - Aš galvoju, kaip čia padaryti, bet tiek to... Tu kur dabar laikaisi? Namuose? Po tos ligoninės nesinori mieste rodytis, tiesa?

- Panašiai.

- Gali vaikščioti drąsiai. Aš tiems barabanams už tave sumokėjau. Už save, savo reikalą, aš jiems niekada nemokėsiu, bet už kitą, kad jį paliktų ramybėje, kodėl ne?

Tai va, padariau išimtį, supranti?

- Nieko nesuprantu.

v

- Sumokėjau tam Čičinskui. Vienas žmogus buvo Kaune skolingas, tai skolą ne man, o tam barabanui perdavė. Už tave. Taigi tu nebeturi su jais problemų, ar gerai padariau?

284

Sutrikęs klausausi tolimo juoko, kažką veblenu atsisveikindamas ir jaučiuosi kaip apdujęs, tad vos pasibaigus pokalbiui, neramiai sužiūra Ligita:

- Cia Saulius?.. Kovaldas?

- Jis... Negaliu patikėti! Jis už mane sumokėjo Či

činskui!

Ligita išpučia akis, jai irgi sunku patikėti, tačiau bemat mintyse padariusi nesudėtingus aritmetinius veiksmus, patenkinta nušvinta:

- Kaip gerai! Mums atliks pinigų! O ką, jeigu pirktu-me sodybą prie jūros? Kaip manai?

Prisidegu naują cigaretę ir tyliai nuslenku prie lango.

- Arvydai, o jei prie jūros?..

- Baikime tas kalbas!

Kitoje gatvės pusėje dunksantis pastatas dabar atrodo paslaptingas, ir tarsi išgirstu neskubrius savo žingsnius ilgu jo koridoriumi.

* # #

Su Antanu susitikome aludėje, netoli mano namų. Jo nė kiek nenustebino Sauliaus skambutis.

Skambino? Paskambinės ir atsibos. Jam kasdien Saulius sukęs, bet kartą pakalbėjus, pasiklausius jo plūdimosi, jis nebeinąs prie telefono, pasikeitė ir mobiliojo numerį.

- Tik pamanyk, Saulius kažką nujaučia! Na ir kas?

Kas nuo to keičiasi? - aludė dūzgė nuo gėrikų balsų lyg avilys, todėl Antanas kalbėjo garsiai, nebijodamas, kad kas nors gali nugirsti. - Eina tas Saulius!.. Jis nebegrįš, o jei ir grįš kada nors, ką jis padarys? Nieko!

- Man pasirodė, kad kažkas prasidėjo.

285

- Prasidėjo? Kas - prasidėjo? Juk tau pinigai, sakiau, bus kitą savaitę.

- Man tu neaiškus. Jei ką darai, tai kam čia slėpti?

Juk vis tiek anksčiau ar vėliau išlįs visi galai.

Antanas pakėlė bokalą ir tarsi pasislėpė už jo. Maukė

alų dideliais gurkšniais, paskui pasigedo padavėjo, nuėjo jo ieškoti, o parsikvietęs užsisakė dar bokalą ir ilgokai svarstė, kokia užkanda prie alaus tiktų. Man susidarė įspūdis, kad Antanas nenori suprasti, jog Saulius man dėl jo skambino. Juk teiravosi, ką aš žinau apie jo bajerius. Ne, to jis nenorėjo girdėti. Ir vydamas tokias mintis šalin, kaip užsuktas štai kartoja: mums nėra ko jo bijoti, nėra! O pats muistosi, lyg visam kūnui panižus, akinių stiklais spigina per visų galvas į aludės duris, tartum kas turėtų pro jas įgriūti jo ieškodamas.

- Jis tave turėjo omenyje, supranti?

- Maža kokių gandų jis prisiklausė! - atsikirto Antanas nudelbdamas žvilgsnį. - Jo žmona vaikšto po Kauną ir gaudo visas paskalas, o tu tiki tais makaronais.

- Taip, bet apie mane kažkodėl nė žodžio.

- Tai ir džiaukis! Vadinasi, švariai dirbame, ir pirkėjas nelaido liežuvio.

