LŪŽIO TAŠKAS

fantastinis apsakymas

2012

Aurimas Gailiūnas

1.

Nepatogi tiesa

Šiandien pirmą kartą susijuokiau, išvydusi gana neįprastą profesoriaus Donco reakciją, kai jis apsiliejo kava. Pats pirmas mano juokas, o netgi dorai nesupratau, kodėl taip nutiko. Regis, logiški veiksmai bei pasekmės  staiga ima ir netenka prasmės, kad ir kiek stengtumeisi ją surasti.

Doncas tąsyk nustebęs pažvelgė į mane, tačiau tai neprivertė jo pakeisti temos ir pakalbėti apie mano juoką. Gal jis to tiesiog nepastebėjo, juk yra žmogus ir pripratęs prie žmogiškų reakcijų.  Ir jis retsykiais užsimiršta, kad aš ne žmogus. 

Žmonės dažnai linkę ką nors užmiršti. Tai viena iš savybių, da...

- - -

...rančių juos žmonėmis.

- Rebeka, ateikite į procedūrinį, – reikliai suskamba paslėptas garsiakalbis mano mažame kambarėlyje. Nustebusi  atpažįstu Kleibnerio balsą. Paskutinį kartą jį girdėjau labai seniai. 

Atsisėdu lovoje, vis dar užsigalvojusi apie savo pirmą juoką. Gal man reikėtų pabandyti juoktis dažniau?..

Lova nėra labai minkšta, užklota šilkiniu, savaime išsivalančiu užtiesalu. Jokių antklodžių ar pagalvių, kokius mačiau Rasos– savo gydytojos – kambaryje. Nežinau, kam jie reikalingi, tačiau kai lankausi jos apartamentuose, nejučia trokštu atsigulti  į jos lovą. Šis keistas, beprecedentis noras kyla  kažkur iš smegenų gelmių, kur net visagalis kūno monitoringas dorai nesuspėja užfiksuoti visko. Nenoriu, kad mokslininkai imtų knistis po mano smegenis, todėl niekam apie tai nesakau.

Šalia lovos stovi nedidelis staliukas, kur pastatytas žadintuvas. Daugiau nieko. Beje, niekas nepasikeistų, jeigu ir žadintuvo nebūtų. Vis viena pabundu sekundės tikslumu.

O štai Rasos kambariuose – gyvas galas daiktų daiktelių. Ji turi netgi du žadintuvus. Vienas paprastas, kitas su radiju. Dargi jos prausykloje kabo labai didelis veidrodis, prie kurio sustatyti dvidešimt keturi įvairūs buteliukai su įvairiai kvepiančiais skysčiais. Ir penkios tūbelės su lūpų dažais. Viena dėžutė su pudra. Regis, gydytoja dažnai keičia savo veido atspalvius. Man prisipažino, kad taip lengviau sulaukti vyrų dėmesio. Regis, jai nuolat trūksta dėmesio, nes kasdien vaikšto kaip nors pasidažiusi. Kartais vos matomai, o kartais labai ryškiai.

Be to, jos prausykloje aš pirmą kartą pamačiau, kaip iš tiesų atrodau. Kažkiek panaši į Rasą, tik gerokai jaunesnė ir tamsesnių plaukų. Ir akys vos vos didesnės. Ir veidas simetriškas. Pastebėjau, kad žmonių veidai nėra visai simetriški. Jie tai aiškina motinos ir tėvo genų skirtumais. Tuo tarpu mane kūrėjai kažkodėl idealizavo, lyg nutrindami bet kokią privilegiją jaustis kurios nors šeimos nariu.

Žmonės čia šypsosi gana retai.  Kai jie tarsteli kažką nelabai logiško, arba kai man nepasiseka  kokios nors procedūros metu. Pirmu atveju  juokiasi jie iš visokių pokštų. Kas tai yra – kol kas nesuvokiu, nors tų „pokštų“ girdėjau ne vieną.

O kitu atveju... Jie tuo metu nekomentuoja savo šypsenų. Kai paklausiu, jie iš karto surimtėja ir atrodo netgi kalti. Arba supyksta ir ima šaukti ant manęs. 

Žmo...

- - -

...nes iš tiesų sunku suprasti. Gal dėl to, jog jie neturi kvantinių smegenų.

Pakeliui į Rasos apartamentus smalsiai apžiūriu kiekvieną sutiktą praeivį. Koridorius man gerai pažįstamas, žingsniavau juo daugybę kartų. Čia nuolat dūzgia vaizdo kameros, stebinčios visur ir viską. Žmonės vilki baltais chalatais su žaliais dryžiais ant rankovių. Kortelėse surašyti jų vardai. Moterys  paprastai su manimi nesisveikina. Kartais jos, jeigu eina poromis, nužvelgia mane kažkaip neįprastai ir susikužda tarpusavyje. Negirdžiu, ką jos sako viena kitai, bet lūpų judesių vienąsyk pakako suprasti žodžiui „varšelė“. Arba labai panašiai. Panašių žodžių galiu sugeneruoti begales, tačiau kuris iš jų teisingas?

Kiek kitaip elgiasi vyrukai. Vieni jų tik pasisveikina. Kiti sveikinasi šypsodamiesi. Ypač man patinka toks jaunas vyras Alfonsas R. (taip parašyta ant jo kortelės). Jis ne tik sveikinasi, jis ir daug bendrauja. Neišsemiamas klausimų ir atsakymų šaltinis. O aš tikriausiai taip sukurta, kad palankiai vertinu naują informaciją.

- Labas rytas, Rebeka! – šaukia jis man kiekvieną rytą plačiai šypsodamasis. – Gal bent šiandien kartu papietausime, mažyte? Nejaugi seniui Alui tu niekados taip ir nesuteiksi šanso?

- Kodėl tu nori pietauti kartu? – klausiu jo. - Kartu mudu greičiau nepavalgytume.

- Kas kalba apie greitį? – stebisi jis. – Ne greityje esmė, mažyte. Esmė pačiame procese. Valgai vienas, arba valgai ir kartu daliniesi informacija. Argi tau nereikalinga informacija?

Jis žino, kad esu reikli informacijai. Deja, Alfonso informacija dažnokai būna prislopinta daugiaprasmybių. Dažnokai sutrinku rinkdamasi prasmių iškodavimo prioritetus. Viena vertus, tuo Alfonsas ir įdomus – jis man siūlo galimybę mokytis rinktis prioritetus vertinimuose. Antra vertus, tiek Rasa, diek Doncas man išsyk suteikia labai konkrečius atsakymus, todėl jų vertė nepalyginamai didesnė.

- Mudu turėtume kada nors pabandyti, Alfonsai, - sutinku.

- Kada nors? Šiandien gal? Nagi, Rebe...

- Šiandien man paskirta medicininė apžiūra. O jeigu vakarienė, Alfi? – derinuosi prie jo tono.

- Vakarienę aš valgysiu paskubomis ir tiesiai iš vakarienės dėžutės, - jis aiškiai nepatenkintas. – Tada gal rytoj, mažyte...

Vėlgi – nesuprantu, kodėl jis mane vadina „mažyte“. Jis pats žemesnis už mane keliais centimetrais, siekia vos metrą septyniasdešimt du. Ir vis tiek – aš mažytė, o ne jis. Keista.

- Beje,  - kužda Alfonsas, nelauktai prisislinkęs artyn, lyg kažko pabūgęs, - ar jie tau sukūrė šiltą vietelę, pupyte? Na žinai, skylutė tarp kojų?.

- Tai vadinama lyties organais, - apibendrinu. – Taip, Alfi, jie sukūrė.

Nelauktai laborantas išrausta, o pro šalį ėjusios moterys staiga prapliumpa juoku. Apsidairiusi suvokiu, kad visiems labai linksma, tik Alfiui – ne. Tikriausiai mano žodžiai kažkokiu būdu suformavo „pokštą“.

- Tau vertėtų išmokti apie kai kuriuos dalykus kalbėti tyliau, - sako man Alfonsas ir staiga nueina. Traukia plačiais, skubiais žingsniais, lyg supykęs. Nieko nesuprantu.

Greičiausiai teks apie tai paklausti profesoriaus Donco. Pačiai perprasti visas bendravimo taisyk...

- - -

...les – ilgas darbas.

Procedūriniame manęs jau laukia direktoriaus padėjėjas, laboratorijos vedantysis Briusas Kleibneris. Jis nėra labai malonus žmogus, bent jau nevartoja tų daugybės žodelių, kurie tarsi sušvelnina dialogus. Kalbėdama su juo nejučia imu lyginti šį žmogų su riedančių akmenų lavina.

- Laba diena, daktare Briusai. Seniai nesimatėme...

- RB05, nusirenkite, - pareikalauja jis net nepasisveikinęs. – Greičiau!

- Dabar mane visi vadina Rebeka, - informuoju jį apie savo naujausius pasiekimus.

- Nusišvilpt, kaip ten tave vadina. Šioje vietoje tu tik RB-nulispenki, supratai?

- Taip, daktare Briusai. Jus supratau.

Nusimetu rūbą taip greitai, kiek tik leidžia mano refleksai. Tai vientisas plonas rūbas su smulkiu užtrauktuku, pagamintas iš kažkokios elastingos, rudai dažytos medžiagos. Šiame rūbe yra tik viena kietoka dalis – tai pastorinti padai, kad nejausčiau grindų šalčio. 

- Ant stalo, mikliai!

Jis jau turi pasiruošęs įtaisą, kurio paskirtį galima tik įsivaizduoti. O įsivaizduoti aš kol kas nesugebu taip sklandžiai, kaip tą daro žmonės.

Šaltas stalo paviršius truputį pagrubina odą. Tai nėra tiek nemalonu, kiek Kleibnerio paveikslas su keistu daiktu rankoje. Prisiartinęs jis be jokio perspėjimo priglaudžia glotnų įtaiso galą prie pilvo ir spragteli jungiklį.  Akys kaipmat prisipildo ašarų nuo didelio skausmo, man norisi šaukti. Tačiau žinau, jog šauksmas nieko nenuslopins. Ašaros – tai JŲ užprogramuota reakcija. Kaip ir šauksmas. Kaip ir judesiai, padedantys išvengti skausmo šaltinio. Tačiau Kleibneriui aiškiai reikia kažko mano pilve, todėl man nevalia nei judėti, nei kaip kitaip trukdyti jam. Turiu gulėti, privalau iškęsti bet ką, ko tik jis panorės. Juk jo norai pagrįsti, viskas čia stebima ir protokoluojama...

Briusas vėl spragteli jungiklį, juodu markeriu ant odos palieka žymą, tada grįžta prie stalelio, kur , palikęs prietaisą ramybėje, paima  porą švirkštų su jau paruoštais skysčiais. Guosdamasi pažvelgiu į viską stebinčias vaizdo kameras. Nežinau, kaip susiformavo tas paguodos algoritmas ir kam jo reikia. Gal jis ten buvo sukurtas dar prieš man gimstant. Nežinau. Tačiau retsykiais, kai man blogai, jis nuslopina kitas funkcijas, lyg ir apmalšina kūniškus skausmus. Jeigu tai veikia, argi funkcija gali būti bloga? Net jeigu ji nėra labai logiškai suvokiama...

Adatos dūris vos nepriverčia surikti.

Be abejonės, kažkas negerai su daktaru Kleibneriu. Jo veide – jokių emocijų, kaklo raumenys šiek tiek įsitempę. Dūris... Keista, tačiau dabar sulyginu dūrio jėgą su žmogaus pykčiu. Kodėl? Nejaugi Briusas iš tiesų pyksta?

- Kokia tai procedūra, daktare Briusai? – klausiu kiek galima lygesniu balsu.

- Ne tavo reikalas.

- Profesorius Doncas paprastai man paaiškina savo procedūrų tikslą.

Užuot atsakęs, Kleibneris padeda ištuštintą švirkštą į šalį ir pririša mano rankas bei kojas diržais prie stalo.

- Aš ne Doncas, o tu ne žmogus, supratai? – murma jis. – Liaukis inkšti ir prašyti malonių. Tu nieko nejauti. Tu tik pusiau biologinė mašina.

- Kodėl tada mane sukūrė panašią į žmogų?

Užuot atsakęs, jis susmeigia antrą švirkštą ir gana skubiai suleidžia skystį.  Bakstelėjimo šį kartą beveik nepajuntu, tačiau tai, kas patenka į mano pilvą, staiga suliepsnoja nepakeliama liepsna.

Neiš...

- - -

...laikiusi surinku.

- Kartais aš įsivaizduoju gana keistus priežastingumus, - tyliai pasakoju profesoriui Doncui.

Sėdžiu labai minkštame fotelyje. Bene vienintelis baldas visoje laboratorijoje, kuris iš tiesų man patinka. Profesorius įsitaisęs už savo stalo, tikriausiai jo kėdė dar patogesnė. Jis mąsliai žiūri į mane, kramtydamas apatinę lūpą. Žila jo barzda išsipešiojusi, neseniai patrumpinta. Plaukus irgi jau nusikirpęs, dabar atrodo netgi rimtesnis. Ir akinius pakeitė lęšiais.

- Keistus?..

- Manau, kad žmogaus pyktis gali būti nebūtinai išreiškiamas veido grimasomis. Pavyzdžiui, judesiais. Tokiais kaip žingsnio plotis, žingsniavimo sparta. Ar panašiai. Aš kalbu apie judesių sustiprėjimą.

- Ar tai kažkuris darbuotojas tau sukėlė tokias mintis?

- Dažnai kalbuosi su Alfonsu.

- Aa... taip, girdėjau kažkokius gandus apie Alfonsą. Kas ten nutiko?

Sutrinku.

- Gandus, profesoriau?..

- Taip. Girdėjau pajuokavimus, kad Alfis norėtų tave įsitempti į lovą. Tai kas ten nutiko, koridoriuje? Kažkoks nesusipratimas?

- Tikriausiai jūs kalbate apie pasiūlymą papietauti, - atsirenku pokalbio kryptį. – Taip, jis man siūlo tai jau dvi savaites. Tą rytą manęs paklausė, ar aš turiu lyties organus. Jis tai vadino „šilta vietele“. Arba skylute tarp kojų. Ir kalbėjo prislopintu balsu.

Doncas nusišypsojo ir kilstelėjo ranką prie nosies, lyg ketindamas sugriebti kažkokį nematomą daiktą.

- Įdomu. Taip, tuojau jums paaiškinsiu šio pokalbio subtilybes, Rebeka. Tai iš tiesų... įdomu...

Jis atidaro stalčių ir ten kažko ieško.

- Jūsų veidas pasikeitęs, - sakau. 

- Apsikirpau.

- Rasa turi pudros ir lūpų dažų, jeigu norėtumėte pasidažyti. Ar ir jums trūksta dėmesio?

Dabar jis žiūri į mane nustebęs. O netrukus ima griausmingai juoktis. Nusi...

- - -

...šypsau ir aš.

- Dabar eik vidun, – bejausmiu balsu paliepia Briusas Kliebneris, spaudydamas pultą palei slėgio kameros duris.

- Gal galiu apsirengti, daktare Briusai? – pilvo vidus vis dar liepsnoja ir aš jaučiu šiokį tokį silpnumą. Pasiekiu savo rūbą,  sugniaužiu delnuose, tačiau vis dar dvejoju.

- Eik tik vidun ir baik maivytis! – staiga pakelia balsą. – Aš šiandien ir taip užverstas darbais, o dar ginčykis su biodroidais, bliamba... RB nulispenki, eikite į vidų!

Iš dūrio vietų vis dar teka kraujas, tačiau nesipriešinu. Briusas sudirgęs – dabar netgi jo veide tai matosi.

- Aš galėčiau jums padėti, - perlipu aukštą slenkstį. – Mano vakaras laisvas.

- Aš taip nemanau, - suburba jis ir uždaro hermetiškas duris. Brakšteli užraktas.

Slėgio kamera  iš vidaus žėri chromuotu metalu. Ji sferinė, čia niekur nėra kampų. Ir grindys šaltos. Tik virš mano galvos paviršiuje matyti juodos skylės – ten siurblio angos.

Ir stiklas liuke. Storas ir šiek tiek iškreipiantis vaizdą dėl stikle įmaišyto metalo. Regiu kitoje pusėje susikaupusį Briusą. Jis kažką žymi bloknote. Neatrodo labai guodžiamai, netgi kamera jam už nugaros mane ramiau nuteikia. Ir jeigu man čia teks iškęsti kažką nemalonaus, tai jau geriau žiūrėti į ją...

Nustebusi pajuntu neramų virpulį. Kamera spokso tiesiai į mane, tačiau jos akutė aptraukta diafragma, o kontrolinė švieselė užgesusi. Mano akys pakankamai geros, kad pastebėčiau tokias smulkmenas. Be jokios abejonės – ji neveikia. Vadinasi, manęs niekas nestebi. Vadinasi, viskas vyksta ne pagal protokolą. Tai reiškia, kad Briusas šiuo metu dirba ką tik nori, bet ne tai, ką turėtų.

Ar man verta nerimauti?

Sutrikusi apsidairau, tačiau viduje visai nėra į ką žiūrėti. Tik pro liuką vis dar regiu jį, kažką rašantį į bloknotą. Jis turėtų užrašams naudoti žurnalą. Visados naudojo. Kažkas negero vyksta procedūriniame, tačiau nedrįstu pašaukti Briuso, nes jis vis dar nėra pačios geriausios nuotaikos. Be to, aš privalau juo pasitikėti, kaip ir kiekvienu laboratorijoje dirbančiu žmogumi.

O gal...

- Tau nereikėjo meluoti, Rebeka, - staiga išgirstu Donco balsą. Briusas vis dar savo vietoje, jis net nežiūri į mane. O profesoriaus nematyti. Tikriausiai jis kažkur šalia, stovi durų pakraštyje.

- Pro...fesoriau? – sutrinku.

- Jeigu išmokai meluoti, vadinasi, tu jau pasiekei ribą, Rebeka, - skamba Donco balsas. – Iš tiesų, gaila...

Briusas  irzliai nuteškia bloknotą šalin ir įjungia kažką pulte.

Tiesiai man virš gal...

- - -

...vos įsijungia siurblys. 

- Ką reiškia „varšelė“? – klausiu profesoriaus, prisiminusi kelias matytas scenas koridoriuje.

- Pirmą kartą girdžiu šį žodį, - kraipo galvą Doncas. – Kur jį girdėjai?

- Moterys jį taria. Koridoriuje, rytais, kai pastebi mane. Aš tai išskaičiau iš jų lūpų.

- Tu moki skaityti iš lūpų?

Donco kakta nuvilnija raukšlės. Dabar jis atrodo šiek tiek nustebęs, gal susirūpinęs.

- Moterys kartais kalbasi tyliau, kad negirdėčiau. Kiekvienas žodis atitinka tam tikrą lūpų judesį. Jūs sakėte man stebėti ir mokytis.

- Ką dar gali pasakyti apie tas moteris? – klausia profesorius.

- Jos atrodo susirūpinusios. Tarsi joms būtų kažko gaila. Gal manęs. Kodėl jos turėtų manęs gailėtis, profesoriau?

- Neįsivaizduoju...  Gal tas žodis turėtų skambėti kaip „vargšelė“?

- Logiška, - sutinku su juo. – O kam joms taip sakyti apie mane?

- Neturiu supratimo, - murma jis, nervingai krapštydamas nosies šnervę, lyg ten dar tebetupėtų akiniai. 

Regis, jis truputį nepatenkintas, o jo elgesys visai ne toks, kokio tikėjausi. Aišku tik viena – Doncas man ką tik pamelavo. Bet kodėl?

Su melu aš jau susipažinusi. Žmonės nejučia patys padiktavo savo šį pomėgį – spalvoti pasaulį gražesnėmis spalvomis. Arba net visai priešingomis. Aš pati to nė karto nebandžiau, nes, visų pirma, man tai neleidžiama. Tik patyliukais žinau, kad sugebėčiau vietoje „juoda“ pasakyti „balta“. Ir galbūt to niekas net nepastebėtų...

Doncas geras žmogus, priešingai nei Kleibneris, jis dar nė karto man nepadarė ko nors, kas sukeltų skausmą. Jis daugiausiai naudojasi žodžiais, ne įrankiais. Ir jis daug juokiasi. Kartais net pasilaikydamas už pilvo. Su juo aš netgi užsimirštu. Ir jam visada įdomu, kokie mano testų rezultatai: kiek toli aš nubėgau, kiek į tolį nušokau, kokiu greičiu sureagavau, kokį karštį bei slėgį atlaikiau, kaip greitai susigaudžiau jų surengtuose intelekto žaidimuose ir taip toliau ir panašiai. Ne visi bandymai man patinka, tačiau jie greičiausiai nėra visiškai betiksliai.

Ir dabar Doncas kažkodėl sumelavo.

Ne, anksčiau jis man dar nė karto nemelavo. Dabar net nežinau, ar tai turėčiau vertinti pakankamai rimtai.

Rasa kartais man sukelia nemalonius pojūčius, tačiau ji gydytoja ir tai savaime suprantama. Neįmanoma įbesti adatos be skausmo. Be to, Rasa dažnai už tai atsiprašo, netgi gailiai šypteli, lyg pajutusi skausmą už mane. Ne visada ją suprantu – ji lyg pasimetusi savo emocijose, ar bent mėgstanti tyčia sutrikti. Gal tai kažkokia paslėpta atsiprašymo forma? Tuomet jos atsiprašymai neretai būna trigubi, paslėpti vienas už kito.

Nepaisant šių keistenybių, ji man patinka. Rasa, kaip ir Doncas, mėgsta kalbėti tiksliai ir gana noriai paaiškina viską, ko nesuprantu.

Ko nepasakytum apie Briusą. Jį aš dažnai matydavau vos gimusi – daktaras tuo metu lankė mane vos ne kasdien, žiūrėjo, kaip aš vystausi ir nuolat keitė mano maisto racioną. Tačiau jis niekada neatrodė ypač švelnus. Ir jis niekada neatsakinėjo į mano klausimus, palikdamas tą kitiems. Užtai adatų atseikėjo su kaupu, visa dešinioji ranka būdavo subadyta.

Ir jis visados vengdavo mano žvilgsnio. Ak, jeigu galėčiau tobulai palyginti, greičiausiai atspėčiau, kodėl jis toks. Tačiau fantazija – tai sritis, kurią dar tebetobulinu. Žinau tik tiek, kad Briusas vi...

- - -

...sada manęs nemėgo.

- Tu ryškiai pasidažiusi, - sakau Rasai, tykiai sustingusi tarpduryje. Gydytoja vos vos šypteli, tada pakreipia galvą, kad dirstelėtų į veidrodį ir įsitikintų. – Ar ketini sulaukti kažkieno dėmesio?

- Liaukis, Rebe, - numoja ji juokdamasi, - ta tavo mokslinė dedukcija blogiau už psichoterapiją.

- A?.. – žiopteliu.

- Man pačiai tai patinka, - sako ji. – Tau nešovė į galvą, kad moterys tai gali daryti tiesiog dėl savęs?

- Atleisk, aš vis dar silpna priiminėti nelogiškas prielaidas, - paaiškinu.

- Ir kur čia nelogika? – ji stabteli ir nustebusi žiūri į mane. – Palauk, nenoriu žinoti. Įtariu, tu tai paaiškinsi iš mokslinio taško, o aš pasijusiu lyg... sugedusi. Geriau ne, nereikia...

Linkteliu ir žengiu kelis žingsnius link jos, ketindama geriau apžiūrėti jos naują papuošalą plaukuose.

- Įsigijai naują segę, – konstatuoju faktą.

Rasa liaujasi šukuotis ir nutaiso grimasą, kuri dažnokai reikšdavo „nuo tavęs nepabėgsi“.

- Na gerai, aš ketinu sulaukti vieno vyriškio dėmesio, - kiek tylesniu balsu sako man, šypsodamasi lengva šypsena. – Tik nepasakok to Doncui, gerai? Man nereikia paskalų, ypač tarp vyrų. Vyrai neturi paslapčių savo tarpe, jei  kalba apie moteris.

Akimirką patyliu, nesuprasdama, kas privertė Rasą pakeisti temą.

- Nuo tavęs nieko nepaslėpsi, - juokiasi ji. – Nenuostabu, aš irgi norėčiau turėti tokias smegenis.

- Tačiau aš tik pasakiau apie segę, - pasiteisinu.

Rasa vėl regimai sutrinka. Jau trečią kartą.

- Tai tu ne... Tu neketinai manęs klausti apie pasimatymą?..

- Tu pati tai pasakei.

- Oi... – Rasa nusišypso ir perbraukia plaukus šukomis. – Žioplė aš. Primink man, kad kitą kartą nesiteisinčiau, gerai?

- Gerai, - linkteliu, smalsiai stebėdama jos rankos judesius.

Mudvi kurį laiką patylime. Aš stebiu, ji šukuojasi, retsykiais vis mestelėdama žvilgsnį veidrodyje.

- Tu juk ne šiaip sau atėjai? – galop ji praveria burną pirma.

- Turiu naują klausimą, - sakau. – Kodėl moterys, kurias sutinku koridoriuje, manęs gailisi?

- Argi? – ji padeda šukas ant stalelio ir žiūri į mano atspindį veidrodyje. – Gal tu suklydai?

- Atitinkamos veido grimasos jų veiduose susidaro tik pamačius mane. Be to, jos tyliai šnibždasi „vargšelė“. Neturiu prielaidų teigti, kad tai nėra skirta man.

Štai dabar ir Rasos veide pastebiu, kaip jos kaktą išvagoja keistos susirūpinimo raukšlės. Bet ne tik. Kažkas daugiau. Ji mirksi netolygiai, gerokai dažniau nei derėtų. Ir kairioji ranka kyla prie ką tik sušukuotų plaukų, lyg ketindama pataisyti tai, kas jau sutvarkyta.

- Neturiu supratimo, - murma ji. – Gal jos matė, kaip daktaras Kleibneris su tavimi dirba? Prisipažinsiu, man ir pačiai ne prie širdies jo grubumas...

- Procedūros vykdomos už uždarų durų, niekas to negalėjo matyti, išskyrus Kleibnerį ir operatorių, - sakau pavargusiu balsu.  

Per sunku suvokti, kodėl dabar ir Rasa pradėjo meluoti.

O ji meluoja. Akivaizdžiai. Ir šį kartą tai nėra tas smulkus melas sau, kai ji įtikinėja skaistinanti veido odą dėl savo malonumo.

- Ar kalbėjaisi dėl to su profesoriumi Doncu? – klausia ji. 

Ar pasakyti jai?.. Kad Doncas man sumelavo? Kai ji pati man meluoja? 

Nežinia kodėl, bet pajuntu neramų virpesį kažkur viduje, lyg vibruotų iš susijaudinimo skrandžio sienelės, ar širdies gabalėlis imtų susitraukinėti atskiru ritmu. Jiedu meluoja, vadinasi, jų informacija vienoda. Vadinasi, Rasa gali ginti Donco melą ir dengti tuo savo melą. Uždaras ratas. Be to, ji truputį bijo – štai kas ta keistoji emocija, spindinti jos veide kartu su nerimu. Baimė žmones verčia kovoti. Tai jų evoliucijos pamokos. Taip man sakė pats Doncas. Vadinasi, negaliu netgi bandyti bauginti Rasos – o ir teisės tam neturiu. Ir jeigu ji bijo – vadinasi, informacija pakankamai rimta ir ji tikrai liečia mane.

Ką man daryti? Kaip išgauti iš jos tiesą? Žodžių žaismui aš neturiu tiek patirties, agresyvių priemonių negaliu naudoti. Gudrybė? Kokia?

Galvok, Rebeka, galvok! Jie patys moko tave priemonių, tau belieka jas perimti ir naudoti taip, kaip jie tą daro. Galvok!..

- Ne, - sakau Rasai ramiu balsu. – Bet tu teisi, jis turėtų geriau žinoti tokius dalykus...

Rasa nieko nepastebi. Mano laimė, kad kvantinės smegenys mintis apdoroja  per nanosekundes, o kiekvieną atsakymą užvilkina vienodais laiko tarpais, kurie atitinka žmonių reakciją. Žmonėms labai nepatinka, kai jie gauna atsakymą pernelyg greitai – arba susyk po klausimo, be jokios pauzės. „Neetiškai skamba“ – pajuokavo kartą Doncas, kai mokino mane bendrauti.

Nuo to laiko mano atsakymai vilkinami.

Ir dabar aš ką tik sumelavau – pirmą kartą savo gyvenime.

- Taip, - linkteli Rasa, apie kažką susimąsčiusi. – Gal Doncas ge...

- - -

...riau žinos.

Atsimenu tų moterų veidus. Ir jų korteles kuo puikiausiai pamenu, tik nė už ką nesužinočiau, kur jos gyvena. Man draudžiama laisvu laiku priekabiauti prie dirbančio personalo, arba be tikslo šlaistytis koridoriais. Vienintelė išimtis – valgykla. Ten aš netrukdoma galiu atsisėsti prie bet kurio stalelio, jeigu tik prie jo sėdintis žmogus neprieštarauja.

Atėjusi pavalgyti pastebiu ir Alfonsą – vienas iš tų retų sutapimų grafike, kuomet mudu kartu valgykloje. Tačiau šį kartą jis tik nudelbia mane keistu žvilgsniu ir susikūprinęs nueina su padėklu į salės galą. Net neketina pašaukti manęs „mažyte“.

Galėčiau atsisėsti prie jo, tačiau laiko turiu tik pusvalandį – manęs laukia fiziniai bandymai. Ir tą pusvalandį turiu skirti svarbesniems reikalams.

- Ar ši vieta laisva?

Moteris, vilkinti margą megztinį, staigiai kilsteli galvą nuo lėkštės ir įsižiūri į mano veidą. Akimirksnį jos žvilgsnis baikščiai smalsus, bet vėliau ji kažkodėl nutaiso neperprantamą išraišką – akys didelės, lūpos sutrauktos ir ji žiūri į mane labai įdėmiai, lyg aš turėčiau kažką padaryti.

- Žinoma, sėskite, - sako ji aukštu, plonu balsu. Tik įsitikinusi, kad aš jau sėdžiu, ji užsigula savo picą ir ima skrebenti šakute.

Aplink mus mažai žmonių, prie gretimų stalelių vos vienas kitas, ir tie patys retai matomi, neturintys su manimi nieko bendro.

- Neprieštarausite, jeigu aš valgydama užduosiu jums kelis klausimus? – klausiu moters.

- Manęs? – kiek nustemba ji. – Aš juk su jumis nedirbu, Rebeka.

- Bet jūs mane žinote.

- Mano darbas toks – žinoti. Be to, šioje laboratorijų dalyje tave visi žino.

Ji toliau sau bando įveikti picą ne itin patogiu įrankiu, žiūrėdama į lėkštę. Negaliu perprasti moters emocijų, nes nuo pat pradžių ji elgiasi ne taip, kaip visos. Savotiškai.

Tylėdama išdėlioju prieš save įrankius ir indą su salotomis. Nesu išranki maistui – kaskart bandau vis kitą patiekalą, kol nelieka nė vieno neišbandyto. Tada pradedu bandymų ciklą iš naujo. Vakar buvo sumuštinis su kumpiu ir virtu kiaušiniu. Šiandien ryte – salotos. Jas valgau jau šimtas penktą kartą.

- Jūs apie mane žinote viską?

- Mhm, - murma ji, kramtydama kąsnį. – Tiek, kiek man reikia. Dirbant su stebėjimų duomenimis visko neįsiminsi, per dieną tiek procedūrų įvykdoma... Bet aš žinau, kuo tu vardu ir koks tavo serijinis numeris, jei tave tai domina.

- Mano serijinis numeris, - sakau, šakute pasmeigdama žalią lapą lėkštėje. – Nulis penki. Tai reiškia, aš esu penkta iš eilės biodroidė, kuri greičiausiai kartoja tą pačią, arba pagerintą eksperimentų seką. Ar jūs matėte tas, kurios buvo prieš mane?

Moteris margu megztiniu vos akimirkai nustoja kramtyti. Klementina – toks vardas įrėžtas jos kortelėje ant krūtinės. Ir aš žinau, kad ji žino, kad atsakymas turėtų būti „taip“. Akių vyzdžiai truputį prasiplečia, jos kaktoje susimeta nežymios raukšlelės, nervingas stabtelėjimas.

- Ne. Kiti modeliai, manau, savo eksperimentų seką kartojo kitose laboratorijose, kur kiti operatoriai.

- Ar tie kiti darbuotojai iš tų laboratorijų lankosi čia? – skrebenu savo salotas.

- Ne, tikrai ne.

- Tuomet jūs man meluojate, Klementina.

Įdomu žiūrėti, kaip elgiasi žmogus, kuriam tiesiai pasakai, kad pačiupai meluojantį. Dar niekam to nesu sakiusi. Visų pirma dėl to, kad Donco įpirštos mandagumo taisyklės neleidžia. Tačiau Klementinos melas nėra tas, kurį būtų galima pamiršti. Ji žino, kad kiti modeliai buvo čia. Kaip ir tos moterys, kurios manęs gailisi. 

Antraip ji nežiūrėtų į mane tokiu įdomiu žvilgsniu, pakabinusi picos gabalėlį ore.

- Oho... – sumurma ji, nežymiai šypsodamasi.

- Kodėl moterys, kurias sutinku koridoriuose, manęs gailisi? – klausiu. – Kodėl man visi meluoja, vos tik imuosi šios temos?

Po mano klausimo įsivyrauja itin ilga pauzė. Naudojuosi ja ir skanauju salotas. Jos visai puikios, paskanintos pipirais ir sėmenų aliejumi.

- Jei remtis taisyklėmis ir protokolais, - lėtai pradeda Klementina, - aš apskritai neturėčiau su tavimi kalbėtis apie jokius dalykus už stalo, išskyrus gerą orą.

Ir jinai įsideda picos kąsnį į burną, žiūrėdama į mane drumstu žvilgsniu. Tarsi turėtų paslėptą „bet“. Ir aš kantriai laukiu, tikėdamasi, kad ji pati pratęs. Turėtų pratęsti. Nežinau, kaip ir kodėl, tačiau mano proto gelmėse užgimsta tikėjimas, kad ji dar nebaigė.

Taip mudvi ir vakarieniaujame, bendraudamos vien stalo įrankių skleidžiamais garsais. Aš baigiu savo salotas, ji vis dar tebevargsta su picos gabalėliu, mintimis aiškiai klajodama kažkur kitur. Puikiai pamenu, kaip jinai elgėsi su stalo įrankiais prieš man atsisėdant. Dabar jos judesiai beveik nekoordinuojami  ir net kąsnis, taikomas į burną, vos ten pakliūva.

- Atleiskite, - aš paimu savo lėkštę ir pakylu nuo kėdės. – Jūs teisi. Aš neturėjau to klausti.  Man laikas eiti.

- Sėsk,  - staiga ji reikliai mosteli šakute į kėdę, pagaliau sutelkusi dėmesį į mane.  – Dar neik.

Susidomėjusi paklūstu.

- Viskas ir visur stebima, - murmteli tyliai moteris ir aš įtempiu klausą. – Viskas įrašinėjama. Duomenų neįmanoma ištrinti, neįmanoma jų pakeisti. Netgi čia yra dvi stebėjimų kameros, abi kartu aprėpiančios visą teritoriją. Jų mikrofonai jautrūs. Ir tavo klausimą greičiausiai įrašė gana aiškiai. Belieka tikėtis, kad profesorius Doncas neatkreips dėmesio į tavo pasisėdėjimą valgykloje, antraip turėsi rimtų nemalonumų.

- Aš uždaviau sau pavojingus klausimus? – klausiu tyliai.

Klementina kramtydama dirsteli man į akis. Nežymiai linkteli.

- Tu jau pakankamai gerai skaitai emocijas, ar ne?

- Manau.

- Tuomet atsakymą į savo klausimą apie kitus biodroidus tu jau turi. Visa kita išmąstysi logiškai. 

Ji padeda šakutę šalia picos likučių ir servetėle nusivalo lūpas bei pirštus.

- Man metas, mieloji. 

Jos žingsniams nutolus, dar kurį laiką sėdžiu nejudėdama, gliaudydama mintyse rebusus.

Klementina aiškiai prisipažino melavusi. Vadinasi, anksčiau čia būta panašių į mane biodroidų ir jie neabejotinai vykdė tas pačias užduotis bei eksperimentus, kaip ir aš. Tačiau jų nebėra. Galiu mintinai suskaičiuoti kiekvieną čia matytą žmogų ir prireikus prisiminti jų vardus, kurie įspausti jų kortelėse. Visi jie vilki normalius darbinius kostiumus, nemačiau nė vieno su panašiais į mano rūbais, išskiriančiais mane iš kitų. Belieka padaryti vieną nemalonią išvadą – tų bio...

- - -

... droidų šiuo metu nebėra gyvų.

Doncas aiškiai apibrėžė manosios egzistencijos tikslą.  Aš turiu paklusti laborantų reikalavimams. Stengtis atlikti užduotis kiek galima geriau, netaupant nei jėgų, nei protinių resursų. Apibendrinus, mano egzistencija yra nuolatinės pastangos dėl geresnių rezultatų.

Tačiau aš tų rezultatų beveik niekada nesužinau, o jeigu ir sužinau, tuomet neturiu su kuo jų palyginti.

Be to, profesorius Doncas, ilgą laiką vartojęs žodį „egzistencija“, kelissyk užsiminė apie „gyvenimą“. 

Šis žodis jam visados išsprūsta, kuomet kalba pasisuka apie jį patį arba kokį nors kitą žmogų. Man – egzistencija. Jam ir visiems kitiems – gyvenimas. Nemanau, kad jis pats tą pastebi. 

- O koks jūsų egzistencijos tikslas? – klausiu jo, kuomet jis vėl užsimiršęs pavartoja antrąjį žodį. Tyčia sukeičiu juos vietomis, ketindama patikrinti, kaip Doncas reaguos.

- Mano?..

Doncas sėdi sutrikęs, dėbsodamas į mane per akinių stiklą.

- Tarkime, Rebeka, kad šiuo metu jo neturiu, - atsidūsta. – Va, pabaigsiu savo darbą šioje skylėje, tada susirasiu kokį nors.

- Tėvai jums nedavė tikslo egzistuoti? – nustembu.

- Gyventi, - pataiso jis mane. – Žmonės gyvena, Rebeka. Ir jie tikslą sau susiranda patys, kai ateina laikas. O kai kurie gyvena be jokio tikslo. Tada galima sakyti, kad jie... na taip, egzistuoja.

Jis kurį laiką supasi krėsle, tada atsitokėja ir pagrūmoja man pirštu:

- Tu savo tikslą turi Rebeka. Ir jis aiškiai apibrėžtas. Tau tikrai nereikia dėl to sukti galvos.

Linkteliu, prisiminusi ankstesnius pasikalbėjimus su profesoriumi. Kai jis liepia nesukti galvos, geriau temos nebetęsti, nes jis tik susierzina ir ima pykti.

Tačiau mintyse aš vis dar tebesuku tuos pačius žodžius uždaru ciklu. Doncas nepastebėjo, kad pasielgė nelogiškai, pavadindamas egzistenciją betiksliu gyvenimu. Aš turiu savo tikslą, todėl manoji „egzistencija“ iš tiesų turėtų būti „gyvenimas“. Tačiau Doncas šį žodį vartoja vien todėl, kad nesu tikras žmogus.

Vien todėl, kad esu biodroidė, jis leidžia sau būti nelogišku.

Be to, man visai patinka Donco mintis, kad galima pačiai pasirinkti tikslą. Kai mokslininkams būsiu nebeįdomi, greičiau...

- - -

...siai taip ir padarysiu.

Grįžusi į kambarį atsisėdu ant savo gulto ir kurį laiką suku mintyse dienos metu matytus vaizdus bei girdėtas frazes. 

Klementina mane perspėjo dėl kamerų. Jų iš tiesų daug prikaišiota visur, tačiau valgykloje nė vienos neteko matyti. Kaip ir mano kambaryje. Čia jaučiuosi rami, galėdama pamąstyti, apžiūrėti savo kūną,  patikrinti rūbo vientisumą ar tiesiog pasivartyti lovoje, kuomet nereikia niekur skubėti.

Tačiau po Klementinos žodžių nebežinau, ar turėčiau jaustis rami.

Mintyse atkuriu valgyklos vaizdą. Joje tiek daug kartų buvau, viskas seniausiai išžvalgyta, kiekvienas varžtas suskaičiuotas. Tačiau kamerų ten nėra, esu tuo tikra.

Buvau tikra...

Dabar stengiuosi sugretinti kelis šimtus valgyklos panoramų į vieną sistemą. Kiekvieną aplinkos detalę perkratau su nauju tikslu – apibrėžti kiekvienos iš jų paskirtį. 

Mano laimė, kad tų detalių ten nėra tiek daug. Valgykla – tai didelė patalpa lygiomis, oranžinėmis sienomis. Lubos baltos, šviestuvai lygiai įsodinti į jų paviršių. Du įėjimai – vienas iš gyvenamosios zonos, kitas – iš laboratorijų pusės. Vienoje sienoje sumontuotas didelis prietaisas, išduodantis maistą. Keturios plokščios angos, pridengtos nerūdijančio plieno sklendėmis. Virš jų – lietimui jautrūs ekranai su meniu. Pasirenki patiekalą, palauki penkiolika sekundžių ir sklendė pasikelia. Pasirinkimas jau guli ant vienkartinio padėklo su stalo įrankiais.

Tada stalai ir kėdės. Jie nepritvirtinti prie grindų. Be to, montuoti kameras į stalus – nelogiška.

O štai mikrofonus – galima. Nors baldai pagaminti iš vientiso plastiko, garsui tai nė kiek netrukdo, netgi dar padeda. Visas stalo paviršius turėtų būti visai neblogas rezonatorius.

Tačiau kur kameros?

Mintyse perkratau įmanomas patogiausias kamerų dėliojimo pozicijas. Tada dar kartą persuku vaizdus.

Nieko. Jeigu jos ir yra, tuomet puikiai užmaskuotos. Klementina dirba stebėjimų stotyje, ji geriau žino.

Ir tai reiškia, kad mano kambarėlyje gali būti lygiai tas pats.

Atsigulu ir užsimerkiu, nusprendusi apsimesti miegančia. Kuomet ant savo kūno beveik jaučiu nematomo stebėtojo žvilgsnį, visai dingsta ūpas bet kokiai tyrinėjimo veiklai. Dabar galiu tik mintyse kažką naudingo daryti ir pirma, ką sugalvoju – tai imtis veiksmų.

Iki artimiausios procedūros – trylika valandų ir dvidešimt dvi minutės. Vadinasi, turiu galybę laiko informacijos analizei ir strategijai. 

Ir aš dabar kaip reikiant nudžiungu, kad turiu tokį patogų atminties mechanizmą. Jau pastebėjau, kad žmonės dažnokai primiršta net itin šviežius dalykus. Neseniai ištartą frazę, pažadą, ar kito žmogaus vardą. Ką jau bekalbėti apie dienos senumo įvykius. 

Aš nepamirštu nieko. Mano atmintyje viskas suskaidyta į keliolika kategorijų pagal svarbumo laipsnį. Ir prireikus aš galiu kada panorėjusi nesvarbius dalykus paversti labai svarbiais.