Nutyliu svarbiausia - kad Čičinskui sumokėta. Buvau jį netyčia sutikęs degalinėje. Tiksliau, jis važiavo pro šalį, atpažino mano automobilį ir užsuko į degalinę. Pasišaukė

prie džipo ir lyg koks valdovas, savo pavaldiniui dovano-jantis gyvybę, pareiškė: „Gyvenk, Žilas, dėkok savo Komjaunuoliui, gerai čia tu jį nugręžei". Nesunku įsivaizduoti, kad šita naujiena apvers aukštyn kojom visą pokalbio esmę, tik laukiu patogesnio momento.

- Ak, štai kas!- - susizgrimba Antanas, kiek nugėręs iš ką tik jam atnešto bokalo. - Dėl vietos. Pirkėjas sako, 286

kad jam patogiausia Vilniuje, nes ten kompanijos būstinė.

Todėl teks kitą savaitę palėkti iki Vilniaus.

- Aš nevažiuosiu. Ir niekam nieko nesiruošiu parduoti.

Antanas kurčiai spokso įmanė, paskui kvailai šypteli:

- Kaip suprasti?

- Paprastai. Juk aiškiai pasakiau - aš niekam nieko nesiruošiu parduoti. Ir tiesiogine, ir perkeltine prasme. Aš

kliedėjau. Ta ligoninė paveikė.

- Persigalvojai? - dar kvailiau šypsosi Antanas. -

Išsigandai? Išsigandai vieno Kovaldo skambučio! Geras!..

Turbūt juokauji, Arvydai?

- Juk pasakiau, ko čia maivaisi.

Bet Antanas kraipo galvą, netiki, paskui užsiverčia bokalą, užsiplėšia dūmą, cigaretė nervingai virpa tarp pirštų, ir visai kitokiu, kiek drebančiu balsu, kaip būna tiems, kurie ryžtasi atskleisti paslaptį, sako:

- Tu teisus - anksčiau ar vėliau viskas išplauks į paviršių. Matau, kad išsigandai Sauliaus. Moka jis užrikti, tą sugeba... Manai, kad jis parvažiuos ir tada tau nebus kaip jam į akis pažiūrėti? Arvydai, patikėk, jis kojos į Kauną nebekels. Būtų kvailys paskutinis...

- Kodėl?

- O todėl, kad jį čia tik kulka pasitiks, ir jis tai gerai žino.

- Iš kur ištraukei?

- Iš kur, iš kur!.. Saulius nieko nebeturi, tai yra -

„Lifosos" akcijų irgi. Smigo iki keturių milijonų - tiek dabar jos vertos.

- Kaip tai nebeturi? - apstulbau. - Juk Domas...

- Domas viską ir sumąstė, aš tik nuvažiavau į Druskininkus, paėmiau Sauliaus sutarties originalą. O Domą dengia Raklevičius. Domas dabar milijonierius, jis ką nori 287

mes prieš Saulių, kad jį nušluotų nuo žemės paviršiaus.

Kas tau norės grąžinti tokią sumą, jei paprasčiau užkasti tą, kuris šokinėja. Todėl būk ramus, Saulius ne asilas, į

tokį pragarą nebegrįš. Ko pasimetei?

Taip, buvau suglumęs. Nė neįsivaizdavau, kas dedasi man už nugaros. Kad Antanas - Raklevičiaus žmogus.

Domas - irgi. Visi perbėgo į Sauliaus priešų pusę. Tik aš

nubraukiau visas dvejones - negaliu murdyti į mėšlą žmogaus, kuris mane iš jo ištraukė.

- Dabar man aišku, - tariau. - Aišku, kodėl tame straipsnyje privarei nesąmonių, kad Saulius konservavo dolerius, slėpė juos miške.

Antanas sumirkčiojo, lyg būtų sutrikusi atmintis, bet tuoj numojo ranka:

- A, tu apie tai... Žurnalistas kaip norėjo, taip parašė.

Juk ne tai svarbiausia, Arvydai. Mes čia, Kaune, mums čia gyventi, o kaip gyvensime - tik nuo mūsų pačių priklauso. Kitą savaitę gali gauti penkiasdešimt štukų baksų, gali būti labai pelninga savaitė, pagalvok.

- Trečią kartą tau sakau - tos patalpos neparduodamos. Nebent nuo Sauliaus kas prisistatytų.

Antano veidas tarsi tįstelėjo. Jis suvokė, kad kalbu kuo rimčiausiai, ir nebegalėjo nuslėpti nusivylimo. Galbūt gręžiau jį akimis, nežinau, bet jis susikūprino nuo to žvilgsnio ir atsistodamas pasakė:

- Na gerai, jei persigalvosi, savo naujojo mobiliako numerį užrašiau - skambink. Turiu reikalų, bėgu.

Pagriebė nuo stalo savo rankinę ir nuskubėjo išėii-mo link.

Žvelgiau jam įkandin, žiūrėjau ir neatsistebėjau: aš

kaip aš, velnio neštas ir pamestas, bet Antanas? Nejaugi 288

tokie žmonės kaip jis saugojo mūsų valstybės svarbiausius asmenis? Geriau patylėsiu.

Apmokėjau sąskaitą ir iš aludės pėsčiomis patraukiau namo.

Prie prekybos centro zujo žmonės, gatve lėkė mašinų

kavalkados, bet visas šitas judėjimas manęs nebejaudino.

Nebevertė gręžiotis per petį, lyg nuolat už nugaros lauktų

pasala. Galiu bastytis kur širdis geidžia. Valkiotis iki vidurnakčio, gatvėje sulaukti ryto. Aš - laisvas kaip paukštis. Regis, visą gyvenimą bėgte bėgęs, išmokau vaikščioti.

Taigi, toks tas jausmas. Ir jei kada vėl priartėčiau prie pagundos apiplėšus draugą pasidaryti per vieną naktį turtingam, nedvejodamas rinkčiausi šitą būseną, kai gali drąsiai visiems į akis žiūrėti.

Pasigrožėdamas ramiu vakaru, kuris dvelkė niekada anksčiau nepatirtu saugumu, parsiradau į namus. Nieko nelaukęs išklojau Ligitai apie savo apisprendimą - joks sandėris neįvyks, galime peržegnoti tą krūvą pinigų, apie kurią svajodami dienų dienas kliedėjome kurdami ateities planus. Tiesiai pasakiau - aš negaliu, nieko sau negaliu padaryti.

Kurį laiką Ligita priblokšta tylėjo.

- Bet tu pats sakei, kad Kovaldas nebegrįš.

- Ne tai svarbu, Ligita.

Ji stovėjo sustingusi, negalėjo žvilgsniu atitrūkti nuo mano įtempto veido. Aš laukiau žodžio, kuris nuaidėtų

kaip šūvis, bet netikėtai jos lūpos išsilenkė nuo liūdnokos šypsenos, ir išgirdau:

- Nieko baisaus. Svarbiausia, kad mes turime vienas kitą, juk taip?

Jos akys... Mano moters akys. Pagaliau ji mane perprato.

289

Visada kirbėjo abejonė, ar galėsiu Ligitai atleisti, kad buvo man neištikima, gal teks daug kartų apsimesti atlaidžiu, tačiau tąkart, tarytum stiprinamas jos akių

šviesos, pajutau, kad jos nuodėminga praeitis nebeturi man jokios reikšmės. Kad pasikartojo pirmojo susitikimo stebuklas.

* * *

Prabėgo savaitė. Nė karto nebegrįžome prie pokalbio apie sandėrį. Užbraukta. Tai pasiliko praeityje. Ligitai ir vėl pasisekė su darbu. Vienos notarinės kontoros sekretorė ruošėsi išeiti į dekretines atostogas, ir Ligitai buvo pa

žadėta jos vieta. Spėjau ir aš vienur kitur apsilankyti, bet vis netenkino atlyginimas. Gal būčiau stačia galva stvėrę-

sis pirmo pasitaikiusio darbo, bet Ligita irgi pritarė mano nusistatymui, kad geriau palaukti, ilgiau paieškoti, o pusvelčiui nugaros nelankstyti.

v

Tą dieną po pietų suskambo mobilusis. Čirškė ilgai ir įkyriai, bet aš nė nesiruošiau tiesti rankos iki staliuko, ant kurio buvo padėtas telefonas. Mygtelėjau nuotolinio vaizdo pultelį, sustiprindamas televizoriaus garsą.