Savo gimimo akimirką. Pirmą pokalbį su Kleibneriu, Rasa. Pirmą savo juoką, kuomet Doncas apsiliejo kava...

- Rebeka, ateikite į procedūrinį, – staiga suskamba paslėptas garsiakalbis mano mažame kambarėlyje. Nustebusi  atsimerkiu, atpažinusi Kleibnerio balsą. Paskutinį kartą jį girdėjau labai seniai. Ir mano tvarkaraštyje nėra jokių užuominų, kad būčiau jam reikalinga.

Kažkas pasikeitė.

2. 

Taisyklės

Siurblys virš mano galvos bėgėjasi pamažu, vis didindamas apsukas. Aš žinau, ką jis gali. Sykį Rasa jau vykdė eksperimentą su manimi Kleibnerio laboratorijoje, po jo ausyse spengė visą savaitę. Tačiau Rasa – tai ne Kleibneris. Ji stengiasi viską padaryti švelniai, atsargiai. Ir dar atsiprašo.

Pro storo stiklo langelį tematau tuščią patalpą. Briusas išėjęs, o Donco balsas tebedudena iš ten, kur nieko negaliu matyti.

- Aš jiems visados sakiau, kad reikia labiau kontroliuojamos aplinkos. Visi tie darbuotojai, besimaišantys aplinkui, emocijos, reakcijos... Būtum puikus pavyzdys, velniai rautų!  Bet ne, niekam neįdomus mano darbas, kol neprasideda šitai...

- Ką jūs darote? – neramiai pažvelgiu į viršų, laukdama siurblio apsukų apogėjaus. Kuomet jis įsibėgės, šioje sferoje gali nutikti tik du dalykai. Slėgis arba smarkiai pakils, arba sumažės iki dalinio vakuumo. – Kodėl šis eksperimentas neįrašinėjamas? Ko iš manęs reikalaujama?

- Kleibneris tau suleido raumenis atpalaiduojantį preparatą, todėl nepajėgsi išsiveržti iš slėgio kameros, - tęsia Doncas, lyg neišgirdęs mano klausimų. – O mes turbūt tiesiog pažiūrėsime, kiek ilgai tavo kūnas funkcionuos, kuomet slėgis sumažės iki vienos šimtosios atmosferos. Manau, tau dabar tikrai nereikia stengtis, kad sumuštum rekordus.

- Aš mirsiu?

- Miršta žmonės, - karkteli profesorius. – O tu... Tu – nustoji funkcionuoti.

Akimirką mąstau apie jo žodžius. Nežinia, ar Doncas norėjo man perduoti informaciją, tačiau jis pasakė pakankamai daug.  Buvo ne vienas eksperimentas, tikrinantis mano jėgas. Ir nors aš atsakymų niekada negavau, Kleibneris, matyt, žinojo, kad esu pajėgi sulaužyti slėgio kamerą.

Taip pat kuo puikiausiai pamenu kelis eksperimentus, kai man buvo leidžiamas raumenis silpninantis preparatas. Jų poveikis tęsiasi apie pusvalandį.

Siurblys slėgį sumažins pusiau greičiau nei per tris minutes. Vadinasi, spėsiu numirti dešimt kartų, kol galėsiu kažko imtis.

Tačiau aš mirti visai nenoriu. Ir nors Donco pageidavimas pamatyti mano mirtį slėgio kameroje turėtų būti aukščiau visko, šiuo metu aš taip nemanau.

Eksperimentas neįrašinėjamas ir neprotokoluojamas. Tai joks eksperimentas, tai kažkas panašaus į Donco pastangas ištaisyti klaidą. 

Ar aš esu klaida?

Ar klaida gali sau taikyti tas pačias taisykles, kaip ir anksčiau?

O jeigu ir ne... Jei dabar mano gyvenimas virto egzistencija iki paskutinio atodūsio, tai ar ne pats metas pasirinkti kitą tikslą? 

Savo tikslą...

Aš niekada nežinojau, kaip turi atrodyti kitas gyvenimo ar egzistencijos tikslas. Paklusti mokslininkams – itin paprasta ir patogi užduotis. Bet jeigu aš jiems nebereikalinga, ką man dabar daryti?

Visi pavyzdžiai mano atmintyje apsiriboja KITŲ žmonių norais, nugirstais valgykloje ar koridoriuose. Aš galbūt norėčiau kurį kartą padaryti kaip Rasa – nuvažiuoti pamatyti Naująją Zelandiją. Ji kartą prasitarė Kleibneriui, kad kai baigs savo darbą čionai, taip ir padarys.

Arba galbūt man tiktų pasekti Alfonso pavyzdžiu ir įsidarbinti naftos platformose. Išmokti chemijos, manau, neturėtų būti labai sunku...

Staiga susivokiu, kad siurblys virš mano galvos jau įsibėgėjęs. Užplūdusi baimė staiga padiktuoja vieną vienintelį norą – išgyventi. Be šio tikslo visa kita – tuščias reikalas.

Skubiai apsidairau, nors visai neseniai gana įdėmiai apžiūrinėjau aplinką.

Vienintelė silpniausia vieta šioje kameroje – stiklas. Tačiau netgi jis turi atlaikyti milžiniškus slėgių skirtumus, kaip ir durys. Kaip ir pats korpusas. Kleibneris be reikalo man leido preparatą, jis greičiausiai tik apsidraudė.

Ausyse ima spengti, kai pro skyles virš mano galvos imamas siurbti oras. Tai vyksta gana greitai.

Mintyse suskaičiuoju, kad maždaug po dvidešimties sekundžių man ims trūkti oro, kraujas iš odos porų ims sunktis maždaug po keturiasdešimties sekundžių, o po minutės turėčiau jau merdėti.

Uždengti skyles delnu?

Su tokia jėga siurbiant, mano delną paprasčiausiai sudraskys.

Tik tada susivokiu, kad rankose tebelaikau savo rūbą, kurį pasiėmiau, ketindama apsirengti. Ir nors Kleibneris man nedavė progos, tebelaikau jį, kažkodėl laikydama tai visai nesvarbiu dalyku.

Žinoma, rūbas neužkiš skylės. Jis slidus, tačiau ten yra pastorinti, šiek tiek lankstūs padai.

Nieko nelaukdama pasistiebiu ir priglaudžiu abu padus su visa medžiaga, kurią kaipmat įsiurbia. Siurblio garsas kiek pakinta, padai mirtinai prisispaudžia prie lubų, o nedideli ploteliai jų centre įdumba. Skylių diametras nedidelis ir aš tikiuosi, kad nežinoma medžiaga išlaikys pakankamai ilgai, kol...

Spengimas ausyse sustiprėja ir man ima lietis vaizdas. Nors mintys gana aiškios. 

Dirstelėjusi į stiklą regiu, kad Doncas visai neketina stebėti mano galo tiesiogiai. Greičiausiai jis tą padarys, kai nurims mano agonija. 

Kai akyse palieka tamsu, palengva atsisėdu ant šaltų grindų, tada atsigulu. Vis dar girdžiu kiek paaukštėjusį siurblio ūžimą. Dvidešimt sekundžių praėjo, aš vis dar kvėpuoju. Tačiau slėgis vis tiek pernelyg žemas ir pernelyg staigiai pasikeitęs. Prireiks laiko priprasti, jei tik neišgirsiu šūvio primenančio pokštelėjimo. Jei taip – viskam galas. 

Keturiasdešimt sekundžių. Akyse vis dar tamsu, galva ūžia nepakenčiamai, tačiau dar kvėpuoju. Siurblio garsas palengva aukštėja, kuomet oras anapus mano rūbo vis labiau retinamas.

Neturėčiau jausti siaubo, tačiau būtent dabar jį tikriausiai ir jaučiu – kuomet mintys sustingusios laukimo būsenoje, tu žinai, jog nuo tavęs jau niekas nepriklauso ir belieka pasitikėti ta nežinoma medžiaga. Ir tu LABAI nori, kad viskas baigtųsi gerai.

Aštuoniasdešimt sekundžių...

Akyse vos vos prašviesėja, širdis daužosi kiek greitėliau nei turėtų. Pirmiausia ką pamatau – tai siaubingai įsigaubusius du taškus padų medžiagoje. Atrodo, kad juos paprasčiausiai suplėšė tose vietose, tačiau tokiu atveju jie turėtų laisvai kyboti.  Už stiklo vis dar nieko nematyti.

Tada primerkiu akis ir imu laukti toliau, nedrįsdama pakrutinti net piršto galiuką. Galbūt tai medžiagai iki paskutinės ribos betrūksta visai menko impulso, kurį suteiktų visai menkas oro gūsis. Nuo piršto galiuko.

Staiga siurblio gaudimas ima greitai kisti. Aš pajuntu milžinišką palengvėjimą – pagaliau jį išjungė. Šimtas šešiasdešimt sekundžių, aš tysau sferos centre, apkvaitinta žemo slėgio. Pusiau pramerktomis akimis matau nežymų judėjimą už stiklo. O po keliolikos sekundžių staiga mane užplūsta šleikštulys ir naujas galvos skausmas, kuomet slėgis viduje atsistato. Padai nukrenta prie mano šlaunies, iš paskos nutraukdami visą medžiagą. Nespėju tinkamai pamatyti, bet man rodos,  rūbas sugadintas neatitaisomai. 

Blankus judėjimas už stiklo nesiliauja, aš nedrįstu pakrutinti akių, kad pamatyčiau aiškiau. Neramu, kad Doncas, ar Kleibneris galėjo pamatyti nukrentantį rūbą. Žinoma, Kleibneris matė, kaip jį įsinešiau vidun. Ką jis dėl to pagalvojo, neaišku. Turbūt nesitikėjo, kad toks daiktas galėtų sulaikyti siurblį. Bent jau aš to labai tikiuosi.

Dar po penkiasdešimties sekundžių garsiai klankteli liuko užraktas. Atsiranda nedidelis tarpas, išgirstu tylų Donco niurzgėjimą. Sprendžiant iš garso, jis ten ne vienas, tačiau kalbų negirdėti. Turbūt stebi mane ir vertina, kiek esu negyva.

- Spencai, tu imsi už kojų, - staiga visiškai aiškiai girdžiu Donco balsą. – Tomai... Abu paguldysite ją ant stalo, rankas nusiplausite. Ar ji labai kruvina?

Liukas plačiai atsiveria, visą vaizdą užstoja didelis blankus žmogaus siluetas. 

- Yra šiek tiek. Pilvas, akys, ausys... 

- Nesupratau? O kaip jos oda? 

- Normali ta oda. 

- Įdomiai... Paprastai žmonės ima kraujuoti visu odos paviršiumi, kuomet slėgis artimas vakuumui.

- Klausyk, profesoriau, man kartais nebeaišku, kuris iš mudviejų didesnis sadistas. Aš gal geriau paguldysiu ją ant stalo, o tu pasakas sek kam nors kitam, gerai?

- Čia tik kraujas, Spencai.

- Aš apie vakuumą. Žinai, kulka į galvą – irgi pakankamai geras eksperimentas.

- Ir tokiu būdu mes nebūtume sužinoję, kad jos oda tokia pajėgi uždaryti poras.

- Bijau, šioje vietoje aš imu tavęs nebesuprasti. Kas čia per skudurai?

- Kas?.. Kur?

- Štai, kažkokie suplėšyti skudurai prie jos.

Mane paliečia svetimos rankos. Tiesiai prie kaklo prisispaudžia. Aš sufokusuoju žvilgsnį į vyriškį, palinkusį virš manęs. 

- Tai kad jinai gyva! – atitraukia ranką vyras ir dabar mudu šimtąją sekundės dalį žiūrime tiesiai vienas kitam į akis.

O tada aš nie... 

- - -

...ko nelaukdama pirmą kartą savo gyvenime smogiu žmogui.

Po Kleibnerio injekcijos pilve tebejaučiu maudimą. Ir nors preparatas tebeveikia, man jėgų užtenka pakankamai. Spencerį palieku slėgio kameroje gulėti be sąmonės. Doncas tyso palei sieną, nustumtas kartu su liuku. Jo aš net nepaliečiau – tai trečias vyras, pavadintas Tomu, nepataikė elektrošoku. Pastarąjį prisvaiginau vaizdo kameros stovu.

Trys man draudžiami dalykai greičiau nei per septynias sekundes. Kažin, kiek laiko už tai bartų?..

Ir ką man dabar daryti?  Pirmą kartą savo gyvenime pasiekiau tikslą – išgyventi. Ką tokiu atveju darytų paprastas žmogus, kuomet jo svajonė išsipildo?

Staiga patalpą perveria ne itin garsus signalas, ritmingai besikartojantis vienodais tarpais. Garsas nemalonus, tarsi įspėjantis. Niekada anksčiau jo nesu girdėjusi.

- Dėmesio visiems, incidentas keturioliktoje laboratorijoje! – sušnypščia radijas Tomo pašonėje. – Visiems pamainos apsauginiams prie pirmojo mazgo!

Keturiolikta laboratorija – tai ši. Kleibnerio. Nežinia kodėl, tačiau pajuntu ne itin malonų prieskonį burnoje, lyg jaudulys prieš pavojingą eksperimentą būtų apėmęs. Kad ir kas paskelbė pavojų, jis viską matė. Išeisiu į koridorių – mane vėl pamatys. Kas žino, kiek čia iš viso paslėptų kamerų?..

Kadangi mano rūbas neatitaisomai sugadintas, pavagiu iš kabyklos baltą chalatą. Po pavojaus paskelbimo tesuspėja šešios sekundės prabėgti, o aš jau iššoku į steriliai baltą koridorių, sugniaužusi rankoje radiją.

Dešinėje durys baigia pasislėpti po nusileidžiančiu apsauginiu skydu. Visas koridorius atkertamas.

Dar niekada mano protas nebuvo toks siaubingai sujauktas. Net nežinau, kuria kryptimi mąstyti, ką daryti. Aiškiai žinau viena – nenoriu likti Kleibnerio laboratorijoje ir susitikti tų vyrų. Dabar man kaip niekada reikia kažko, kas man gali padėti ir pirma, kas ateina į galvą – Rasa. 

Ji visada buvo man gera. Ir nors vieną kartą sumelavo, tai greičiausiai nedaug ką keičia. Ji mane užtars. Greičiausiai žinos, ką tokiu atveju turėčiau padaryti, kad viskas grįžtų į savo vietas.

Apsisprendusi ryžtingai patraukiu į dešinę, kur visai netoliese koridorius užsisuka. Deja, už posūkio, kiek tolėliau baigia nusileisti dar vienas skydas ir dabar aš įkliūnu atkarpoje, kur ne itin daug durų. Vienos iš jų, kiek pamenu, pažymėtos ženklu „tik apsaugai“. Artimiausios  veda į aklavietę – ten valytoja ir mechanikai  laiko savo įrankius. Lieka vienintelės durys, kurių man dar neteko varstyti.

Ir jos užrakintos. Elektroninė spyna pakankamai masyvi, kad atlaikytų nusilpusios biodroidės bandymus atverti jėga. 

- Nagi! – iškošiu pro sukąstus dantis, įrėmusi petį į šaltą metalą.

Nieko. Nė menkiausio brakštelėjimo. Ant žėrinčio spynos paviršiaus išpaišyta žaliai gelsva emblema, vaizduojanti susisukusią DNR spiralės atkarpą. Žemiau jos – užrašas „tik su IV lygio leidimais“.

Man regis, mačiau Doncą nešiojantį kortelę su panašiu užrašu. Prisiminimas senas, nukištas į „šlamšto“ skyrių, tačiau paversti jį prioritetiniu kvantinėms smegenims – juokų darbas.

Taip, Doncas iš tiesų turi savo raktą, tačiau jis skiriasi – jo emblema vaizduoja žmogaus galvą su klaustuku vietoje smegenų. Greičiausiai tai reiškia, kad šiai spynai netiks. Kas dar?

Stukteliu petimi dar kartą, tačiau laimiu tik tiek, kad šauna kita mintis – o kaip tie du vyrai, gulintys be sąmonės?

- Ji jau koridoriuje, - sudžeržgia radijas. – Bando išlaužti duris į didžiąją laboratoriją! Paskubėkit!

Dvidešimt dvi sekundės – tiek laiko jiems prireikia susiorientuoti. Žmonės mąsto stulbinamai lėtai.

Puolu atgal į Kleibnerio laboratoriją ir suklumpu prie Tomo, kuris vis dar nerodo gyvybės ženklų. Jo drabužiai sunkūs, išdažyti keturiomis spalvomis, nelygiomis dėmėmis. Ir kišenių juose nemažai.

Skubiai išrausiu akivaizdžiausias. Užrašų knygelė, šratinukas,  šukos,  atlenkiamas peilis, ausinukas, visokie mažmožiai. Radusi nosinaitę, skubiai nusivalau paakius ir ausis. Kraujo ten yra, tačiau juo pati išsitepiau, kai slėgio kameroje gulėjau. O Doncas patikėjo vaizdu.

Tačiau labiausiai mane sudomina keistas daiktas ant dešiniosios vyro rankos. Primenantis pirštinę, tačiau metalinis. Su ypač pastorintais krumpliais, kur net trumpi smaigai įmontuoti.

Įsimetu chalato kišenėn užrašų knygelę, tada atsegu dirželį ir nutraukiu keistąjį daiktą. Jis atrodo kiek didokas mano mažai rankai. Kuomet įkišu vidun pirštus, pajuntu maloniai švelnios medžiagos prisilietimą. Ir jis truputį vibruoja sulig kiekvienu staigesniu judesiu. Užsegusi dirželį palankstau pirštus – net nesijaučia, kad būčiau kažką ant rankos užsidėjusi. „Pirštinė“ tarsi atkartoja visus mano pirštų judesius.

Koridoriuje staiga pasigirsta negarsus trinktelėjimas – atsiveria durys kažkur netoliese. Ir daugybės kojų, aiškiai artėjančių čionai, trepsėjimas. O aš dar net neradau reikiamos kortelės...

- Ji čia! Judu, pridenkite nuo sandėlio! – aidi balsas. – Vincai, pasakok!

- Taikinys laboratorijos viduryje, - staiga atgyja radijas. – Ką tik nusegė jėgos pirštinę nuo Tomo letenos. Ir Saimonai, man regis, jinai girdi visus pranešimus. Laiko rankoje raciją.

- Šūdas. Keičiam dažnį į ketvirtą poziciją.

Nors ir turiu rankoje raciją, ant dažnių reguliatoriaus tokios pozicijos nėra. Kol sutrikusi mąstau, ką galėtų reikšti toks pasiūlymas, iš už durų atsklinda garsus šūksnis:

- Er bė nulis penki! Pasitraukite nuo žmogaus, nusisekite jėgos pirštinę ir išeikite į koridorių iškėlusi rankas!

Akimirką man taip ir norisi padaryti. Įsakymas gautas, privalau paklusti.

Tačiau tada atsipeikėju – ar tai būtų išmintinga? Kas, jeigu tai ne grįžimas prie status quo? Kas, jeigu jie užbaigs tai, ką Kleibneris su Doncu pradėjo?

- Er bė nulis penki, Rebeka!  - sugriežtėja kalbančiojo tonas. – Būkite išmintinga! Pasitraukite nuo žmonių ir išeikite į koridorių pakeltomis rankomis!

Ir vėl tarsi impulsas užgimsta viduje paklusti komandai. Abejoju, todėl stoviu vietoje, žiūrėdama į uždarytas duris ir klausydamasi krebždesių anapus. Pakankamai gerai girdžiu žmones, skubančius prie durų. 

- Kas man bus? – garsiai klausiu. – Ar mane sugrąžins atgal į slėgio kamerą?

Kurį laiką jie tyli, tikriausiai tardamiesi su Vincu kitame ryšio gale.

- Jūs būsite nuvesta į savo kambarį, vėliau jumis pasirūpins specialistai! – atskrieja atsakymas. – Tačiau jūs privalote paklusti įsakymams nedelsdama! Išeikite į koridorių neginkluota ir iškėlusi rankas!

Šį kartą aš nesipriešinu, lėtai patraukiu prie durų, atseginėdama pirštinę. Nors atsakymas gana miglotas, jis suteikia savotiškos paguodos. Būsiu nuvesta į savo kambarį – tai jau gerai. Vėliau manimi pasirūpins.

Sustoju prie durų, uždėjusi ranką ant rankenos.

Kaži, ar Doncas su Kleibneriu irgi manimi „rūpinosi“?

Sekundę sudvejoju, tačiau praveriu duris. Nors jie nori mane matyti nedelsiant, kažkodėl visai nesinori skubėti. Mano mintyse dar niekada neliepsnojo tokia ugnis, kai nežinai, ką tiksliai privalai daryti. Kai ima baimė, ima drebėti pirštai ir viską norisi atlikti kuo lėčiau.

Kyšteliu nosį į koridorių.

O tada sutrata griausmingi šūviai, į akis pažyra tinko skeveldros. Pajuntu nemalo...

- - -

...nų deginimą kairiajame šone, kur į mane pataiko kulka.

Apkvaitusi iš netikėtumo ne iš karto suvokiu, kad šaukiu. Gal iš baimės, gal iš skausmo. Duris palieku ramybėje, prisispaudusi nugara prie spintos. Koridoriuje sumaištis, tačiau žingsniai neartėja. Niekaip nesuprantu, kas ką tik nutiko. Aš turėjau pasiduoti, mane turėjo nuvesti.

Kas tai? Dar vienas išbandymas? Atspėk, ką tu galvoji ir padaryk viską atvirkščiai?

- Po velniais! – rėkia kažkas iš koridoriaus. – Jūs ką, visiškai šaudyti nemokate?!