Ligitos veidu nusirito nerimo banga:

- Juk skambina, ar negirdi?

- Turbūt Antanas. Neturiu apie ką su juo kalbėti.

- Tai nors pasakyk, kad nebeskambintų.

Ligita atrodė nepatenkinta ir pasiruošusi įsižeisti, kad kažkokia praeities šmėkla drumsčia mūsų ramybę. Todėl ištiesiau ranką ir pasiekiau mobilųjį.

- Klausau...

- Sveikas, Arvydai. Nieko svarbaus neveiki?

- N i e k o . . .

290

- Tada ateik į „Deltuvą", yra reikalas. Supratai? Iki.

Ligita tarsi įsikirto akimis į mano nustebusį veidą.

- Kas? Antanas?

- Saulius. Liepė ateiti į „Deltuvą". Kaip supratau, ten kažkas manęs laukia.

- Tai neik! Ko tau ten eiti? Matyt, sužinojo, ką planavai su Antanu, ir pasiuntė kokius žmones, kad tave pamokytų. Neik.

Bet aš nuslenku į prieškambarį, įsispiriu į pusbačius, užsimetu švarką ir nuo spintos viršaus sugraibau dėklą su ginklu.

Ligita tylomis stebi mane. Žiūri, lyg daryčiau kokią kvailystę.

- Nesipykime, - sakau jai, - paduok geriau mobiliaką.

Ji atneša telefoną ir, nelauktai prigludusi prie manęs, tvirtai tvirtai apkabinusi, sukužda:

- Oi, kažkokia bloga nuojauta, nežinau... Juk jei nelinkėtų blogo - kiek čia iki mūsų?.. Per gatvę pereini - ir labas vakaras.

Sumurmu, kad baigtų taukšti nesąmones, ir išskubu iš buto.

Kieme padrikai čirškauja žvirbliai, kažkur už miesto besileidžiančios saulės spinduliai, įstrigę vešlioje medžių

lapijoje, skleidžia žalsvą, sakytum, povandeninę šviesą.

„Deltuvos" durys užrakintos. Nutvėręs rankeną patus-kinu, kad net durų stiklai sužvanga. Nerimauju. Man ramybės neduoda visai kita nei Ligitos nuojauta. Beveik esu tikras, kad Saulius skambino ne iš...

Žingsniai, kažkas greitai lipa laiptais žemyn, raktas spynoje, tereikia pasukti, ir štai į duris tarsi atsitrenkia masyvi kresna figūra. Vienas judesys, ir jos atsilapoja.

291

- „Kur buvai tu, komjaunuoli, kai fašistai šalį puolė?"

Šiuos žodžius, užuot pasisveikinęs, ištaria... Saulius.

Taip, prieš mane stovi Saulius Kovaldas, o ne jo šmėkla.

Žiūriu į jį apstulbęs ir žaibiškai sumoju: juk nesu girtas, juk ir gatvėje supo maloni prieblanda, o ne niūri bežvaigždė tamsa, kurioje vaizduotė įgyja nepaaiškinamą galią.

- Ko spoksai? Užeik, nestovėk, turiu daug darbo.

Saulius užrakina duris ir mums kylant laiptais uždeda ranką man ant peties.

- Tu grįžai, taip ir maniau, kad grįši, - kalbu vis dar neatsigaudamas nuo to įspūdžio, kai staiga prieš mane išdygo Saulius. Petimi jaučiu jo ranką, ir tas jausmas ypatingesnis už bet kokias ilgas pasisveikinimo kalbas.

- Kada grįžai?

- Šiandien, ir iš oro uosto, kaip matai, iš karto į darbą. Daug čia markizų atsirado, kurie nelaukė manęs. Tarp jų ir Antanas. Bet, žinai, nepykstu ant jo, nes toks gamtos dėsnis, kad pagunda kuo daugiau apžioti net normalius iš

pažiūros vyrus paverčia dvasios pederastais... O kaip tavo sveikata? Buvau sunerimęs, kai išgirdau, jog tave prie laiptinės suvarė.

Mes žengiame koridoriumi, kurį tikrai daugiau nei šimtąsyk esu išmatavęs savo žingsniais. Keistas jausmas.