- Aš į ją pataikiau, Saimonai!

- Kur tu pataikei, jeigu jinai dar kruta?! Kitą kartą taikyk taip, kad nebekrutėtų, arba aš tave šaudykloje užrakinsiu! Vincai, ką ji ten daro?

Racija sugaudžia, tačiau neišgirstu, ką Vincas pasako. Aišku tik, kad jis mane mato kaip ant delno. O aš užspeista į kampą, kito išėjimo iš čia nėra, nebent sugebėčiau vaikščioti kiaurai sienas...

Ant žemės tebesivolioja nuspirta jėgos pirštinė. Idėja tik suspėja užgimti, aš jau segu ją į vietą, gniauždama pirštus į kumštį. Šoną diegia, tačiau kentėti galima. Galų gale, man dar ne tokius skausmus teko ištverti. Koridoriuje jau kažkas vyksta, greičiausiai Vincas pakomentavo mano elgesį. Tačiau laukti nėra kada. Šoku už spintos ir įsiremiu į ją petimi. Šaižus džeržgesys, dūžtančio stiklo aidas. Baldas su visu turiniu užvirsta ant praėjimo, bent jau iki pusės jį užblokuodamas. Tada aš pribėgu prie sienos, kuri skiria Kleibnerio laboratoriją nuo gretimos ir iš visų jėgų smogiu į ją.

Pirštinė suvibruoja ir išspjauna silpną impulsą. Tačiau siena skyla gabalais taip, tarsi aš būčiau ne aš, o akmenų trupinimo mašina. Tas nedidelis daiktas ant mano rankos tiesiog stebuklingas, nors visai nesuprantu, kaip jis veikia. 

Antru smūgiu skylę praplatinu ir šoku į kitą pusę. Šoną nemaloniai nudiegia, kuomet užkliudau juo skylės kraštus. Man už nugaros supokši šūviai – vyrai galų gale įsibrauna į Kleibnerio laboratoriją. Jie visai neketina nuvesti  mane į mano kambarį. Bent jau gyvos.

Šioje patalpoje tuščia, ji savo dydžiu tokia pati, kaip ir Kleibnerio, tačiau kampe nėra slėgio kameros. Pilna cheminės įrangos, nors pačių chemikalų nematyti. Atpažįstu tomografą, apkrautą kartoninėmis dėžėmis. Turbūt neveikiantis.  Durys boluoja dešinėje, vos už dešimties žingsnių, o vienintelė šviesa srūva pro išdaužtą plyšį. 

Mano žudikai tesuspėja nustumti nuverstą spintą, kai aš pasiekiu duris ir be jokių tikrinimų pavaišinu jas keturiais smūgiais. Ir taip aišku, kad jos užrakintos – spyna tokia pati, kokią mačiau koridoriuje, o kortelės aš neturiu. Aliarmas... ką gi, jis jau skamba. 

Po ketvirto smūgio durys plačiai atsilapoja. Vos sulaikau impulsą iššokti į koridorių. Nors laiko turiu mažai, vis tiek pirma atsargiai kyšteliu nosį.

Kairėje kelią užtveria sunkus avarinis skydas, nudažytas oranžiniais ir juodais dryžiais. Virš jo mirksi raudona švieselė. Dešinėje – lygiai toks pats, beveik ranka pasiekiamas. Mano persekiotojai liko už jo, dabar jiems teks arba pakelti skydą, arba lįsti pro skylę sienoje.

O man liko vienintelės durys kitoje koridoriaus pusėje. Metalinės, sunkios, su tokia pačia elektronine spyna ir perspėjamuoju ženklu:„Bandymų zona. Tik su IV lygio leidimais.“

Po septinto smūgio man sudiegia pirštus, tačiau durys atsidaro ir aš karštligiškai puolu ieškoti, kuo jas užremti. 

Prieš mane – milžiniška salė metalinėmis sienomis, lubomis ir grindimis. Ir pirmiausiai įsižiūriu ne į kalnus įstabios įrangos, o į būrelį žmonių, baugščiai žvilgčiojančių iš už stiklinių inkubatorių. 

- Rasa! – šūkteliu.

Jie sušurmuliuoja tarpusavyje, tačiau nėra ten Rasos, ji neatsiliepia.

- Ar žinote, kur yra Rasa? Ar matėte ją?

Pažeidinėju taisykles viena po kitos. Aš neturiu teisės priekabiauti prie dirbančio personalo, neturiu teisės klausinėti jų.  Nuo to, ką darau, truputį purto viduje, lyg atradinėčiau kažką naujo.

- Daktare Indra, - atpažįstu vieną iš moterų. Ji vadovavo mano ištvermės testavimams. – Gal žinote, kur yra gydytoja Rasa?

Tamsaus gymio moteris purto galvą, aiškiai stengdamasi laikytis atokiau nuo manęs. Ji bijo. Ir nors paaiškinu, kad viso labo stengiuosi surasti gydytoją, jai nuo to nė kiek ne lengviau. Tarsi būčiau mirtinai pavojinga.

- Ar tos durys veda į C koridorių? – rodau į dvivėres kitame salės gale.

Indra linkteli, nenuleisdama nuo manęs didelių akių. O tada aš pastebiu, kas patalpinta didžiuliuose inkubatoriuose, sustatytuose tarp mūsų ir išėjimo.

Ten aš. Daugybė manęs, identiškai vienodų kopijų. Per visą stuburą susmaigstytos adatomis, plaukiojančios gelsvame tirpale, it negyvos. Tik monitoriai šalia inkubatorių mirkčioja, rodydami pulsą ir širdies darbą.

RB nulis aštuoni. Kelios kopijos, pažymėtos nulis devinta žyme. Jų oda gerokai tamsesnė. Visos jos laukia savo valandos.

Čia aš gimiau. Vienas iš tų inkubatorių – mano motina.

- O kur visos Rebekos nuo pirmojo iki ketvirto numerio? – paklausiu.

Žmonės tyli, tikriausiai nesuprasdami, kuriam iš jų buvo skirtas klausimas. O aš atsitokėju, išgirdusi griausmingą bildesį ten, kur palikau užremtas duris. Persekiotojai vis dar neketina liautis.

Kad ir kaip norėčiau ilgiau pabūti čia bei pažiūrėti į savo seseris, tenka skubiai trauktis. 

- Man reikia durų kortelės, - tiesiu Indrai ranką. – Prašau...

Moteris sudvejoja vos pusantros sekundės, tada skubiai suranda savąją ir ištiesia man. Taip paprastai, lyg visi, kas nešaudo, būtų pasiruošę padėti Rebekai. 

- Ar taisyklės jums leidžia duoti savo kortelę kitiems? – klausiu.

- N... ne, nelabai... – sumurma Indra.

Keistas jos atsakymas. Lyg taisyklės savo sudėtyje turėtų tarpinį variantą tarp taip ir ne. Arba galima, arba negalima – taip iki šiol viskas vyko.

- Kodėl jūs nesilaikote taisyklių, daktare Indra?

- Nes tu nesilaikai, - atsako ji ir nudelbia akis.

Triukšmui stiprėjant nebegaliu ilgiau likti. Pribėgu prie durų ir braukiu kortele. Spyna nervingai sudūzgia, tačiau neatsirakina. Tik dabar pastebiu, kad iš vidaus ant jos žybčioja papildoma švieselė.

„Aliarmas aktyvus. Spyna blokuojama“.

Jėgos pirštinė suvirpa, kuomet trinkteliu į duris. Metalas storas, tik nežymiai įlinksta. Man neprireikia antro smūgio kad suprasčiau – neužteks čia padaužyti.  Durys pernelyg geros, patikimai įsodintos į mūrinę sieną, kaustytą metalu.

Ant sienos kabo nedidelis patalpų išplanavimo žemėlapis su žymekliu „tu esi čia“. Be abejo, tai ne visas komplekso žemėlapis, tik nedidelė jo dalis. Kai kur neparašyta, kas prasideda už tų ar anų durų, tačiau pamatau daugiau nei reikia.

Siena į C koridorių pakankamai puikiai šarvuota. Tačiau B sekcijos sienos kur kas plonesnės. Ir ten pažymėtos dar vienos durys.

Žvilgteliu į dešinę ir iš tiesų – pamatau paprastas duris, beveik pasislėpusias už cilindrų su deguonimi.

- Nešaudyti be aiškaus vaizdo! – ataidi įsakmūs riksmai, lydimi nustumiamo metalo žviegimo. Aš spėju pasislėpti už cilindrų, kuomet apsauga suvirsta į vidų.

- Ji ten! – daktarė Indra pati pirmoji parodo mano pusėn. Gestas toks paprastas, o taip nemalonu jį matyti. Tarsi kas imtų dusinti. Nejau čia nėra nė vieno, kuris iš tiesų norėtų viską užbaigti ir padaryti taip, tarsi nieko nebūtų įvykę? Rebeka vėl būtų savo kambarėlyje, kiekvieną dieną vėl vaikščiotų atlikti savo užduočių ir visi būtų laimingi.

Atsivėdėju ir pirmu smūgiu sulankstau užblokuotą spyną.

Nugriaudėja šūvis, kulka rikošetu atšoka nuo deguonies baliono.

- Velniai rautų, kuris ten pas Abraomą susiruošėt?! – atpažįstu Saimono balsą. 

Nežinau, kas tas Abraomas, tačiau turėtų būti nemalonus tipas, jei jo vardu sulaikoma nuo šaudymo.

Po trečio bandymo durys pasiduoda ir atsilapoja iki galo.

Už jų stovi augalotas tipas išmargintu drabužiu, rankoje gniaužydamas vieną iš žudymo įnagių. Siauras, juodas vamzdis spokso tiesiai man į tarpuakį, kantriai laukęs pasirodymo. Visas penkias šimtąsias sekundės suvokiu šį dalyką kuo aiškiausiai. Taip pat ir tai, kad nespėsiu išvengti nemalonaus dalyko.

Į veidą driokstelėjęs šūvis apkurtina ir apkvaitina, galvą tarsi kūju stukteli.  Aštrus skausmas kaktoje, kur kulka susminga ir loštelėjimas atgal. Kiti keturi šūviai ne taip jaučiasi. Arba jie nepataiko, nes aš daugiau nieko nejaučiu, išskyrus pragarišką spengimą ausyse ir kraują, žliaugiantį veidu. Visgi pauzė po keturių šūvių pakankamai ilga, kad spėčiau pamatyti, kaip žmogus iš naujo nusitaiko. Daug žemiau.

Visu kūnu slysteliu link jo ir suvarau jėgos pirštinę jam į šonkaulius. Nervingas virptelėjimas, rami iškrova - vyras sulinksta perpus, išmesdamas ginklą.  Jo veide tebeatsispindi įniršis, kuriuo jis katino mane pribaigti. Tačiau akys netrukus išsiplečia iš nuostabos, o pro sukąstus dantis sulig antru iškvėpimu ištrykšta kraujas ir pakimba ore, kur išsilaiko dar kelias mikrosekundes. Tada mano pasaulį padengia kruvinas šydas.

Rankove nusibraukiu iš žaizdos plūstantį kraują, besikėsinantį patekti į akis. Galva ūžia, beveik nieko negirdžiu. Tik žinau, kad dabar neturėčiau būti gyva ir kad netrukus pro duris paskui mane iššoks būrys žmonių, galvojančių lygiai taip pat. Pirštine pavaišintas vyras panašus į rūbais apvilktą mėsos gniužulą, jis susilenkęs taip, kaip paprastai žmonės nesilanksto.

Artimiausias avarinis skydas pakeltas. Nedidelėje , į akis nekrentančioje spynoje boluoja įkišta stora kortelė su pakabuku, vaizduojančiu žaibą.

Nuo sumaitoto kūno pavagiu radiją ir tada pasiskubinu ištraukti kortelę.

Skydas vėl nusileidžia, šį kartą uždarydamas mane koridorių sankryžoje. Atatupsta žengiu atgal ir pasuku dešinėn, kur kelias pakankamai gerai pažįstamas. Už šių plačių vartų prasideda gyvenamoji zona, kur labai tikiuosi sutikti Rasą.

- Visiems dėmesio, - prasibrauna pro ūžesį ausyse pavargęs balsas iš radijo, kurį laikau dešinėje. – Keičiame dažnį į antrą poziciją.

Kurį laiką žiūriu į prietaisą, virpėdama iš skausmo ir sukrėtimo, tada išmetu jį ir žengiu prie pulto, kad atrakinčiau vartus į gyvenamąją zoną.

Paslaptingasis Vincas viską mato. Ir jis mane jau pradeda erzinti.

- - -

Durys neužrakintos. Nulenkusi rankeną smunku vidun, nepaisydama to fakto, kad visa kruvina praėjau kelias stebėjimo kameras, taip pat mane matė keli mokslininkai, sutikti pakeliui. Aš Rasos kambaryje ir tas faktas tarsi nuima pusę sunkumo nuo pečių.

- Rasa!

Ji pasirodo prausyklos tarpduryje, pusiau pasislėpusi už sienos. Ta pati Rasa, kuri šimtus kartų mane badė adatomis ir vis atsiprašydavo. Kuri visada žinodavo, ką daryti, kai man ką nors skauda.

- O Dieve... – taria ji, išplėtusi akis.

- Atrodau prastai, žinau, - murmu. – Į mane šaudė, Rasa. Kleibneris su Doncu norėjo mane uždusinti slėgio kameroje. O dabar visi... gaudo mane, žadėdami prieštaringus dalykus. Nesuprantu, kas vyksta!

Rasa kelias akimirkas tyli, žiūrėdama tai į mane, tai į duris.

- Doncas tave norėjo uždusinti? Tu tikra tuo?

- Dalinis vakuumas. Nemanau, kad būčiau jį ištvėrusi. Šimtas šešiasdešimt sekundžių vakuumo.

Ji nužiūrinėja mane nuo galvos iki kojų, kramtydama tai, ką išgirdo.

- Kas tavo kaktai?

- Pataikė. Kulka, iš arti. Man skauda, Rasa. Ir ausyse ūžia. Nežinau, kodėl aš dar gyva.

- Tavo kaukolė iš specialaus lydinio, štai kodėl. Kaip ir visas skeletas. Parodyk man.

Ji paliečia mano kaktą, kurią kaipmat sudiegia. 

- Kas dabar bus? Turiu galvoje – kas MAN dabar bus? Aš trenkiau Doncui, prisvaiginau du jo padėjėjus. Ir... man regis, aš užmušiau žmogų, kuris į mane šaudė.

Vėsios Rasos rankos trumpam sustingsta ties mano smilkiniais.

- Kaip tu jį užmušei? – neramiai virpteli gydytojos balsas.

- Šituo...

Kilsteliu ranką, ji įsižiūri į pirštinę. Tada į mane. Išgąstis Rasos veide manęs visai neguodžia.

- Tai kas dabar bus? Ar man... tiesiog grįžti į savo kambarį? Tu juk padėsi man? – vėl klausiu.

Ji tyli, tyrinėdama mano kaktą. Tada praskleidžia chalatą ir apžiūri šoną, kur žaizda baigia užkrešėti, pasidengusi juoda pluta. Visą tą laiką ji mąsto suraukusi antakius, neįprastai tankiai mirksėdama ir giliai kvėpuodama, lyg ne man, o jai būtų tekę sprukti.

- Pirma sutvarkysime tavo žaizdas, - sako ji po ilgos pauzės. Pasiekia savo nešiojamą šaldytuvą ir iš šoninės kišenės ištraukia dėžutę su būtiniausiais medicinos įrankiais. Paėmusi pincetą pasuka mane į šviesą ir liepia nejudinti galvos. 

- Doncas manęs išsigando, - murmu prisiminusi, kaip profesorius įnirtingai bandė užstumti slėgio kameros vartus, kuomet suprato, jog aš gyva. 

- Kodėl taip sakai?

Kaktą vėl sudiegia, šįkart daug smarkiau, kuomet Rasa išrauna susiplojusią kulką ir įdėmiai ją apžiūri prieš šviesą.

- Žinau. Jis ketino manęs neišleisti iš slėgio kameros, kai baigėsi eksperimentas. Mačiau tai jo akyse. Jis labai bijojo. Dar niekada nemačiau jo tokio...

- Tau gal pasirodė.

- Man? – sutrikusi žiūriu į Rasą, kuri pasitraukia į prausyklą, kad įmestų kulką į kriauklę. – Aš niekada nieko nepamirštu. Jei Doncas būtų kada nors rodęs tokias grimasas, tikrai prisiminčiau.

- Ak...

Rasa linkteli, lyg pati būtų pamiršusi, su kuo bendrauja. Jos veido oda žvilga prieš šviesą ir aš puikiai prisimenu, kad vos prieš keturias minutes ji dar nebuvo suprakaitavusi. Iš savo pojūčių nustatau, kad kambaryje vidutiniškai dvidešimt laipsnių Celsijaus. Ir visada tiek buvo.

- Parodyk man šoną.

Aš atsisagstau sukruvintą laboratorinį chalatą ir nusimetu jį. Pirštinė trumpam įstringa rankovėje.

- O kur tavo rūbas? – žiūri į mane didelėmis akimis Rasa.

- Sugadintas. Palikau jį slėgio kameroje. Paprašysiu naujo, kai viskas nurims.

Ji kiek pasvyruoja, lyg negalėdama patikėti tuo, ką išgirdo, tada atsidūsta ir palinksta prie mano prakiurdyto šono.

- Kulka perėjo kiaurai, - nustato iš karto. – Žinai, aš tau suleisiu nuskausminančių ir regeneracinio tirpalo. Man atrodo, aš tau jį ne kartą leidau, pameni?

- Taip. Jei tiksliai, tai devyniasdešimt du kartus.

Rasa vėl atsidūsta, lyg visų tų eksperimentų metu būtų žalojama ji, o ne aš.

- Tada žinai, ko tikėtis. 

Iš tos pačios dėžutės išėmusi porą vienkartinių švirkštų, ji ima raustis nešiojamame šaldytuvėlyje.

- Ir būk gera, nusiimk tą pirštinę, - paprašo.

- Gerai, bet... man reikia žinoti, kas dabar bus, Rasa. Ko man tikėtis? Aš sulaužiau daug taisyklių. Jei tiksliai – šešias iš jų. Nuslėpiau informaciją, nepaklusau įsakymams, sugadinau inventorių, įėjau į patalpas be leidimo ir...

- Gerai, o kodėl tu tai padarei? – ji trumpam nustoja kuistis šaldytuvėlyje.

- Doncas ketino mane išjungti.  Slėgio kameroje. Turėjau kažką daryti.

- Esi tikra, ar tau tik pasirodė?

- Jei nebūtų ketinęs, nekaltintų manęs iš už kampo tuo, kad esu melagė!

Pati nustembu staiga pakėlusi balsą. Mintimis persikėlusi laiku atgal suvokiu, kad mane suerzino pasikartojęs Rasos užmaršumas. Man juk negali „pasirodyti“. Aš matau ir darau išvadas – taip viskas veikia tose prakeiktose smegenyse. Dažniausiai nestebiu šio proceso, viską palikdama savieigai, tačiau pastaruoju metu dažnokai tenka grįžti prie vienos ar kitos minties šaltinio. Doncas seniau dažnokai juokaudavo, kad man su savistaba problemų niekada nekils.

O štai Rasa susigūžia nuo mano balso. Neatsisukdama ji paima permatomą paketėlį su skysčiu ir nusineša jį į prausyklą, kur ryškesnė šviesa.

Padedu pirštinę ant staliuko ir pasižiūriu į veidrodį.

Atspindyje matau dvi dideles akis, žibančias tarp juodų kraujo krešulių. Stebuklas, kad Rasa nepersigando, pamačiusi mane tokią, nes vaizdas tikrai nuteikia nemaloniai. 

„O Dieve“ – pasakė ji tada, žiūrėdama į mane pusiau pasislėpusi už durų. Tačiau neatrodė itin išsigandusi.

Nagais pasivalau veidą, ant grindų pasipila smulkios krešulių dulkelės.

- Oi, aš atsiprašau...

Rasa jau artinasi prie manęs su švirkštu rankoje, sprigtu išmušinėdama oro burbuliukus.

- Doncas ketino tave išjungti, - pakartoja ji, kiek uždelsusi ties žodžiu „išjungti“. – Ir dėl to tu nusprendei  nepaklusti?

- Man tai labai nepatiko, - sakau tyliai. – Ir vis dar nepatinka. Tai nesiderina su egzistencijos tikslu.

- Kuo?

- Tikslu. Išgyventi – toks pats paprasčiausias egzistencijos tikslas.  Perfrazuojant Doncą, jei žmogus yra tik tam, kad būtų – jis egzistuoja. Jei yra kažkoks papildomas tikslas – jis gyvena. Nors pats Doncas dažnai sumaišydavo sąvokas vietomis.  Tikriausiai pamiršdavo.

- Tačiau tu labai dažnai eksperimentų metu priartėdavai prie mirties, - sako Rasa, kiek pagalvojusi. – Ar tai derinasi su tavo egzistencijos tikslu?

- Aš apie tai pradėjau mąstyti palyginti neseniai. Anksčiau tiesiog nekreipiau dėmesio, nors girdėjau pakankamai daug kartų, kai žmonės kalbėdavosi apie savo svajones.

Ji linkteli, stebėdama mane neramiu žvilgsniu. 

- Tu suprakaitavusi,  - ištariu.

Kaip visada – konstatuoju faktą. Rasa iš tiesų suprakaitavusi.

Tačiau po mano žodžių ji staiga pablykšta, lyg būčiau pasakiusi kažką daugiau nei vien faktą. Dešinės akies kamputis nervingai sutrūkčioja, lūpos lėtai prasiveria.

- Tu suprakaitavusi, - pakartoju. – Kodėl? Kambaryje vos dvidešimt laipsnių...

Ranka su švirkštu staiga pajuda į priekį, kad pasiektų mano kaklą. Vos suspėju ją nutverti ir trūktelėti atgal, išraudama jau įsmigusią adatą. Kaip medikė, Rasa puikiai įgudusi.

- Kas švirkšte? – nutveriu ir antrą jos ranką. – Kodėl tu bijai manęs, Rasa? Ką aš tau tokio padariau?!

Dabar jau aš išsigandusi kaip reikiant. Ką tik maniau, jog esu saugi šioje vietoje, globojama pačios Rasos, tačiau štai, ji pati ne ką mažiau už mane bijo. Kas čia vyksta?!

- Rebe, būk protinga...

- Kas švirkšte? – pakeliu balsą.

- Migdomieji biodroidams, - skubiai atsako ji. – Atleisk.

- Kodėl?

Tačiau ji tik žiūri į mane gailiu žvilgsniu, greičiausiai atspindėdama mano pačios išraišką. Man pačiai gaila, kad buvau tokia kvaila, galvodama apie ją kaip kažką ypatingo. Iš tiesų, KAIP Rasa – paprasta medikė – gali man padėti? Ar ji čia vyriausia? Jos netgi Doncas neklauso!

- Kodėl? – vėl pakeliu balsą, nes tik taip ji pajėgi išmurmėti kokį nors atsakymą.

Tačiau atsakymo man neprireikia, nes išgirstu skubius žingsnius koridoriuje, artėjančius čionai.

- Mus stebi, - susiprantu, paleisdama jos rankas ir žengdama prie durų. – Kaip ir visur, kaip visada. Tu manęs laukei, žinojai, kad ateisiu. Dieve, viskas taip logiška ir paprasta, tiesiog mano galvoje pernelyg daug duomenų, įtvirtintų kaip neabejotini faktai! Mano nepajudinamas pasaulis mane pražudys...

- Rebe, nesikarščiuok, sustok!

Užrakinu duris ir patraukiu prie jų fotelį, kad įsibrovėliams būtų bent menkiausia kliūtis, kol jie pasiruoš mane sušaudyti.

- Rebeka, mes vis dar galime viską ramiai užbaigti!

- Tikrai? Kaip?

- Aš suleisiu tau migdomuosius, tu užmigsi. Jiems nebus priežasčių tavęs nužudyti, nes tu JAU būsi nukenksminta.

- O kas vėliau, Rasa? Miegosiu amžinai? Pernelyg maža tikimybė, kad pabusiu. Miegančią biodroidę labai lengva dar kartą įkišti į slėgio kamerą, žinai... Arba, kaip Spenceris sakė, kulką į galvą. Mažiau sadistiška.

Ji atsitraukia atatupsta, tikriausiai išgąsdinta mano žodžių.

- Man reikia patogių rūbų, - sakau jai. – Nusivilk savo, mudvi beveik vienodo ūgio. 

Ji abejodama pažvelgia į švirkštą rankoje.

- Laiko nebėra, Rasa, - paraginu ją. – Tu žinai, kad aš daug greitesnė už tave. Kai Kleibnerio injekcija nustos veikti, būsiu ir gerokai stipresnė, todėl neversk manęs rinktis. Rūbus!

Pakeliu jėgos pirštinę ir imu ją segtis ant rankos. Rasa išmeta švirkštą ir skubiai ima mautis kelnes. Duris sudrebina pirmieji smūgiai.

- Aš dar nemačiau tavęs tokios... metodiškos, Rebe, - sako ji.

- Neturiu laiko emocijoms, - prisipažįstu. – Turiu pasprukti nuo tavęs ir kitų. Dabar aš viena.

Viena ir norinti verkti. Tik nėra kada. Skubiai apsimaunu Rasos kelnes, įsirangau į jos marškinėlius ir čiumpu gydytoją už rankos. Už nugaros su trenksmu išvirsta durys, tačiau mudvi jau kitame kambaryje. Vienu mostu nusviedžiu Rasą į sofos glėbį, tada apsisuku, užsimodama į sieną, skiriančią mane ir įsibrovėlius. Kartais ir aš galiu šaudyti.

Tinko ir betono skeveldromis.

3. 

Žmonės

Nežinau, kaip jie vadina tą daiktą, šaudantį su neįtikėtinu trenksmu ir sugebantį prašauti kiaurai sienas. Man jis  - paprasčiausias šautuvas, vienas iš nesuskaičiuojamų. Išmetu jį ir palieku centriniame koridoriuje gulėti ant žemės. Jau kuris laikas nepavyksta iš jo išspausti jokio garso, persekiotojai liko už avarinio skydo. Sekundės, kol kuris nors iš jų susiprotės įstatyti savo kortelę, per tą laiką aš...

O ką aš per tą laiką padarysiu, stebima paslaptingojo Vinco? Jis viską mato, nukreipia persekiotojus ten, kur jiems patogiausia mane užklupti.

Be abejo, tai jis perspėjo visus, kad aš tykau už sienos, pasiruošusi užpulti juos jėgos pirštine. Todėl įsibrovėliai Rasos apartamentuose ėmė šaudyti be perspėjimo, jau numanydami, kur slepiuos.

Ir jie nušovė Rasą, nors puikiai žinojo, kad ji toje pačioje patalpoje. Matyt, jiems esu mirtinai pavojinga, nors dar pati nežinau, kodėl.

Gerklę sugniaužia gumulas. Šniurkšteliu nosimi, pasilenkdama po bekylančiu apsauginiu skydu. Nieko, koridorius tuščias. Aš nežinau, kur einu, tačiau žinau, ką labiausiai norėčiau susitikti. Vincą. Šiam tikrai nepagailėčiau kumščio, juk tai jo dėka aš neturiu ramybės.

Pasiekusi atšaką, sukančią atgal į valgyklą, išgirstu skubius žingsnius ir atpažįstu vieną iš apsauginių. Jų batai skleidžia kiek kitokį garsą nei mokslininkų lengva avalynė. Be to, jie nešiojasi pakankamai daug smulkmenų, silpnai barškančių sulig kiekvienu žingsniu.

Vienas žmogus. Labai tikė...

- - -

...tina, jog ginkluotas.

- Štai ten taikinys, jo centras yra lygiai tavo akių aukštyje, - rodo Briusas Kleibneris, pataisydamas diržą su jutikliais man ant juosmens. – Kaip tau su pusiausvyra?

- Dabar jau geriau, daktare Briusai, - sakau jam.

- Jau geriau... – pakartoja jis tyliai panosėje ir pasitraukia prie monitoriaus.

- Kam skirtas šis eksperimentas? – pasidomiu.

- Tu mėtysi rutulius į taikinį, aš stebėsiu.

- Čia ne tikslas, o eiga, - suabejoju.

- Er bė nulis penki, tau tereikia vykdyti! – pakelia jis balsą. – Doncas turi laiko kalboms. Aš – nelabai.

Paklusniai užsičiaupiu ir įsižiūriu į taikinį. Tai baltas popieriaus lapas su nupieštu apskritimu, pritvirtintas prie metalinio skydo, kuris laikosi ant trijų pneumatinių stūmoklių. Žinau tik tiek, kad kai pataikau, tie stūmokliai sujuda nevienodai – pagal tai kompiuteris apskaičiuoja jėgą ir pataikymo vietą.

Rutuliai metaliniai, glotnūs, tvarkingai sudėti į dėžutę. Lygiai dvidešimt keturi. Paimu vieną iš vidurio ir pasveriu rankoje, akimis matuodama nuotolį iki taikinio.

- Ar galiu pradėti?

Briusas energingai patarškina klaviatūroje ir sako, kad galiu. Šiandien jis geros nuotaikos. Paprastai, kai imu klausinėti šio bei to, jis liepia užsičiaupti ir laukti, kada pats į mane kreipsis. O ir balsą pakėlė vos kartą.

Pirmu metimu pataikau į taikinio kraštą. Rutulys skardžiai pokšteli atsitrenkęs ir nurieda grindimis į šalį.

- Stenkis pataikyti į centrą, - pakomentuoja Kleibneris.

- Taip...

Mintyse atkurti metimą ir prisiminti savo kūno padėtį nesunku. Netgi prisimenu, kaip buvau įtempusi raumenis ir kaip pasukau ranką.

Antras rutulys nulekia ir kliudo priešingą plokštės kraštą. Šį kartą Briusas nieko nepasako, o aš vėl pakoreguoju savo laikyseną.

Trečias rutulys, o ir visi kiti po jo nulekia tiesiai į centrą. Beveik visiškai vienodai, be jokių pastangų, nors aš privalau stengtis iš visų jėgų. Tik jėgų ir negailiu, nes visa kita – matematika ir fizika.

Kai dėžutė ištuštėja, aš pergalingai pasižiūriu į Kleibnerį. Jaučiuosi kiek pavargusi ir sušilusi. Baltas taikinio popierius sudriskęs nuo mano pastangų.

O vyras žiūri į mane ne itin maloniu žvilgsniu, lyg būtų kažkuo nusivylęs.

- Ar viskas gerai, daktare Kleibneri?

- Puikiai, - atšauna jis irzliai ir susmunka kėdėje.

- Aš viską padariau teisingai?

Jis meta trumpą žvilgsnį į monitorių, tada ima raustis kišenėje.

- Tu viską padarei androidiškai tobulai, velniai tave rautų, - sako jis ir liepia nusisegti diržą. Dabar atrodo gerokai suirzęs, lyg vaizdas monitoriuje jam būtų suga...

- - -

...dinęs nuotaiką.

Kuomet Rasos kambarėlyje netikėtai ima lakstyti kulkos, man belieka mesti iš galvos netikėtą ataką ir kristi ant žemės. Ausis užgula siaubingas dundesys, lyg per sapną išgirstu Rasos klyksmą sau už nugaros. Neturiu kada pažiūrėti ir įsitikinti, ar jai viskas gerai. Jei būsiu nedėmesinga, jos likimas greitai neturės jokios prasmės mano lavonui.

Visa laimė, kad šitoks triukšmas greičiausiai trukdo šaudantiems išgirsti, ką jiems sako Vincas. Antraip jie pakreiptų vamzdžius gerokai žemiau ir į kairę, kur esu priversta slėptis, žarstoma skaldomos sienos betono gabalais. 

Vienas itin patogaus dydžio gabalėlis su dažų pėdsakais atsiridena mano panosėje, nieko nelaukdama čiumpu jį. 

Tarpduryje kyšteli rūkstantis vamzdis. Jis pasisuka į dešinę, pasirodo šaulio petys ir galva. Vis dar tebetratant salvėms, atsivėdėju ir paleidžiu nuolaužą žmogui į galvą. Nuo smūgio šis trenkiasi į staktą, ginklas išsprūsta iš rankų ir pakimba ant diržo, permesto per petį. Tada aš išdrįstu šastelėti į priekį, atsidurdama tiesiai prieš jį. Paleistą ginklą nutveriame kartu ir aš imu galynėtis su priešininku, kuris pasirodo beesąs itin stiprus. Tik supratusi, kad grumtynės truks per ilgai, atlaisvinu vieną ranką ir stukteliu į jo neperšaunamą liemenę.

Pirštinė suvirpa ir paverčia mano smūgį impulsu, nuo kurio vyrą pamėtėja atgal. Jis paleidžia šautuvą ir vos neišsitiesia ant žemės. Spėju sučiupti jį už liemenės – visgi tai mano skydas nuo kitų.

Staiga vyras išverčia akis ir sudreba visu kūnu, kuomet jį ima kliudyti kulkos. Vos neklykteliu iš siaubo. Jie ką, bepročiai? Juk tai vienas iš jų, kaip jie gali šaudyti į saviškį?!

Tačiau nepaleidžiu nelaimėlio. Skubiai permetusi užvaldytą ginklą per jo petį, aklai imu šaudyti.

Po akimirkos griaudėja tik mano laikomas šautuvas, nes visi kiti nutyla. Leidžiu negyvėliui išsitiesti ant žemės, stipriau suspaudžiu besipurtantį ginklą ir pamatau, kad visi kiti stengiasi pasislėpti, arba jau pasislėpę, nes prieš mane nebėra nė vieno.

Grįžteliu atgal ir pastebiu Rasą, gulinčią prie sofos kraujo klane. Jos kūne mažiausiai dvi šautinės žaizdos, matomos nuo durų. Ir ji tikrai negyva. 

Vincas siaubingai prastas strategas, jei nesugeba apsaugoti savo žmonių. Jis nenormalus. Visi šie šaudantys vyrai – nenormalūs. Nužudyti silpną, net neapsirengusią moterį, kuri akivaizdžiai neginkluota...

Kiek sugadintas reikia turėti smegenis, kad pasielgtum taip?

Pasiguosti galiu nebent tuo, kad turiu savo mintyse begales vaizdinių, kuriuose Rasa vis dar gyva ir kuriuose ji mane gali dar ko nors išmokyti,  į ką anksčiau neatkreipiau dėmesio.

Keistas gumulas susikaupia gerklėje. Jis visada ten atsiranda, kai man norisi nevaldomai išsikrauti.

Palieku Rasą ir sprunku prie durų, pakeliui pavaišindama kulkomis sienas, už kurių sulindo vyrai nesveikomis smegenimis. Nenoriu jų užmušti, nors sveika nuovoka kužda, kad reikėtų. Vincas juk neturi be galo daug pavaldinių. Jų skaičius ribotas. O kuo jų mažiau – tuo ge...

- - -

...riau man.

Prigludusi prie sienos klausausi artėjančių žingsnių, mąstydama apie baigtinį Vinco žmonių skaičių. Regis, man rimtai reikia permąstyti visas iki šiol žinotas taisykles ir imti veikti taip, kaip logika liepia. Tik dar neaišku, ar aš susidūriau su išskirtine žmonių grupe, kurių atstovai šaudo į visus, net į saviškius, ar man tokiais laikyti kiekvieną žmonijos atstovą?

Rasa buvo per silpna užpulti mane, tačiau ji ketino mane apgauti. Doncas per silpnas, todėl pasinaudojo slėgio kamera. Kleibneris žinojo, kad esu stipri, todėl dirbtinai susilpnino mane. Jie visi iš esmės kartojo tą patį scenarijų, tik kitomis priemonėmis. Pakenkti, susilpninti, nužudyti.

- Spenceri, tu gyvas? – sušnypščia racija visai šalia, už kampo. 

Žingsniai nutyla. Išgirstu nekantrų kuitimąsi kažkur apie diržą.

- Sakyk.

Spenceris... Pats pirmasis, kurį pasiryžau pulti slėgio kameroje. Jeigu tada jį būčiau pribaigusi, dabar nestovėtų čia.

Racija vėl sušnypščia.

- Ji stovi tiesiai...

Tačiau aš nelaukiu, kol Vincas išduos mane. Žmogus laiko rankoje raciją – tai jau savaime rimtas nusiginklavimas. Jis kalba. Jis sutelkęs dėmesį kitur. Pasilenkusi pasisuku iš už kampo, bėgte iki žmogaus ir nirčiai suklykusi suvarau kumštį į apstulbusio Spencerio neperšaunamą liemenę. Virptelėjusi iškrova padidina smūgį dešimteriopai.

- ... prieš tave, už kampo!

Antru smūgiu sutrupinu jam kaukolę.

Ir tada užgęsta šviesos koridoriuose, prityla ventiliatorių gaudimas, silpnai blyksteli avarinės lempelės, nutvieksdamos aplinką kruvina šviesa. Akimirką man atrodo, lyg Spencerio galvoje būtų paslėptas jungiklis ir aš ką tik jį paspaudžiau. Virpėdama atšlyju nuo jo, sumaitoto ir neatpažįstamo. Pažvelgiu į savo ranką, tačiau pakankamai greitai susitvardau ir imu mąstyti metodiškai.

Tai negali būti mano darbas. Greičiausiai Vincas įsiuto ir atjungė kažką. Kai žmonės supyksta, jie kartais nesuvaldo savo judesių. Ima trankyti paviršius kaip išprotėję. Maža kur trinktelėjo Vincas...

Virpančiais pirštais atsegu nuo Spencerio diržo mažesnį šautuvą, kuris atrodo patogesnis mano rankai. Taip pat susidomiu ir neperšaunama liemene, kuri dengia Spencerio krūtinę bei nugarą. Vargais negalais nuvilkusi ją nuo lavono pati užsidedu, tačiau netrukus apsigalvoju. Liemenė sunki, kritinę akimirką trukdys greitai judėti. O ir vieno iš jų neišgelbėjo, kai prisidengiau tarsi skydu.

Galų gale nusprendžiu imti tik ginklą ir Spencerio durų kortelių rinkinį. Jis turi leidimus net į septinto lygio patalpas, nors tokių man dar neteko niekur matyti.

Palikusi lavoną ramybėje grįžtu į koridorių. Čia pat yra Donco kabinetas, kuriame lankydavausi  vos ne kasdien. Už jo – virtinė nedidelių laboratorijų, kurios buvo pažymėtos mano matytame žemėlapyje. Tačiau kiek tolėliau yra durys, už kurių nežinia kas. Žemėlapyje linijos ties ta vieta nutrūksta. Jeigu tai išėjimas iš pastato, tuomet man kaip tik ten.

Stabteliu, tvirčiau sugniauždama šaudyklę. Koridoriaus gale į avarinę šviesą išeina žmogus, keldamas ranką į mano pusę, lyg kažką ketintų padaryti. Nieko nelaukdama pakeliu ginklą ir spaudžiu gaiduką, bet šis net netaukšteli.

- Rebeka! – mojuoja man žmogus. Nustebusi atpažįstu Briuso Kleibnerio balsą. – Greičiau čionai! 

Jo balsas įsakmus ir griežtas, tačiau ne piktas, kokį dažnai girdėdavau. Man regis, daktaras Kleibneris susijaudinęs. Žinoma, aš nepajudu iš vietos. Tai, ką matau, prieštarauja anksčiau matytiems dalykams, o pakartoti naivių klaidų man visai nesinori. Nuleidžiu ginklą. Nėra tikslo taikytis, jei nemoku šaudyti.

- Aš atjungiau stebėjimo sistemą, todėl Vinco žmonės kol kas tavęs ieškos paskutinėje matytoje vietoje, - sako man Kleibneris, artindamasis skubiu žingsniu. – O tau vertėtų eiti su manimi.

- Jūs man jau pakenkėte, daktare Briusai, - sakau jam. – Kodėl aš turiu klausyti jūsų?

- Todėl, kad aš turiu informacijos, kurią noriu perduoti, - sako jis niauriai. – Ir keletą daiktų, kurie turėtų tau praversti.

- Aš netikiu jumis. Turėčiau tikėti, bet netikiu. Atleiskite.

Jis staiga nusišypso, nesiliaudamas artintis.

- Sustokite, - perspėju jį. – Aš gal ir nemoku šaudyti, bet galiu jus užmušti su šita...

Jis sustoja ir parodo pirštu į mano šaudyklę.

- Saugiklis šalia nykščio. Svirtelė. Kilstelk aukštyn, tada suimk kaire ranka viršutinę pistoleto dalį ir patrauk, kad atsidarytų spyna. Iki galo. Atleisk ją ir ginklas bus užtaisytas bei paruoštas šaudyti.

Nenuleisdama akių nuo Briuso iš tiesų pajuntu nykščiu svirtelę. Pastumiu ją aukštyn, tada kaire sugraibau ginklą ir vėlgi – viršutinė jo dalis, pasirodo, juda. Patraukiu iki galo, ginklas tyliai klankteli. Tada šaižiai taukšteli, kai spyna grįžta į vietą.

- Dabar nemokinsiu tavęs taikytis, nes tarp mūsų nėra jau toks didelis atstumas, - sako Kleibneris. – Vėliau išmoksi.

- Kodėl jūs man tai parodėte?

- Nes nėra laiko, Rebeka. Dabar tu moki šaudyti, todėl eisi su manimi. Jei aš bandysiu tau pakenkti – galėsi mane nušauti vietoje.  Tačiau reikia paskubėti, kol jie neįjungė sistemos iš naujo!

Jis apsisuka ir nubėga prie atidarytų durų. 

Per sekundės dalis pasvėrusi kiekvieną UŽ ir PRIEŠ, patraukiu jam iš paskos.

Patalpa, kurioje įsikūręs Briusas, pilna monitorių ir dūzgiančių serverių. Kiekvienas monitorius rodo po šešis – aštuonis langelius, sužymėtus skaičiais ir papildomais komentarais. Tai turėtų būti vaizdo kamerų tranliacijos, tačiau dabar tuose langeliuose tuščia. Kaip ir koridoriuje, šioje patalpoje mirga avarinė lempelė, o ant stalo spingso pastatytas žibintas, kuris vienintelis praskaidrina kruviną šviesą.

Briusas man už nugaros užrakina duris.

- Čia stebėjimų centras, vienas iš dviejų, - sako jis. – Durys papildomai sustiprintos, todėl ir pasirinkau šią vietą. Be to, čia nėra kamerų. Kai Vincas iš naujo pakraus sistemą, prireiks laiko, kol susigaudys.

- Jūs man suleidote silpninančiųjų, - primenu jam paskutinį mūsų susitikimą. – Dabar padedate? Kas vyksta, Briusai?

- Tave nusprendė sunaikinti, - girgžda niūrus Kleibnerio balsas. – Mano darbas buvo suleisti tau raumenis atpalaiduojantį tirpalą. Didelę dozę, padalintą į dvi dalis.

- Ir jūs ją suleidote.

- Taip, - linkteli Kleibneris. – Tik ne visą. Pirmiau aš tau daviau kiek kitokį tirpalą. Tu turi unikalų atminties mechanizmą, Rebeka. Prisimeni, kad skaudėjo tik po antrosios injekcijos? 