Lyg būčiau savotiškai praturtėjęs. Pagaliau užgyvenau jaudulį keliančius prisiminimus.

- Kaip čia pasakius, - tarsteliu, sutartinai aidint žingsniams. - Maniau, galus atiduosiu, bet nieko, išsikapsčiau.

- Antanas lankė?

- Lankė.

- Niekšas, - Saulius įžengia į kabinetą. - Sėsk kur nori, visur nuvaliau dulkes... Antanas niekšas ne todėl, kad Domui nunešė sutarties originalą ir realiai netekau ke-292

leto milijonų dolerių. Ne, dėl to nepykstu. Įsivaizduoju, kaip jis išsigando, kai tave banditai paguldė į ligoninę. O

čia dar Domas atsistojo po išdavystės vėliava. Pamanė, viskas, kaulus sulaužys. Bet kas vertė Antaną parduoti Raklevičiui šautuvą, kurį tėvas man dovanojo? Pavogti dovaną! Man trūksta žodžių! O tu - šaunuolis, atsilaikei.

Keistas šaltis nučiuožia mano nugara. Juk buvau per žingsnį nuo tos pagundos, kuri nesuskaičiuojamus kilometrus būtų mane nubloškus! nuo Sauliaus, o dabar taip ramu širdy.

- Sauliau, noriu tau padėkoti, kad Čičinskui sumokėjai nalogą.

- Smulkmena!

- B e t . . .

v

- Sakau, smulkmena! Eina šikt tas Čičinskas!.. Atsiprašau, man reikia paskambinti, - Saulius nukelia telefono ragelį ir kita ranka ima spaudyti aparato mygtukus. -

Skambinu ir skambinu saviškiams. Noriu, kad jie visi susirinktų čia, „Deltuvoje". Gaila, Antano nebebus. Kad tu žinotum, kiek sykių jis man prisiekinėjo, koks aš svarbus jam žmogus, ir maniau, durnius, kad tikrai taip ir yra. Bet nepaisant visų išdavysčių, aš jam net dėkingas esu, kad mano gyvenimą padarė tokį įdomų. Kova, vien tik kova, jokios kūrybos. Sūnus tegul kuria ateitį, o aš dėl jos pakovosiu, ar ne, Arvydai?

- Aš padėsiu.

- Malonu girdėti... Alio, Evaldai?.. Sveikas, čia aš, Saulius. Taip, tas pats Kauno hercogystės markizas. Kodėl klausi, ar gyvas? Su mirusiu maloniau būtų kalbėtis?..

Aaa, pasisveikinimas toks, supratau. Taip, Lietuvoje, ne

įdomu toje Amerikoje.

293

* * *

Saulius nesitraukė nuo telefono. Skambino žmonėms, kuriems kadaise buvo svarbus ir reikalingas. Pasisveikindavo, kelias sekundes pasimėgaudavo nuostaba ir rimtesniu balsu paprašydavo dešimtą vakaro prisistatyti į „Deltuvą". Buvo lakoniškas: yra reikalas. Skambino draugams ir tiems, kurie kadaise dirbo jo įkurtoje „Tauro" apsaugos bendrovėje.

- Gana, nusibodo malti liežuviu, - jis padėjo ragelį

ant svirtelės ir telefono aparatą pastūmė į stalo pakraštį. -

Kokiai dvidešimčiai paskambinau. Ir ką gi: mykia, veblena, nustemba, kad esu Lietuvoje, ir atsargiai teiraujasi, ką aš čia veikiu. Jei iš visų žmonių koks dešimt atvažiuotų, gerai būtų. Juk dviese neatsilaikysime, kaip manai, Arvydai?

- Atsilaikysime. Nėra ko jaudintis.

Saulius užkrečiamai nusijuokė ir vėl siektelėjo ragelio.

- Neklydau, kad taip pasakysi. Tiek to, skambinu Raklevičiui, tegul atvažiuoja su savo brigada.

Saulius surinko numerį, ir, rodos, per visą kabinetą nuplaukė ilgas kviečiantis telefono signalas.