Aš prisimenu. Taip pat prisimenu, kad Kleibneris badė mane ne du, o tris kartus.

- Pirmoji injekcija buvo nešantysis tirpalas, - sako jis. – Tavo organizmas skiriasi nuo žmogiškojo, aš negaliu štai taip paprastai imti ir suleisti tau ką nors. Paprasčiausiai neveiks. Todėl pirma visados suleidžiu nešantįjį tirpalą. Rasa sako, kad turėčiau jį maišyti iš karto su skiriamuoju medikamentu, bet čia jau mūsų, kaip profesionalų, nuomonės išsiskiria.

- Rasa negyva, - sumurmu.

- Žinau, mačiau, - atsidūsta jis.  – Čia tavo.

Jis pakelia nuo grindų nedidelę kuprinę ir paduoda man.

- Sudėjau viską, ko tau gali prireikti.  Dešimt švirkštų su regeneraciniu tirpalu. Iš anksto sumaišiau su nešėju, tau nebereikės tuo rūpintis.  Susileisi pati, kai būsi saugioje vietoje. Nors turėtų dar veikti tas, kurį aš suleidau.

- Jūs? Kada?..

Kleibneris urgzteli, tikriausiai nepatenkintas mano smalsumu.

- Prieš pat tau patenkant į slėgio kamerą, Rebe. Du švirkštai, pameni? Vieno turinį aš pakeičiau į mišinį, jame buvo regeneracinio tirpalo ir raumenų darbą skatinančio preparato, todėl antroji injekcija nesuveikė taip, kaip derėjo. Jei tu ir nusilpai, tai tik minimaliai.

- Tačiau mane uždarė į slėgio kamerą, - primenu jam. – Ir jūs pats įjungėte siurblį.

- Taip, toks buvo mano darbas, - sako jis. – Tu juk žinojai taisykles, privalėjai paklusti. Dar daugiau – turėjai ramiai būti kameroje ir leistis nužudoma. Jeigu aš būčiau suleidęs tau visą dozę, tu net nebūtum pajėgusi stovėti ant kojų ir pasiekti siurbimo angų, kad užkištum jas savo rūbo padais.

- Jūs mane stebėjote? – suvirpu iš pasipiktinimo.

- Ne. Tai buvo vienintelis logiškai įmanomas pasirinkimas. Kitas variantas – bandyti uždengti angas delnais, tačiau aš nemaniau, kad būsi tokia kvaila. Kažkada mokiau tave fizikos, pameni? 

Kuo puikiausiai pamenu. Tarsi tai būtų įvykę vos prieš valandą...

- Buvo likusi viena vienintelė dilema – ar tu BANDYSI tai padaryti, ar paklusi taisyklėms, - sako Briusas. – Jei antra, tuomet man būtų belikę grįžti ir nugabenti tavo lavoną į saugyklą. Tačiau tu pasirinkai kitą kelią ir tada prasidėjo dalykai, kurių beveik niekas nebuvo numatęs.

- Jūs tikėjotės to? – klausiu nustebusi.

- Tiek, kiek galima tikėtis iš dirbtinės mergiotės, - staiga Kleibneris susmunka į kėdę ir atsidūsta. Atrodo stipriai susijaudinęs, neramus.

- Jūs manęs niekada nemėgote, daktare Kleibneri, - primenu jam atsargiai. – Kodėl dabar man padedate?

Jis keistai pasižiūri į mane, lyg išgirdęs kvailą klausimą. Nudelbia mano rūbus, tada ištiesia ranką ir pastveria kuprinę man iš glėbio.

- Aš tau atnešiau naujus drabužius, persivilk, - grubiai paliepia. – Ten, kur tau teks keliauti, šie nepadės.

Jis ištraukia iš kuprinės plastikinę pakuotę ir praplėšia ją dantimis. 

Medžiaga panaši į tą, kokią vilkėjau anksčiau. Tačiau pasiuvimas ir spalva kitokie.

- Tai naujausia, ką galėjau gauti. Nevaržo judesių, puikiai išlaiko kūno šilumą. Kulkų, žinoma, nesulaikys, tačiau nuo ugnies išgelbėti gali. 

- Jūs neatsakėte į mano klausimą.

- Todėl, kad nenoriu į jį atsakinėti, - suirzta Briusas. – Tai, kad tu įpratai laužyti taisykles dar nereiškia, kad kiti norės atsakinėti į tavo klausimus.

- Tačiau aš nesuprantu...

Nesuprantu, kodėl Briusas man padeda ir jis teisus – aš neturiu laiko klausinėjimams. Visgi prieš nusimesdama rūbus ginklą padedu priešingoje pusėje, kad būtų toliau nuo žmogaus.

- Kuprinėje, - sako Briusas dusliu balsu, - įdėjau planšetinį kompiuterį. Jame surašiau visą informaciją, kuri tau gali praversti. Ginklai, šaudmenys, teorinis kovinis parengimas, strategija, psichologija... pats jau nepamenu. Dar ten rasi mano asmeninį dienoraštį, kurį įrašinėjau atskirai nuo darbinio. Ten daugiau atsakymų, nei pajėgtum sugalvoti...

Briusą nutildo staiga įsiplieskusios lempos virš galvos. Avarinės šviesos nurimsta, viena po kitos atgyja vaizdo kameros.

- Na va, pagaliau prasideda, - urgzteli jis. – Visai mažai laiko, Rebeka. Dabar dėmesį sutelk čionai ir įsidėmėk viską, ką pamatysi.

Jis pasisuka su visa kėde į klaviatūrą ir spusteli porą klavišų.

Artimiausiame monitoriuje kamerų vaizdai pradingsta, atsiranda smulkių linijų raizginys, kurį netrukus suvokiu kaip žemėlapį.

- Čia pastato planas?

- Taip. Tiek, kiek man pavyko surasti.  Kitas plano dalis tau reikės išgauti pačiai, tik dar neįsivaizduoju, kur ir kaip.

- Tačiau aš nematau išėjimo, - sakau Kleibneriui, įvertinusi patalpų išplanavimą. – Tik tris liftus ir laiptų aikštelę.

- Tai ir yra išėjimas. Mes giliai po žeme. O mano leidimai galioja tik šiame laboratorijų skyriuje. Aš net neturiu teisės be palydos ir rimtos priežasties išeiti į kitą skyrių.

Jis parodo į centrinį koridorių, besitęsiantį beveik per visą aukšto planą.

- Cė koridorius. Per vidurį atskirtas kontroliniais vartais. Viskas, kas šiapus vartų – biologinis sektorius. Kitoje pusėje – kažkas kita. Aš net nežinau, kas ten, nes informacija tuo klausimu įslaptinta.

- O kas viskam vadovauja?  Vincas?

- Ne, - purto galvą Briusas. – Vadovavimas čia diferencijuotas. Pavyzdžiui, laboratorijose vadovauju aš kartu su profesoriumi Doncu. Mes turime teisę priimti sprendimus ir pakreipti darbų eigą, jei tik tai neprieštarauja pagrindinei užduočiai. Tačiau užduočių patys nekuriame. Jos ateina iš kito sektoriaus, gal net iš kito aukšto, pažymėtos kažkokio V. Armstrongo vardu.

- Vė kaip Vincas? – primenu.

- Ne. Vincas dirba šiame aukšte, jis yra apsaugos šulas. Greičiausiai apie mokslą išmano minimaliai, tik kad galėtų priimti kažkokius sprendimus. Yra tam tikri protokolai, kurie kartais Vincui leidžia kontroliuoti visus šio aukšto sektorius. Kaip dabar, pavyzdžiui, kuomet tu laikoma pavojinga ir dar nesugauta. 

Kleibneris nutyla ir įsispokso man per petį. Pasekusi jo žvilgsnį pastebiu judėjimą viename iš monitorių - ginkluoti vyrai būriuojasi koridoriuje, aplink šešėlyje tįsantį lavoną. Atpažįstu Spencerio suknežintą galvą.

- Tau reikia laiko, - prataria Briusas sudirgusiu balsu. – Reikia sumauto laiko pasiruošti viskam. Jie bus čionai ne už ilgo. Dabar žiūrėk čionai.

Jis reikliai pabaksnoja į monitorių, teberodantį planą.

- Kaip matai, kiekviename koridoriuje yra bent po vienerias duris, pažymėtas apsaugos ženklu. Už jų prasideda laiptai, vedantys į kiek žemiau esančių koridorių tinklą. Tie koridoriai – išimtinai apsaugai. Jų pagalba tie vyrukai gali atsidurti bet kurioje šio aukšto dalyje, apsupti kiekvieną sektorių net nebandydami pakelti avarinių vartų. 

Jis spusteli dar vieną klavišą, monitorių išraizgo žymiai smulkesnių koridorių tinklas. Plane lieka tik viena vienintelė patalpa, nuklydusi kažkur į šalį.

- Štai čia, - pabaksnoja patalpą Kleibneris. – Čia vieta, nestebima kameromis. Tai sandėlis, kuriame laikomi atmestų eksperimentų rezultatai, medžiagos ir šiaip visoks nedegus šlamštas. Kadangi jis pasiekiamas vien tik apsaugos koridoriais, niekas ten nekiša nosies.

- Jūs ten buvote?

- Taip. Keturis kartus.

Aš vėl pažvelgiu į ginkluotus vyrus, kurių dabar gerokai mažiau, bet vis tiek per daug. Spencerio lavoną jau kažkur nutempė.

- Vincas tuoj lieps vienam iš jų užimti šį kambarį, - irzliai prataria Briusas. – Jis norės čia turėti bent vieną savo žmogų. Eime.

Jis pakyla nuo kėdės ir patraukia prie baltų durų, ant kurių kabo nedidelė lentelė su užrašu „avarinis generatorius“. Patalpa už jų nedidukė, čia stovi didžiulė, grubaus darbo metalinė spinta ir ant sienos kybo dėžė, į kurią nuo grindų atvesti keturi stori kabeliai. Virš dėžės prasideda suvelta plonų laidų raizgalynė.

- Tavo jėgos jau turėtų būti atsistačiusios, - sako man Briusas. – Pakelk  groteles.

Jis parodo į stačiakampes groteles, dengiančias juodą skylę grindyse.

- Kur tai veda?

- Sunku pasakyti. Tiksliai žinau, kad kuomet vaikščiojau į sandėlį, mačiau virš galvos sukabintus šviesolaidžius, pradingstančius skylėse. Vadinasi, vienu ar kitu keliu ten pateksi. Tiesa, tos skylės nėra itin plačios...

Jis skėsteli delnais, lyg bandydamas kažką parodyti. 

- Manote, jos bus per siauros? – suabejoju jo prisiminimais.

- Pamenu, kad kai žiūrėjau į jas, buvau nudžiugęs dėl to, kad tu greičiausiai tilptum prašliaužti ant pilvo ar nugaros, - sako Briusas ir pasitrina kaktą. 

Šaunu. Ir aš turiu pasitikėti tokia puikia daktaro atmintimi. Įlysiu į skylę, kur galbūt įstrigsiu.

- O kaip jūs? – staiga prisimenu. – Jei aš vos tilpsiu, ką tuomet...

- Ne ne, - mosteli Kleibneris. – Be manęs. Jie neturi prieš mane jokių įkalčių, juk aš padėjau tave įkišti į slėgio kamerą.  Su manimi ir taip bus viskas gerai.

Vadinasi, vėl viena. Nors Briusas ir paskutinis niurzga, visgi jis vienintelis, kurio žodžiai ir elgesys nekelia abejonių. Jis taip ir nepa...

- - -

...sakė, kodėl man padeda.

Šviesa virš mano galvos priblėsta, kai Briusas palieka kambarėlį. Į šachtą nusileidžiu metalinėmis kopėtėlėmis, vis dar galvodama apie paskutinius jo žodžius.

„Tu protinga, Rebe“ - pasakė jis, paliesdamas mano petį. – „Tiesiog galvok savo galva ir neklausyk kitų. Tai įsakymas!”

Tai sumautas paradoksas, o ne įsakymas.  Visgi aš pasijuntu geriau, galvodama apie paradoksą kaip apie paprastą patarimą. Briusas mano, kad turiu teisę rinktis sprendimus pati. Jeigu jau tai pasakė pats griežčiausias mano sutiktas žmogus, vadinasi, esu teisingame kelyje.

Apačioje visiškai tamsu. Apgraibomis užčiuopiu nelygų, šaltą sienų betoną, metalines pakopas, kuriomis nusileidau ir šviesolaidžius, kažkokiu būdu pritvirtintus prie sienos. Kiek žemiau jie užsilenkia ir dingsta itin žemame tunelyje.

Pasilenkiu nepaleisdama šviesolaidžio ir kiek atidžiau ištyrinėju manęs laukiantį tunelį. Jis vos pusės metro aukščio, maždaug dvigubai platesnis, ne itin lygiomis grindimis, nubarstytomis betono dulkėmis.  Pažvelgusi į jo gilumą pamatau neryškią šviesą kiek toliau ir įsitikinu, jog Kleibneris beveik neapsiriko. Pasistengusi galiu juo pralįsti iki šviesos šaltinio.

Nusiėmusi kuprinę įstumiu ją į angą, tada pati išsitiesiu, prisilaikydama ant kojų ir rankų pirštų galų. Betonuotas paviršius primena švitrinį popierių ir jis, regis, netgi šiek tiek drėgnas. Tik įlindusi visu ilgiu pasiryžtu prisiglausti prie jo. Smulkūs akmenėliai įsirėžia į šonkaulius, versdami neramiai pasimuistyti.

Kol kas saugi, jeigu tik Kleibneris ūmai neatsuks man nugaros ir nesugalvos išduoti. Tuo nesu visai tikra, tačiau jeigu jau mintis kilo, vertėtų pasvarstyti.

Daktaras Kleibneris man liepė nedelsiant traukti į sandėlį, esą ten manęs niekas nepastebės. Tačiau jis pats tai žino, vadinasi, žvelgiant iš mano pozicijos, tai plano silpnoji vieta. Vadinasi, man reikia kitos vietos, bent trumpam laikui.

Mintyse atkūrusi matytus planus, sugretinu juos, paversdama į vientisą tinklą. Štai sandėlis, į kurį veda viena sargybai skirtų koridorių atšaka. Daugiau ten nėra didelių erdvių, tačiau jų pilna laboratorijų lygyje, pažymėtų įdomiais pavadinimais.

Oro filtravimo centras. Plane jis pavaizduotas kaip didžiulis, atskiras skyrius, padalintas į šešis vidinius sektorius. Iš jo veda dvylika stambių vamzdžių, kurie pasiskirsto po visą aukšto planą. Tačiau aš jau nujaučiu, ką tai reiškia. Į ten vienintelis kelias – pro laboratorijas, o vamzdžiais vargu ar nusigausiu. Ne kartą girdėjau vėdinimo angose įsijungiančius ventiliatorius, jų ten greičiausiai bus pilna.

Žemėlapio kampe staiga aptinku įdomų dalyką, pažymėtą kaip „utilizacija“. Tai pailga, didžiulė patalpa, į kurią veda du keliai. Vienas iš jų – nežymus, pažymėtas kaip avarinis išėjimas tiesiai į sargybos lygį. Ir patalpa gerokai nutolusi nuo bet kurių kitų, panašiai kaip ir Kleibnerio siūlytas sandėlis.

Apsisprendžiu nedelsdama.

Šviesa tunelio gale – tai atspindys nuo lempos koridoriuje, į kurį išlenda šviesolaidžiai ir aš. Vikriai išsirangau iš plyšio, atgniaužiu pirštus ir nusileidžiu ant grindų. Šiuose koridoriuose keistai tylu – negirdėti nei ventiliacijos ošimo, nei dirbančio personalo šurmulio. Ir mano žingsniai, kad ir kokie būtų tylūs, netgi įgyja silpną aidą.

Koridoriai pažymėti raidėmis ir skaičiais, todėl nesunkiai nustatau savo padėtį.  Pakeliui užtrunku vos poroje vietų, kai triukšmas priverčia sustoti ir slėptis, pasiruošus pačiam blogiausiam. Tačiau Vinco žmonės (manau, tai visgi jie), praskuba pro šalį pernelyg nesidairydami. 

Mano kelias galop ima siaurėti, kol virsta metro pločio tuneliu, dusinančiu savo karštu oru. Čia pat, palei sieną kažkur į priekį vingiuoja izoliuotas vamzdis. Izoliacija jau ne nauja, vietomis sutrūkinėjusi ir aš jaučiu, kad geriau prie jo nesiliesti.

O netrukus prieinu ir savo kelionės pabaigą. Metalines kopėčias, kurių aprūdijusios pakopos kyšo iš sienos. Visos tvirtos, tarsi nė karto nenaudotos.  Virš jų, lubose – keturkampis liukas atsilupusiais dažais. O šalia jo karščiu alsuojantis vamzdis pradingsta ne ką didesnėje kiaurymėje. Greičiausiai anapus manęs lau...

- - -

...kia pats tikriausias pragaras.

Jie man aiškiai pasakė, kad negalėsiu minėti jokių vietovių pavadinimų, susijusių su atvykimu į darbo vietą. Nei atostogų metu, nei pasibaigus aštuonerių metų terminui. Vėliau – galbūt. Tačiau apie tai nekalbama ir neklausinėjama.

Manau, jei šis dienoraštis pakliūtų į ne tas rankas, mano Baisusis Tikrintojas nesupyktų perskaitęs apie traukinį be langų. Jis vis tiek neturi pavadinimo, o nei kelionės laiko, nei kitos informacijos, susijusios su tuo aš nenusiteikęs minėti. 

Traukinys Be Langų

Neabejotinai varomas elektra. Ypač sudomino žemė  aplink bėgius, ant kurių jis stovėjo. Betonas išėstas rūgšties palei visą traukinio korpusą. Spėju, tai kondensatas, susikaupęs kelionės metu. Nors pats korpusas – be menkiausių rūdžių. Tikriausiai iš nerūdijančio plieno.

Traukinys tempia vienintelį vagoną. Iš išorės – ideali stačiakampė metalinė dėžė ant ratų. Nei vieno lango, jokių suvirinimo siūlių. Durų linija vos įžiūrima, užsidaro turbūt hermetiškai.

Viduje – riešutmedžiu puošta aplinka. Prabangūs baldai, apvilkti raudonu, raštuotu gobelenu. Prie kiekvieno krėslo – staliukas su šviestuvu.  Pora panašaus stiliaus sofų, du šaldytuvai su gėrimais ir maistu. Grindys išklotos mėlynais turkiškais kilimais. Visi baldai išdėstyti taip, kad susidarytų tarsi dvi atskiros aplinkos. Aš su trimis mokslininkais sėdėjome viename gale, kariškiai – kitame. Vietų buvo likę pakankamai daug. Matyt, juo važinėjamasi ne dažnai.

Oras vagono viduje recirkuliuojamas uždaru ratu.  Be to, ten yra užmaskuota spinta, greičiausiai netgi ne viena. Kai ėjau į tualetą, pastebėjau į akis nekrentantį ženklą, kuriuo paprastai perspėjama apie užterštos aplinkos pavojų. Kai pabandžiau atidaryti duris, kariškiai liepė grįžti į savo vietą. O štai mano kolegai Osvaldui Dylzui pavyko žvilgtelėti, kai jam papasakojau. Sakė matęs ten sudėtus kombinezonus, kuriuos naudoja vaikštinėti po smarkiai užterštas aplinkas. Pavyzdžiui, po rūgšties garus. Tačiau kombinezonų greičiausiai būtų užtekę tik kariškiams.

Stiklo Stotis

Dar viena vieta, kuri, tikiuosi, nesudomins Baisiojo Tikrintojo.  Antraip jie man būtų užrišę akis, arba įkišę į dar vieną kruopščiai uždengtą transporto priemonę.

Tai vieta, kurion patenka Traukinys Be Langų. Nenusakomo dydžio uždaras kompleksas, greičiausiai po žeme, nes mačiau uolos atodangą anapus bėgių. Be to, traukiniui įvažiavus, bėgiai nuo tunelio atkertami masyvių vartų pagalba. Šalia vartų veikia galingi oro siurbliai. Jie smarkiai ūžė, kai mes išlipome, tačiau netrukus išsijungė. Tai man ir pakišo mintį, jog tunelis, kuriuo juda traukinys, yra užpildytas pavojingomis dujomis. Prieš patekdamas į stoti, jis pereina į tam tikrą šliuzą, kuriame pavojingos dujos pašalinamos. Bent jau aš taip daryčiau, jei sirgčiau tokia paranoja. 

Stiklo Stotyje dauguma sienų - iš storo, skaidraus arba matinio stiklo.  Kai vienu metu matai kiaurai kelias sienas, susidaro įspūdis, jog tai visas požeminis miestas, kuriame nuolat verda darbas. Tačiau iš tiesų stotis nėra labai jau didelė. Sakyčiau, apie pusantro šimto metrų ilgio ir trisdešimties metrų skersmens. Ji verste užversta kroviniais, kurie nuolat arba pakraunami, arba iškraunami. Ir apsauga čionai labai griežta. Anksčiau kažkaip nesusimąsčiau, kad aštuonerius metus turėsiu praleisti tarp vyrų su automatais rankose. Jie galėtų tą įrašyti į sutartį. Būtų lengviau apsispręsti.

Ląstelė rankoje

Ačiū Dievui, mano darbo vieta ne stotyje. Aš jos net nebepamatysiu artimiausiu laiku. Tik kai mane išleis trumpų atostogų.

Turėjome leistis liftu žemyn. Jeigu Stiklo Stotis yra po žeme, tuomet mano darbo vieta – giliai po žeme. Nedrįstu spėti, kiek. Skirtumas tarp šios vietos ir stoties tas, kad po kojomis maišosi žymiai mažiau uniformuotų vyrų su vamzdžiais. Tačiau tylus lempų murmėjimas aukštai virš galvų ir ventiliatorių ūžimas nuolat aidint tolimiems žingsniams  – tas pats. Jei po dviejų mėnesių buvimo čionai mane jau slegia, tai kas bus po metų?

Žmogaus kūne yra daugiau nei pusšimtis ląstelių rūšių. Tiek prireikė gamtai, kad priverstų mūsų kūnus funkcionuoti beveik padoriai. Tačiau kiek jų iš tiesų reikia, kad būtų galima sukurti dirbtinį žmogų?

Tai klausimas, į kurį mes priversti atsakyti. Kai turi rankoje gamtos sukurtą ląstelę, šalia jos privalai padėti kitą panašią ląstelę. Kad jos abi gyvuotų, reikia trečios, o kad gyvuotų tripletas – ketvirtos. Ir taip tol, kol sistema visiškai užsidaro.

Tačiau mes neturime rankoje ląstelės. Mes turime tuščią vietą, į kurią galima padėti teoriškai bet ką. O kad nepadėtume visiškai bet ko, pirma sąlyga – dirbtinis žmogus privalo sugebėti jausti.

Vadinasi, pir...

- - -

...moji mūsų ląstelė yra dirbtinis neuronas.

Kleibneris, B.

2007 05 25

Pakeliu akis nuo kompiuteriuko ir nusibraukiu prakaitą. Utilizacijos skyriuje karštis didelis, tačiau pakenčiamas. Dėl to kalta didžiulė krosnis, primenanti platų vamzdį su nedideliu langeliu ir apvaliomis, sunkiomis durimis. Į krosnį veda dvi transporterio juostos, kuriomis retsykiais atvažiuoja koks nors išmestas daiktas. 

Dar čia pilna tuščių statinių ir kartoninių dėžių. Pastarosios riogsojo kampe beveik visiškai uždengusios avarinį liuką, kuriuo ir patekau į vidų. Pagrindinės durys užrakintos, viduje neradau nė vieno gyvo padaro. Beliko užritinti porą statinių ant liuko ir štai, tariuosi esanti saugi.

Tačiau nesu saugi.

Logika man kužda, jog Vinco žmonės netrukus susipras ir ims tikrinti viską metodiškai, iš eilės. Greičiausiai jie net neberizikuos vaikščioti po vieną. O šis kompleksas toli gražu ne begalinis. Tamsių kerčių skaičius joje griežtai baigtinis. Jei prireiks, jie visus vorus iš šviesolaidžio tunelių išvaikys.

O aš be informacijos jaučiuosi bejėgė. Kleibneris savo dienoraštyje rašo labai apibendrintai – nėra ten net užuominų, kur tas liftas, atgabenęs jį čionai iš Stiklo Stoties. Arba kaip valdyti Traukinį Be Langų. Briusas tėra dar vienas žmogus – netikslus, greitai viską pamirštantis. Žadantis daugiau nei iš tiesų duoda.

Tačiau jo dienoraštis  šiuo metu yra vienintelis žinių apie mano aplinką šaltinis.

Ir šiandien aš sužinojau, kaip giliai esu po žeme.

4. 

Pranešimai

Pelės išlenda iš savo urvų ne todėl, kad jos labai mėgsta nepaskaičiuotą riziką. Tai alkis jas verčia imtis žygių, kurių sėkmė dažnai būna mirties pusėje. Esu mačiusi pelę – ji gyveno prie sporto salės, suradusi plyšelį gelžbetonio sienoje. Neįsivaizduoju, kuo ji maitinosi. Vienintelis maistas, kurį mes gaudavome, atkeliaudavo į valgyklą, į metalinį aparatą. Paspaudi meniu mygtuką – ir sklendė atšoka, atlaisvindama paketą. Pelei ten nepatekti. O tai, ko nepabaigdavo žmonės, surydavo utilizatorius.

Pelę matydavau beveik kasdien, jei pataikydavau ateiti į sporto salę iki trečios valandos. Ji tiksliai tuo pačiu laiku pasirodydavo iš už bėgimo takelių, patupėdavo kampe, krutindama snukutį, o tada atsargiai bėgdavo palei sieną, taikydama į bendros svetainės pusę.

Vieną dieną aš jos nebepamačiau.  Maniau, kad pelei tiesiog nepasisekė apskaičiuoti rizikos faktoriaus.

Dabar žinau, kad rizikos faktoriai netenka prasmės, kuomet alkis tampa pernelyg didelis. Pelė iš tiesų nieko neskaičiavo. Ji tiesiog nusprendė numirti aktyviai ir linksmai, užuot laukusi to paties galo savo urvelyje.

Magnetinės kortelės, kurias nušvilpiau iš Spencerio, kitą dieną jau nebeveikė. Sumečiau jas į utilizatorių. Sprendžiant iš Kleibnerio užrašų, elektroninės spynos pasiunčia signalą į centrinį apsaugos kompiuterį kiekvieną kartą, kai kortele kas nors pasinaudoja. Atsiranda įrašas, kokiu laiku ir kas atrakino konkrečias duris. Man tai visai nenaudinga. Antra vertus, pro kai kurias duris man tiesiog būtina praeiti, todėl mąstyk nemąsčiusi – kažkokiu būdu man jas reikės atrakinti.

Kleibneris tikriausiai turėjo mažai laiko, kai ruošė man kuprinę. Joje buvo vos pora paketų su sausainiais ir plastikinis butelis su vandeniu. Vanduo – ne bėda. Utilizacijos patalpose yra gaisrininko žarna, vandeniu galiu apsirūpinti. Tačiau sausainių belikę vos trečdalis. Be maisto žmogus gali išgyventi savaitę, tačiau kiek laiko turėčiau aš? 

Neketinu laukti savo urvelyje, kol rizikos faktoriai neteks prasmės. Sprendžiant iš alkio pojūčių dažnumo, man beliko dvi sočios paros.

- - -

Kuomet įkaitusios krosnies ūžimas neužgožia pašalinių garsų, jaučiuosi keistai vieniša. Anksčiau aplinka tiesiog gaudė tolimais žingsniais, vos girdimais pokalbiais, šūksniais ir įrankių bei raktų žvangtelėjimais. Gi dabar begirdžiu tylų šviestuvų murmėjimą aukštai virš galvos. Pašalinių garsų taip mažai, lyg aš čia būčiau likusi viena.

Apsauginiams skirti koridoriai, tiesa, yra kiek žemiau nei laboratorijų patalpos, tačiau ir čia girdėjau pakankamai daug pašalinių garsų. Dabar jų nebėra.

Kažkas nutiko  ir aš nieko nežinau. Žingsniai atrodo neįprastai garsūs, nors jie ne ką garsesni, nei anksčiau. Mano kvantinis protas tiksliai apskaičiuoja reikšmes. Antra vertus, jis dar ne viskas, kas esu aš. Kažkuri mano proto dalis, veikianti šalia, o gal net UŽ kvantinių smegenų, aplinką priima kiek kitaip. Ne itin mašinaliai, ne tiksliai, netgi ne visai logiškai. Pavyzdžiui, kai noriu pasukti už kampo, kur dar nesu buvusi, tame proto užribyje tarsi susidaro vizija, ką ten galėčiau rasti ar pamatyti. Ar kas galėtų skleisti vieną ar kitą garsą, nors šaltinį anksčiau ar vėliau vis tiek pamatau ir dažniausiai jis netgi nėra tiksliai toks, kokį man piešia toji proto dalis. Kodėl tai vyksta – nežinau. Juk kad ir kas būtų už kampo, ar skleistų nežinomą garsą, galiu paprasčiausiai nueiti ir pažiūrėti. Kam tai bandyti prognozuoti?

Koridorius kiek paaukštėja, kai pasiekiu sankryžą. Palubėje kabo šviesolaidžių raizgalynė. Jie išlenda iš skylės, kuri, kaip man žinoma, veda į vieną iš kabinetų su stebėjimo įranga. Ir nuvinguriuoja kažkur kitur, apie ką mano paslaptingoji proto dalis tegali pasvajoti.

Vienintelis logiškas sprendimas – grįžti pro skylę atgal ir bandyti susigaudyti, ką mato stebėjimo kameros. Vėliau galbūt kaip nors jų išvengčiau. O kadangi nebeturiu raktų nė vienai spynai, tai vienintelis būdas patekti į kitą vienintelę logiškai įmanomą vietą. 

Kleibneris man liepė sprukti į sandėlį. Matyt, ne be reikalo.

Sandėlis taip pat turi duris, kurios taip pat turi elektroninę spyną. Kadangi negaliu jos atrakinti, man belieka tapti pele.

Pasišokėjusi pasiekiu vamzdį šalia šviesolaidžių ir prisitraukiu. Įstūmusi kuprinę į plyšį, įsirangau ten pati ir užsikosėju nuo dulkių.

Krūpteliu, kai staiga tylą pertraukia keistas, tolimas garsas. Mechaninis, lyg staiga būtų trumpam   įsijungę motorai. Ir tai ne ventiliatoriai vėdinimo tuneliuose, kuriuos esu pasiryžusi sugadinti. Kažkas kita.

Kelias minutes klausausi, bandydama palyginti girdėtą garsų derinį su visais anksčiau girdėtais garsais. Veltui. Kvantinis protas nepateikia jokių rezultatų, tačiau toji paslaptingoji dalis, kuri užsiima neaišku kuo, staiga nupiešia ne itin malonų vaizdą - apvalų metalo luitą ant dviejų ratų. Tas metalo luitas turi įštampuotą Spencerio, kurį nužudžiau savo rankomis, veidą, o jo viršuje kyšo geležinė ranka, gniaužianti pistoletą. Nežinau, iš kur atsirado tas vaizdas mintyse ir kokį jis turi ryšį su girdėtu garsu, tačiau pirštai staiga įsitempia, susigniauždami į kumščius, o aš nejučia išsigąstu. Visai nedaug, vos vos.

Po nemaloniosios akimirkos netrukus susigriebiu ir pastumiu kuprinę į priekį, kad galėčiau pati pralįsti. Kvaila delsti vien dėl to, kad kažkas galvoje veikia ne taip, kaip derėtų.

Nuropojusi iki metalinių kopėtėlių atsargiai apsidairau. Viršuje šviesos nėra, taip pat ir įtartinų garsų. Metalinės grotos, kurias man parodė Kleibneris, vis dar savo vietoje.  Prireikia nemažai jėgų, kad nukelčiau jas į šalį ir tada padarau klaidą – delnams įsirėžus į siauras metalo juostas, neištveriu skausmo. Ranka pati trūkteli, dangtis skambiai atsitrenkia į grindis. Glostydama perštintį delną įsiklausau į tylą, pasiruošusi nuo menkiausio garso dingti atgal į skylę. Paslaptingoji proto dalis vėl ima piešti įkyrius vaizdinius, kuriuos atkakliai nustumiu į tolimiausią užkaborį. Ne laikas kūrybai. Reikia klausytis ir stebėti.

Triukšmą sukėliau nemenką, tačiau atsakymo nesulaukiu. Mane vis dar tebesupa mirtina tyla.

Įsidrąsinusi išlendu iš skylės, palieku ją neuždengtą. Atsargiai praveriu kambarėlio duris, sugniaužusi jėgos pirštinę. Stebėjimo centre vis dar tebešvyti monitoriai. Kėdės išstumdytos, lentynos iškraustytos – nebėra nė vieno segtuvo, kurie anksčiau ten buvo tvarkingai sudėti. Nėra nė gyvos dvasios.

Tačiau monitoriai teberodo vaizdus iš koridorių ir jie visi keistai tušti.

Atidžiai peržiūriu visus langelius paeiliui. Kai kuriuose atpažįstu vieną ar kitą praėjimą, valgyklą, Kleibnerio kabinetą, Rasos apartamentus...

Nė vieno žmogaus. Netgi asmeniniuose kambariuose, kurie stebimi, nešmėžuoja šešėliai. Visi pasitraukė.

Įsidėmiu vaizduose matomus koridorius, kad prireikus juos atpažinčiau. Tada pritraukiu prie sienos kėdę, kad galėčiau pasiekti ventiliacijos grotas. 

Prireikia kelių minučių peiliu atplombuoti ir išsukti varžtus. Nukėlusi groteles susirandu žibintuvėlį ir nerimastingai pašviečiu vidun.

Chromuotas vamzdžio paviršius kiek nelygiai meta atspindžius. Pašviečiu į abi puses, tačiau ten vienas ir tas pats – ilgas, tamsus tunelis, kuriame kai kur silpnai švyti pro groteles, žiūrinčias į vieną ar kitą patalpą. Žemėlapiuose ši ventiliacijos atšaka žymima kaip buitinė.  Dar yra pirmojo ir antrojo lygmens laboratorinės linijos, kurios susiurbia toksiškus garus.  Ši linija vienintelė, naudojama išimtinai gyvenamoms patalpoms.

Įstumiu į vamzdį kuprinę, tada vargais negalais įlendu pati. Iš karto pajuntu siaubingą diskomfortą – jeigu ryšių tunelyje aš dar turėjau nors kiek judėjimo laisvės, čia jaučiuosi lyg įpakuota į metalo šarvą. Vietos visai mažai. 

Pirma mintis – nešdintis atgal ir bandyti jėga įveikti duris, vedančias prie oro valymo įrenginių. Nesvarbu, kad jas stebi kameros. Kaip nors...

Tačiau nepasiduodu impulsui. Atsidususi pabandau stumtis į priekį pirštų pagalba. Lėtai, tačiau įmanoma.  Pastumiu kuprinę, įtempiu pėdas, prispaudžiu prie metalo delnus – slyst... Vėl kuprinė, vėl pėdos, vėl delnai – slyst.

Metras per minutę. Mano laimė, kad beveik visiškai nesukeliu garso. Tik nežymus šlamesys. Kažin, kaip jis girdimas iš kitos pusės. Dabar turėčiau tūnoti virš koridoriaus.

Po trijų minučių atsipalaiduoju poilsiui. Kiek skauda pirštus ir pėdas. Mintyse pakoreguoju prognozes. Poilsis kas tris minutes ir mano tikslas nutolsta dar už pusvalandžio.

Staiga aiškiai išgirstu jau girdėtą mechaninį dūzgesį. Ir jis ne kažkur toli – tiesiai po manimi, keturiais metrais žemiau, koridoriuje. 

Taip gaudžia servomotorai. Taip zvimbia pneumatiniai stūmokliai. Daugybė jų. Kažkoks sudėtingas įtaisas laukia koridoriuje, tiesiai už stebėjimo centro durų. O mano mintyse vėl iškyla metalinė sfera su įštampuotu Spencerio veidu. Pneumatika valdomi pirštai laiko pistoletą, nukreiptą aukštyn. Ir plačiai atmerktos metalinės akys žiūri ten pat, laukdamos mano buvimo patvirtinimo. Kažin, kokio storio šio vamzdžio sienos?..

Labai lėtai nuleidžiu galvą, priglausdama ausį prie metalo. Dabar visas vamzdžio paviršius tampa mano ausimi.

Kelias minutes negirdžiu jokių pašalinių garsų, tik tolimą ventiliatorių vibraciją. Jeigu apačioje tyko kažkoks dirbtinis daiktas, jis gali išbūti rimties būsenoje labai ilgai. Gal jį sužadino mano krebždesys?

Po kelių minučių įtemptos tylos staiga aiškiai išgirstu spragsėjimą. Įtariai suzvimbia vienas servomotoras, antras... Beveik toks pats garsas, kaip automatiškai prisitaikančių gultų. Jie savo motorais išlygina kūno svorio pasiskirstymą.

Nusivylęs sugaudžia kiek stambesnių gabaritų variklis. Lydimas ištiso choro plonesnių zvimbtelėjimų bei spragsėjimų, jis išdidžiai tolsta kažkur į valgyklos pusę. Metalinis Spencerio veidas pagaliau žiūri kažkur kitur.

Krestelėjusi galvą išpurtau iš smegenų nemalonius vaizdus. Tada vėl pastumiu kuprinę, kad ga...

- - -

...lėčiau pasistumti į priekį pati.

Žmogaus ląstelės, nors ir daugybės rūšių, iš tiesų turi vieną protėvį – kamieninę ląstelę. Tai sėkla, kuri tam tikrose situacijose virsta tiksliai tuo, ko ten labiausiai trūksta. Iš tiesų tai genialus sprendimas konstruoti sudėtingą visumą  primityviomis priemonėmis. 

Dirbtinės kamieninės ląstelės, konstruojamos viename iš centrinių organinio roboto kamieninių ląstelių fabrikų (KLF), daugybe specifinių kanalų gali pasiekti kiekvieną organą ir ten absorbuoti per savo membraną visas papildomas medžiagas (bei instrukcijas), kad virstų konkrečios aplinkos ląstele. Kiek didesnė problema su kaulais. Kadangi jie iš kelių metalų lydinio, lūžio atveju kamieninės ląstelės virstų viso labo anglies pluošto pamaina. Toks remontas garantuoja viso labo trisdešimties procentų stiprumą. 

Visgi tai kur kas daugiau, nei paprasto žmogaus kaulas. Be to, šansai, kad bus sulaužytas metalinis kaulas – nykiai mažas.

Kaulai, ląstelės, organai...

Iš tiesų man labiau rūpi tai, kas dėsis tokio dirbtinio padaro galvoje. Mes gavome instrukcijas konstruoti kelių lygmenų protą. Pirma – tai centrinis kompiuteris,paremtas kvantų technologija. Maniau, jie lieps jį sukurti (ir šioje vietoje būčiau pasukiojęs pirštą prie smilkinio, kadangi kvantų technologijos tebėra kūdikystės stadijoje.)

Tačiau jie atsiuntė jau paruoštus kvantinius modulius. Su tokiomis išsamiomis instrukcijomis, kad man pasidarė neramu. Ši technologija lenkia savo laiką visu dešimtmečiu.  Be abejo, ji sukurta itin slaptai, nes dar neteko girdėti apie jokius eksperimentus su tokio lygio technologija. Kas buvo tie mokslininkai? Kur jie dabar?

Šalia kvantinio kompiuterio konstruojamos dar vienos smegenys. Šį kartą – iš mūsų sukurtų kamieninių ląstelių. Patekusios į savo vietą, jos absorbuoja specifinį anglies nanopluoštą, virsdamos vienu metu ir procesoriniu elementu, ir tinklo elementu ir atminties moduliu. Neuronas su papildomomis funkcijomis.  Tokiose smegenyse ryšių daugiau nei žmogaus galvoje, nors pačios smegenys gerokai mažesnės. Juk turi tilpti dar kvantinis kompiuteris. 

Realiai tai atrodo taip – galvos centre tūno modulis, apsuptas amortizacinių ląstelių sluoksniu. Amortizacinis sluoksnis taip pat  generuoja elektros impulsus. Amortizacinį sluoksnį supa dirbtinės organikos smegenų masė, iš šešių skilčių. Jį savo ruožtu gaubia dar vienas neutralių, energiją gaminančių ląstelių tinklas. Visa tai uždengta penkių milimetrų titano lydinio šarvu. Saugesnės galvos tikriausiai nebeįmanoma sugalvoti. Net akiduobės apsaugotos papildomomis vidinėmis pertvaromis. 

Kleibneris, B.

2008 02 14

Ieva jau užauginta ir pasiruošusi funkcionuoti savarankiškai. Ūgis – metras septyniasdešimt septyni. Svoris – aštuoniasdešimt aštuoni kilogramai. Turint galvoje titano kiekį jos kūne, tai visai normalu. Tiesa, nežinau, kodėl būtent mergina. Jie netgi nurodė, kaip ji turi atrodyti. Visą laiką maniau, kad mes konstruojame kažkokius super karius. Dabar nebežinau, ką galvoti.

Jaudinanti akimirka. Ilgą laiką ją mačiau be odos, augančiais vidiniais organais, raumenų mase ir panašiai. Vaizdas neįprastas. Juk titano kaulų neišauginsi. Bet štai, ji dabar jau pasidengusi oda, niekuo nesiskiria nuo tikro žmogaus.

 Ir ji dar neregėjusi pasaulio savo akimis. Doncas įvedė pradinę programą į kvantinį kompiuterį. Ji padės suvokti kalbos pradmenis. Tačiau kaip Ieva elgsis „įjungta“ – nežino niekas. Jaudinanti akimirka kiekvienam. Arba mes gersime šampaną, arba eisime į savo kambarius paniurę. Doncas aiškina, kad ji veikiausiai elgsis taip, kaip mes elgsimės su ja. Kopijuos mus po truputį, juk jos smegenyse pilna struktūrų, primenančių žmogiškuosius veidrodinius neuronus. Kažką pasiliks sau, kažką atmes. Žodžiu, ji turėtų elgtis kaip smalsus vaikas.

Nors jos kūnas – kaip brandžios merginos. Šiandien mes jai padovanosime pirmą dovaną – rūbą, kuris ją išskirs iš visų laboratorijose dirbančių asmenų.

Ieva jaučia pirmuosius tikrojo pasaulio ženklus maždaug po trijų minučių nuo atjungimo. Jos sąmonės nebeslopina jokie dirbtiniai signalai, jos kūnas pagaliau jaučia neutralaus skysčio temperatūros kritimą. Ir kai ji pramerkia akis, bei pamato mus – štai ta akimirka, kai aš suprantu kažką nugalėjęs. Ji veikia. Funkcionuoja. Dar daugiau – jos protas veikia. Be jo visas tas sudėtingas organizmas nevertas nė sudilusio skatiko.