- Alio, ponas Raklevičius? Čia Saulius... Kaip sekasi? Puikiai. O kaip sekasi lengvų pinigų laureatams? Tau neatrodo, kad mums būtina susitikti?.. Klausyk, tu, aktyvusis rinkos elemente, jei esi vyras, atvažiuok pasikalbėti.

Vienas esu, atvaryk su visu tabalu, o dešimtą jau būsiu ir aš su saviškiais... Ką sakai? Kokia policija? Šimtas metų

tujai nereikalingas, man tavęs reikia... Nebijok, nešaudysiu, bus dar laiko, aš pasikalbėti noriu...

294

Pokalbis nutrūko. Raklevičius kitame laido gale padėjo ragelį.

Saulius pakraipė galvą:

- Įsivaizduok, bijo! Girdi, atvažiuos, o aš juos visus paklosiu. Kiek dar iki dešimtos? Pora valandų? Tada gal arbatos išsiverdame? Va, atsinešiau iš namų dėžutę, ir v

arbatinis stovi. Švento Antano tokios smulkmenos nebe-gundo.

Iš čiaupo tvokstelėjo užsistovėjęs, nuo rūdžių tamsus vanduo. Kelios sekundės, ir ėmė purkšti švari kaip krištolas srovė.

- O ar mes turime cukraus? - davėsi po stalčius Saulius. - Ragas, neturime. Tiek to, kitą kartą pasisaldinsime, ar ne, Arvydai?

Kol kaito arbatinis, paskambinau Ligitai. Sužinojusi, kad aš „Deltuvoje", ir su Sauliumi, kurį laiką priblokšta tylėjo, o paskui neslėpdama džiaugsmo prasitarė, kad man darbo paieškos turbūt baigtos, dabar jau viskas atsistos į

savo vėžes. Ir tarsi norėdamas tuo galutinai įsitikinti ir savo ruožtu pasidžiaugti, paklausiau Saulių:

- O kaip su Amerika? Nebegalvoji ten grįžti?

- Gana man tų amerikų! Ne man toji Amerika, ne man tas patogus gyvenimas.

Įsitempęs stebėjau neskubrius jo judesius. Tarsi laukiau, kol jis praras savitvardą, tėkš arbatos puoduką į sieną, pratrūks neapykanta, iškeiks Antaną, į šuns dienas išdės Domą, bet nieko panašaus neatsitiko. Išliko ramut ramutėlis, tačiau toje tvirtoje povyzoje buvo kažkas pasikeitę. Tos sunkiausios, praeityje pasilikusios valandos, kurias praleido skaičiuodamas jį ištikusios vagystės mastus, buvo pridėjusios jo išvaizdai šiurkštumo. Tik pamanyk, vienas kažkoks popiergalis vertas kelių milijonų!.. Turbūt išpro-295

tėčiau, gal pagautas nusivylimo pasikarčiau ar kaip pami

šėlis save negyvai užgraužčiau, o Saulius žiūri į mane su užuojauta ir klausia:

- Sveikata kaip?.. Normaliai, lūžiai sugijo?

- Normaliai. Tiesa, bėgti sunkoka.

Saulius akyliau mane nužvelgė, įstengė net nusi

šypsoti:

- Bėgti nereikės. Mes juk niekuomet nebėgome.

Užvirė arbatinis. Puodeliuose užplikytos arbatžolės paskleidė jaukų aromatą, tarytum purkštelėjo į kabineto tuštumą senų gerų laikų dvelksmą. Neprailgs ir iki to laiko, kai pastatas atgis nuo durų varstymo, žingsnių, telefonų plerpimo, balsų, nuo viso to šurmulio, kuris lydi darbo dieną.

- Ką galvoji daryti, Sauliau?

Jis laukė šito klausimo, turbūt ne kartą apie tai mąstė, todėl tvirtai tarė:

- Paduosiu į teismą. Raklevičių, Domą, Antaną - visus... Nesiruošiu, brolau, žaisti pagal jų taisykles ir elgtis kaip banditas. Turiu originalios sutarties kopiją, yra liudininkai.

- Į teismą? Tu čia rimtai ar juokauji?

Saulius nepatenkintas sušnairavo:

- Visai rimtai. Pažiūrėsiu, kaip veikia teisinė sistema.

Sukalbėjo kaip koks valstybininkas. Tiesą sakant, sukėlė man graudų vypsnį.

- Tu juokauji! Pamiršai, kaip policija pakišo tau tą vaikišką kardą - atseit šaltąjį ginklą? O prokuratūroje dingusios „Sekundės" indėlininkų sutartys tau nieko nesako?

Pagaliau - Domas, pamiršai?.. Paims ir nuneš kyšį kam reikia, tavo byla net iki teismo nenueis. Kokios teisinės 296

sistemos! Milijonieriams jos negalioja. Visi prieš tave, supranti? Nuo paprasto televizijos žiūrovo, kuriam tavo bėdos piktą džiaugsmelį sukels, iki prokuroro, kuris nepraleis progos babkiųpasidaryti...

- Tu irgi prieš mane?

- Ne.

- Tai ko čia burzgi? Ir ką tu siūlai? Pasakyk!..

- Pulti reikia ir ištaškyti visus domus ir raklevičius kibieni fieni!

- Durnius! Geriau jau tada į sieną pulti. Jie visi to ir telaukia. Menkiausias grasinimas - ir įkiš mane už grotų.

Todėl viską darysiu pagal įstatymą. Tikiu, kad Lietuvoje dar liko sąžiningų teisininkų, juk yra kažkur ta teisybė, supranti? Yra!

Nepavojinga beprotybė. Stai kuo pavirto jo nusivylimas. Paduos į teismą. Hm, o aš maniau, kad šis vakaras virs kalbomis apie kraują, kurį neišvengiamai teks pralieti siekiant atstatyti teisybę.

Suskambo mano mobilusis.

- Turbūt Ligita nerimsta, - tarstelėjau ir atsiliepiau: -

Taip, aš klausau...

- Alio, Žilas? Čia Marfuka. Klausyk manęs atidžiai.

Pasisaugok! Ir tam savo Komjaunuoliui pasakyk... Jūsų

reikalą labai rimtai judina, supranti? Girdėjau kai ką...

- Kas judina?

- Būkite atsargūs - tiek tegaliu pasakyti.

- Ačiū, Marfuka.

Keistas skambutis. Pavojų skelbiantis. Bet Saulius pamėgina nusišypsoti. Tai jam sunkiai pavyksta. Suvokiu: ta šypsena skirta man, kad aš nebijočiau. Šypsena, parodanti mus jungiantį žmogiškumą. Nuvejanti bet kokią paniką.

297

Saulius nukreipia žvilgsnį į laikrodį ant riešo.

- Nieko, tuoj atvažiuos mano žmonės. Bus įdomu pasižiūrėti, kas liko draugais, o kas dėjo į krūmus.

Prieš dešimtą nulipau prie lauko durų, pasiruošęs jas atrakinti ir įleisti vidun pirmuosius svečius, tačiau veltui prastypsojau keliolika minučių - nepasirodė niekas. Paskui dar porą kartų skubėjau prie lango, luktelėdavau minutę kitą, bet gatve nepravažiavo jokia mašina.

Netoli buvo vidurnaktis, kai Saulius niūriai pratarė, jog nebeverta laukti, niekas neatvažiuos. Ir gerai, žinos, kas yra kas.

- Na štai, likome dviese, - nelinksmai šyptelėjo. -

Sena tiesa pasitvirtino - jei gyveni nieko nebijodamas, nuveji nuo savęs bailius. Lieki su žmonėmis, šalia kurių ir pats drąsiniesi. Kiek, brolau, nugali baimę, toks iš tavęs ir vyras. Tai ką?.. Skirstomės iki rytojaus? Išsikviesiu taksi.

- Aš einu į gatvę, - pasukau prie durų, - pažiūrėsiu, ar viskas ten ramu.

- Tuoj bus taksi.

- Bet Marfuka skambino... Aš žinau, ką darau.

Lauke mane pasitiko gili naktis. Lyg paskendusio laivo iliuminatoriai blausiai švietė vienas kitas daugiabučio langas. Ligita nemiega, laukia, kol pareisiu.

Tamsoje nykstantis šaligatvis. Tykiai šlamantis vieni

šas klevas. įsmeigiau akis į juodą tolumą, ir širdis suplakė

kaip patrakusi. Ten, kitoje gatvės pusėje, palei sodo tvorą kažkas sujudėjo. Kažkas juodesnio už pačią tamsą. Lyg blikstelėjo kas, bet taip silpnai, kad galėjo ir pasivaiden-ti... Ne! Žinau, ką reiškia toks silpnas žibtelėjimas. Tai optinio taikiklio stikliukas!..

298

Sekundė, ir aš atskyriau pasaloje tūnančio žmogaus kontūrus. Tas suvokimas buvo toks kraupus, kad supliuš-

kau tarytum odinio kamuolio pūslė. Kitą akimirką kažkur dingo miesto gaudesys ir lyg ugnis ausyse suūžė mirtina tyla. Užsidegė virš gatvės pakibęs žibintas, ir tame netikėtame šviesos lūžyje akies krašteliu sugavau... Aizerį, kuris kažką karštai įrodinėjo iš savo „BMW" išlipusiam Žydui, o Paltusas, susigrūdęs rankas į kišenes, stovėjo abejingas, kaip visada vaizduodamas kietą veikėją. Jiems už

nugarų sušmėžavo kažkoks vaikas su portretu rankose.

Žmonės iš kitos gatvės, skiriančios gyvuosius nuo mirusiųjų - šis vaizdas blykstelėjo kaip žaibas, išblaškė

trumpalaikį svaigulį, - sugaišta tebuvo sekundė. Aplenkti, kad tik suspėčiau! Kilstelėjau ginklą, ir atsakydamas į tokį judesį, ryškiau suspindo optinio stikliukas. Maža saulė, kuri išnyko po šūvio trenksmo.

PABAIGA

299

Edvinas Kalėda

KAUNAS. SAULIUS, II

Redaktorė Nijolė Kvaraciejūtė

Viršelio dailininkas Jokūbas Jacovskis 2004 02 23. 9,5 sp. I. Užsakymas 305 . Išleido „Rosma", A. Strazdelio g. 1, LT-02102 Vilnius. Spausdino AB spaustuvė, Aušra", Vytauto g. 23, LT-3000 Kaunas

/II A* U

E d v i n a s K a l ė d a (g. 1965) - vienas skaitomiausių

jo kartos lietuvių rašytojų. Populiarumą jam pelnė romanų

trilogija „Nemylimi", „Svetimi", „Pasmerkti" bei dilogija

„Auksaviriai".

Romano „Kaunas. Saulius" tęsinyje autorius primins skaitytojui tuos laikus, kai skandalingai žlugdavo bankai, o dažną privatizacijos procesą lydėdavo valdžios palaiminti nešvarūs sandėriai. Tokių įvykių fone pagrindiniam v

romano veikėjui Arvydui Grigui, pravarde Žilas, iškyla apsisprendimo būtinybė: paklusti Žaliakalnio gaujos įstatymams ar laikytis savo principų. Pažintis su verslininku Sauliumi Kovaldu apverčia Žilo gyvenimą aukštyn kojom.

Jam tenka perkainoti žmogiškąsias vertybes ir susigrumti pačiam su savimi. Už savo ateitį, už savo moters meilę.

Ar pavyks Zilui pasiekti kitą, įsivaizduojamą upės krantą, kuriame nepersekios mirties nuojauta ir pagunda per vieną naktį tapti turtingam?

Priėjau prie lango. Juodi šviestuvai liejo gelsvą negyvą šviesą. Pilkšva žvilgi gatvė buvo sustingusi nuo ją gaubiančios nakties tuštumos. Ir ūmai dingtelėjo, kad reikėtų bėgti iš čia. Pasiimti Ligitą ir trauktis kuo toliau nuo tos grėsmingos tylos. Kur nors prie upės. Kuo toliau nuo žmonių, kur dangaus neteršia miesto šviesos ir žvaigždės žiba kaip žibėjusios prieš tūkstančius metų. Kur tamsa pasitinka tamsą, susiglaudžia it milžiniškos akies vokai, telieka žvaigždės danguje ir žvaigždės upėje... Ir kitą akimirką pajutau, kad esu stebimas. Nuojauta, toji trečioji gyvuliška akis, išsprogo kažkur po pakaušio kaulu, sėdama nemalonų šiurpulį."