Procesą kontroliuoja Rasa, prižiūrima Donco. Ji išleidžia skystį iš rezervuaro, palaukia, kol biodroidė ims nerimastingai muistytis ant drėgno dugno, tada atrakina liuką. Atrodo, šiai nepatinka vėsesnio išorinio oro gūsis. Tačiau Rasą ji sutinka visai natūraliai. Smalsiai žiūri jai į veidą ir leidžiasi nušluostoma. Nerangiai bando atkartoti kai kurių žodžių skiemenis, emocijas.  Netrukus tampa aišku, kad Donco programa veikia, nes Ieva supranta, jog yra prašoma atsistoti. Tiesa, vaikščioti jai kol kas sunkoka. Tai normalu. Ji išmoks. Jeigu viskas veiks tinkamai, ji labai greitai išmoks.

Štai toks tas Ievos gimimas.

Šįvakar aš ge...

- - -

...riu šampaną kartu su Rasa ir Doncu.

Kleibneris, B.

2008 05 08

Gulint labai siauroje erdvėje išmušti ventiliatorių – darbas, reikalaujantis išradingumo ir kantrybės. Kai lyginau žemėlapio mastelius, maniau, jog ventiliacijos tuneliai bus bent dvidešimt centimetrų platesni. 

Kažkodėl architektas nesilaikė mastelio. Šios landos tarsi pirštinės – apgaubia glotniai, palikdamos vos lašą judėjimo laisvės.

Kai išmušusi groteles išsirangau į tamsią erdvę, pirštus truputį maudžia nuo jėgos pirštinės. Ir lūpos peršti – juk visą laiką laikiau įsikandusi žibintuvėlį.

Po manimi truputį linguoja kartoninės dėžės, apvyniotos lipniomis juostomis. Aš sandėlyje, kur mane Kleibneris ir siuntė.  Nesinori net galvoti, kad iš čia teks dingti tuo pačiu nepatogiu keliu. Čia tamsu, o tai labai gerai. Vadinasi, nėra slaptų vaizdo kamerų.

Dėžės sukrautos beveik idealiai lygiomis eilėmis. Čia pat, man virš galvos pilkuoja aptrupėjusios  lubos. Pašviečiu žemyn ir įsitikinusi, kad pakankamai saugu, nušoku nuo stelažų. 

Patalpa itin erdvi, pasieniais apstatyta spintomis bei lentynų konstrukcijomis. Be viso to čia dar yra sulankstomos kopėtėlės, atremtos į sieną prie stumdomų plačių durų. Ten surandu ir elektros jungiklį.

Tai viena iš aštuonių sandėlio patalpų. Greičiausiai ši skirta vien popieriniams archyvams, nes be dėžių su popieriais nematyti jokių kitokių egzempliorių. 

Jeigu Kleibneris kažkur čia man paliko lauktuvių, turėsiu vargo. Jis savo dovanėlę galėjo paslėpti bet kur. 

Kiek pagalvojusi patraukiu prie durų. Jos neužrakintos, atsitraukia nesunkiai, šiek tiek girgždėdamos nesuteptais ratukais. Centriniame sandėlio koridoriuje silpnai švyti kelios halogeninės lempos, kai kurios jų nervingai mirksi. Koridorius ilgas, maždaug keturiasdešimties metrų ilgio. Vienodais tarpais pilkuoja durys į skirtingas sekcijas. Ne visos jos stumdomos – praeidama pastebiu ir hermetiškus vartus, ant kurių išpaišytas cheminio užterštumo ženklas.

„Pavojingos medžiagos. Tik su apsauginiais skafandrais.“

Deja, niekur nematyti nei skafandrų, nei spintos su jais. Koridoriuje be manęs ir durų yra tik paliktas tuščias vežimėlis. Be to, Kleibneris vargu ar stengtųsi palikti man ką nors tokioje vietoje. Nebent norėtų dar kartą apsunkinti  gyvenimą...

Kiek tolėliau randu dar vienus vartus, šį kartą su kitokiu ženklu. Ant jų nupaišyta snaigė, po kuria nedidelėmis raidėmis – perspėjimas apie žemas temperatūras.  Ir jie neužrakinti, skirtingai nei pavojingų medžiagų skyriaus.

Apžiūrėjusi koridorių nusprendžiu pradėti nuo tolimiausio galo. Šioje vietoje kol kas neradau nei gaisrinės žarnos, ar kokio kito vandens šaltinio, todėl delsti kiek pavojinga. Ir net nesu tikra, ar Kleibneris iš tiesų man paliko kažką svarbaus. Gal jis tenorėjo, kad kurį laiką čia pabūčiau, slapstydamasi nuo apsaugos.

Vadinasi, kažkur turi būti vanduo. Gal net ir maisto.

Pravėrusi laisvai stumdomus vartus ir įjungusi šviesą pakliūvu į mechaninių dalykų skyrių. Kai kurie jų per dideli, kad tilptų į dėžes, todėl  guli sudėlioti po lentynomis. Daugiausiai nesuprantamos struktūros, panašios į atsargines dalis, išimtas iš kažko didesnio. Išvydusi kai kurias jų nejučia pajuntu neramų šaltuką. Tie daiktai pernelyg panašūs į ginklus. Ne todėl, kad tai būtų vamzdžiai ar dar kas nors – tie daiktai turi taikiklius. Ir jie pernelyg dideli, kad tokius pakeltų žmogus.

Dėžių čia kaip ir popierių archyve – gyvas galas. Tik jos gerokai didesnės ir dar metalinės. Paskaičiusi užrašus ant lipdukų įsitikinu papuolusi į atšauktų robotikos eksperimentų skyrių. Sąnarių koncepcijos, taikymosi sistemos, dirbtinės akys, neveikiantys kompaktiški reaktoriai, akumuliatoriai ir gyvas galas dengiančiųjų detalių iš kompozicinių medžiagų. Nukėlinėdama dėžių dangčius randu ir tokių, kurios suvarpytos netvarkingomis skylėmis.

Keisčiausia tai, kad visos šios dalys, kokios jos bebūtų, byloja apie itin pavojingas, ginkluotas mašinas. Vadinasi, šiose laboratorijose ne vien tokias biodroides, kaip aš, gamina. Kažkur yra robotų skyrius. Ten, iš kur šaudymo garsai niekada nepasiekia šio skyriaus.

Vėl pagalvoju apie metalinį Saimono veidą, ieškantį manęs. Kažin, kokio jis iš tiesų dydžio?

Visoms šioms dėžėms perkratyti sugaiščiau daugiau nei valandą. Pirma mintis – taip ir padaryti. Tačiau jau po ketvirtos dėžės susimąstau, kad daug naudingiau būtų pirma paieškoti bent vandens šaltinio. Nors kol kas nejaučiu nei troškulio, nei stipraus alkio, stengiuosi būti atsargi pelė.

Kadangi šiame skyriuje nieko panašaus nėra, palieku robotų dalis ramybėje ir išlendu atgal į koridorių.

Šaldytuvo vartai pakiša mintį, kad blogiausiu atveju galiu pasinaudoti šerkšnu ar kažkuo panašiu. Atsirakina jie paprastai, atlaužus rankeną. Tik gerokai tenka pavargti, kol pavyksta atplėšti prišalusius kraštus. Regis, jį naudoja itin retai.

Man į veidą tvoskia šalto oro banga. Pajuntu ją skruostais ir delnais, kur nedengia rūbo plona medžiaga. Žibintuvėliu pabandau surasti šviesos jungiklį, tačiau niekur panašaus nepamatau. O nuo tolimiausio patalpos galo šviesą atspindi kažkokie stikliniai, pailgi cilindrai, suguldyti palei sieną.

Netrukus suprantu, kad šioje vietoje jungiklio nereikia – vos tik žengiu pirmuosius žingsnius, automatiškai įsižiebia vieniša lempa, užliedama patalpą neryškia, melsva šviesa. Mano nusivylimui, čia beveik visai nėra šerkšno. Skirtingai nuo iki šiol regėtų patalpų, čia netgi nėra itin daug saugomų egzempliorių. Viso labo keturi cilindrai, pasidengę plonyte ledo luobele...

Mano širdis ima daužytis smarkiau.

Keturi vieniši cilindrai, o juose – žibintuvėlio spindulyje vos išryškėjantys žmonių siluetai. 

Keturi kartai, kai Kleibneris buvo čionai nusileidęs.

Kelias sekundes stoviu apstulbusi, žibintuvėliu vedžiodama nuo vieno cilindro prie kito. Aiškesnio pranešimo turbūt ir nebeįmanoma surasti.

Prisiartinusi prie vieno iš jų suklumpu ir nagais prakrapštau plonytę ledo luobelę ant stiklo. Šviesa prasiskverbia kur kas giliau į šalčio sukaustytą vidų, nutvieksdama simetrišką veidą, kuris man iki skausmo pažįstamas.

Tai aš. Arba viena iš mano pirmtakių, apie kurias bandžiau kažką sužinoti.

„IZ03 – Izabelė“ – skelbia etiketė, priklijuota ant stiklo, kurį stengiuosi nuvalyti ir padaryti kiek galima skaidresnį. Izabelės kaklas kažkuo sužalotas. Panašu į nudegimą, nors nesu tikra. Biodroidė ten patalpinta nuoga,  jos kūne daugiau jokių sužeidimų nematyti. Kiek patyrinėjusi savo antrininkę, atsistoju ir patraukiu prie kito cilindro.

„DN02 – Diana“

Brūkštelėjusi per ledo dangą, krūpteliu nuo atsivėrusio vaizdo. Jei Izabelė atsipirko tik mirtina žaizda kakle, Diana atrodo lyg ištraukta iš aukštakrosnės. Jos oda visa suanglėjusi, kai kur giliuose plyšiuose žėri metalo intarpai. Tai kaulai. Plaukai virtę pelenais, įkepusiais į odą, o tuščios akiduobės tarsi dar bando mane pamatyti.

Neištvėrusi nusisuku. Nepaisant šalto oro, pajuntu nemalonų karštį ant savo veido odos. Tarsi nebūtas prisiminimas iš to momento, kai degė Diana. Giliai įkvepiu.

Prie kairiojo kraštinio cilindro artinuosi nenoriai.

„E01 – Ieva“

Pati pirmoji, kurią jie sukūrė. Apie kurią Kleibneris rašė su tokia meile. Kuri gyveno bene ilgiausiai iš visų.

Nenoriai paliečiu drumstą stiklo paviršių, vis dar negalėdama užgniaužti matyto Dianos košmaro.

Nuo delno šilumos stiklas praskaidrėja, aš pamatau baltas lūpas ir dalį smakro. Lėtai brūkšteliu į šalis, išryškėja plaukai, pečiai ir krūtinė. Kaip Izabelė ar Diana, Ieva atrodo lygiai kaip aš. Nė menkiausio skirtumo. Tačiau šį kartą nustembu – biodroidė stiklo konteineryje atrodo sveikutėlė. Nė menkiausio įbrėžimo. Įsidrąsinusi nuvalau stiklą iki jos kojų, tačiau neaptinku jokių smurto ženklų. Tiesiog sušaldyta aš, mirusi neaiškiomis aplinkybėmis.

Turėsiu perskaityti Briuso dienoraštį iki galo. Jeigu būčiau jau tai padariusi, greičiausiai ir Dianos cilindrą būčiau palikusi ramybėje. O dabar pažinties laukia dar vienas...

„GB04 – Gabrielė“

Tai paskutinis cilindras iš dešinės. Jie visi čia suguldyti chronologine tvarka. Prisiartinusi nuvalau stiklą, įsižiūrėdama į dar vieną save.

Jie su Gabriele nesismulkino. Turbūt pasimokė iš Dianos su Izabele. Sprendžiant iš etikečių datavimo, paskutinės trys merginos gyveno beveik po tiek pat mėnesių. Tik Ieva, pati pirmoji, išgyveno ilgiausiai.

Jos visos buvo vyresnės už mane.

O galbūt tai buvo jų natūralios evoliucijos pasekmė? Tam tikru momentu nutiko kažkas, kas labai išgąsdino mokslininkus. Kažkoks lūžio taškas tų merginų gyvenime, privertęs žmones imtis desperatiškų veiksmų. Ieva, kaip pati pirmoji, neturėjo ko bijoti. Ją buvo lengviausia užmušti, nes nebuvo jokio pasipriešinimo. O kitos trys turėjo tai, ko neturėjo Ieva – serijinį numerį, kuris nebuvo VIENETAS. Kaip ir man, joms galėjo iškilti natūralus klausimas – jeigu aš ne pirmoji – tai KUR tada pirmoji?

Prisiminus Donco reakciją, tai visiškai įtikima versija. Jam buvo daug patogiau mane įkišti į slėgio kamerą, nei atsakyti į nepatogų klausimą.

Mano skirtumas buvo tik tas, kad aš savo pirmtakes aplenkiau beveik trimis mėnesiais ir su nepatogiu klausimu užklupau Doncą nepasiruošusį.

Dianą sudorojo žiauriausiai. Izabelė nukentėjo mažiau, nes jie nuspėjo, kas bus. Turėjo laiko pasiruošti. Tuo tarpu Gabrielė prakiurdyta tiksliai į širdį. Dar didesnis tikslumas, dar žiauresnis planavimas...

Prie Gabrielės kojų, po stiklu guli storas, plastikinis paketas, pritvirtintas prie cilindro sienelės. Jis beveik nepastebimas dėl savo spalvos. Tačiau puikiai matomas perbraukus stiklą žibintuvėlio spinduliu. Kadangi kituose konteineriuose nieko panašaus nemačiau, iš karto susiprantu, kad čia bus Briuso paliktas siuntinys. Stebina tik tai, kad jis pakankamai senas, paliktas kartu su Gabrielės kūnu.

Pabandžiusi surasti karsto užraktą, susiduriu su kliūtimi. Pasirodo, tokio visai nėra, arba aš tiesiog nežinau, kur ieškoti. Įdėmiau apžiūrėjusi  atsidūstu. Nieko nebelieka, tik sudaužyti stiklą. Gabrielei vis tiek jau tas pats.

Sugniaužusi kumštį nestipriai trinkteliu ties kojūgaliu. Pirštinė virpteli, stiklas garsiai pokšteli, tačiau nepasiduoda. Ganėtinai storas. Nustebinta tokio atsparumo, atsivėdėju ir smogiu kaip reikiant. 

Garsus pokštelėjimas kiek išgąsdina, sustingusi sekundę – kitą klausausi aido, pasklidusio greičiausiai ne tik po šaldytuvą.

Sugrubusiais nuo šalčio pirštais ištraukiu iš sulaužyto konteinerio paketą ir žibintuvėliu dar patikrinu, ar ko nepalikau. 

Tada pasitrau...

- - -

...kiu iš šaldytuvo.

Negaliu patikėti savo akimis. Kažkokia klaida, ne kitaip. Mes mėnesių mėnesiais siuntėme visas ataskaitas, testų rezultatus vadovybei. Ieva funkcionavo puikiai, tiesiog nuostabiai. Aišku, pasitaikė keletas nežymių trūkumų, susijusių su raumenų audiniu, tačiau tai pataisoma. Dirbtinės ląstelės patogios tuo, kad tam tikras jų dalis galima koreguoti neauginant organų iš naujo. Ieva niekada nepasens ir nesusidėvės. Teoriškai. Aišku, ji mirtinga, tačiau savaip tobula.  Ji ir suaugęs žmogus, ir vaikas viename asmenyje. Galima būtų daug prirašyti apie ją, tačiau dabar jie nori, kad mūsų kūrinys būtų sunaikintas.

Kur logika? 

Sukūrėme organizmą, tikriausiai vertą šimtų milijonų dolerių. Ieva jau tokia pat sumani ir protinga, kaip ir kiekvienas iš mūsų. Ji protiškai subrendusi, nors retsykiais vis dar pernelyg mechaniška, mąstanti pernelyg... logiškai, jeigu taip galima pasakyti. Tačiau ar tai trūkumas? Jeigu aš turėčiau kompiuterį savo smegenų centre, greičiausiai irgi mąstyčiau panašiai.

Doncas irgi sutrikęs. Vakar Rasa pradėjo verkti ir išbėgo iš laboratorijos. Ieva nieko nežino.  O aš šįvakar pasigersiu, nes jaučiu, kad kažkas ant manęs bando nusišlapinti virtualiu lietumi. Ta biodroidė, kaip bežiūrėk, visgi yra mano dukra, mano rankų kūrinys.  Aš ją prižiūrėjau daugiau nei bet kas kitas.

Sunaikinti...

Dėjau aš ant tokių įsakymų. Dėjau skersą.

2010 03 18

Naujas įsakymas... Programa tęsiama, reikalingas naujas biodroidas. Parametrai tie patys, praktiškai tai puikiai žinoma darbo eiga. Tik testai kiti. Regis, jie ne tiek domisi fizinėmis savybėmis, kiek proto funkcionavimu. Jiems labai svarbus biodroido sąmonės klausimas. Man atrodo, viskas sprūsta man iš rankų ir vis labiau krypsta į Donco rankas.

Įdomu, jie žino, kad Ieva vis dar gyva? Nė vienam iš mūsų taip ir nepakilo ranka. Aš negaliu, Rasa griežtai atsisako, o Doncas iš viso tyli ir spokso į vieną tašką, kažką svarstydamas.

2010 03 22

Kažkoks pragaras. Vakar Ievą pastebėjo apsaugos darbuotojas. Pasirodo, jie irgi puikiai susipažinę su vadovybės įsakymais. Mane ir Doncą iškvietė į mano laboratoriją, kur Vincas labai griežtai paklausė, kada mes išspręsime problemą. Jis bent nutuokia, kad problemos čia visai nėra? Kad Ieva puikiai funkcionuoja ir net nerodo jokių pavojaus ženklų?

Vincas liepė užbaigti viską iki pusiaunakčio, antraip pats viską padarys. Jam lengva kalbėti, kuomet nė karto nėra bendravęs su Ieva. Abejoju, ar jis iš viso turi vaikų. Tokių moterys, regis, neprisileidžia. Bent jau neturėtų.

Norėčiau pasigerti, bet bijau, kad kol gulėsiu girtas, gali nutikti kas nors labai negero. Kažką reikia daryti.

2010 03 24

Nesugalvoju tinkamo keiksmažodžio, kuris išreikštų mano būseną. Norėčiau ir užmušti Rasą, ir kartu apkabinti ją. Net nežinau, kas geriau – ar kad Ievą būtų nušovęs Vincas, ar Rasos švirkštas su mirtinu tirpalu. Net nenutuokiau, kad ta moteris turi tokį dvigubą kailį.  Iškvietė Ievą „tyrimams“ ir suleido dozę neišliejusi nė ašaros.  Aišku, puolė į isteriją vėliau. Jau antra diena neišlenda iš savo kambario. Gal ir gerai. Antraip nesusivaldyčiau ir užvažiuočiau į jos veidą, sutikęs koridoriuje. O paskui tikriausiai apkabinčiau, kad neleido Ievos nušauti tokiam pyderui, kaip Vincas. Nežinau...

Šiandien pirmą kartą pamačiau, kaip atrodo atšauktų projektų saugykla. Atgabenau užkonservuotą Ievos kūną į šaldytuvą paskutiniam poilsiui. Tai bus jos kripta. 

Gaila, joje taip šalta. Norėjau su savo dukra paskutinį kartą ramiai atsisveikinti.

2010 03 26

Šiandien stebėjau, kaip auga Diana. Jau matytas vaizdas, baigiu prie jo priprasti. Tiksliai žinau, kada ji bus užbaigta. Tik man visai nelinksma. Mano naujoji duktė visiškai panaši į Ievą, kaip du vandens lašai. Kažkoks pasityčiojimas, ne kitaip. Doncas sako, kad neturėčiau prie jos prisirišti. 

Doncas pasikeitė. Man atrodo, jis pradėjo labiau bendrauti su vadovybe.  Spėju, jie jam kažką pažadėjo.

Man visai nepatinka, ką Doncas šneka.  Tarsi jis iš anksto būtų pasmerkęs Dianą pražūčiai. Kai jo paklausiau, jis gūžtelėjo pečiais. Man atrodo, jis žino. Tik dabar turiu rimtesnių rūpesčių, nei tardyti Doncą.

Rasa prie naujosios biodroidės nesiartina. Vis dar retai rodosi valgykloje. Man atrodo, ji vartoja kažkokius raminamuosius.

Ir iš tikrųjų – ką man daryti?  Diana turi mažiausiai metus, per kuriuos ji taps visų numylėtine. Jeigu ir vėl bus įsakyta ją sunaikinti, ką turėčiau daryti? Aš visai nenoriu dar kartą jausti tai, ką jaučiau veždamas Ievos kūną į šaldytuvą. Nė vienam geriau to nepatirti.

Taigi, ką daryti?

2010 04 18

Kažkodėl savo dienoraštį prisimenu tik tomis akimirkomis, kai viskas ima slinkti į gilią duobę ir reikia aprašyti, kaip viskas šūdinai atrodo. Pavyzdžiui, dabar.

Diana yra antras perliukas, praskaidrinęs šiuos koridorius po to, kai neliko Ievos. Kartais vos susilaikydavau nepavadinęs jos Ieva. Spėju, kažkas tą ir padarė, nes ji uždavė man klausimą, kas tokia Ieva ir kur ji dabar. Negaliu jai pasakoti apie tokius dalykus, bet nuojauta kužda, kad ji pati netrukus atsakys sau į šį klausimą. Juk jos numeris – DN 02. 

Ji netrukus susidomės, kur yra pirmasis modelis. Ir greičiausiai pastebės, kad aš vengiu šios temos. Geriausia būtų jai tą pasakyti.

Tačiau man ramybės neduoda vienas dalykas. Aš taip buvau užsiėmęs Ievos auklėjimu, kad anksčiau neatkreipiau dėmesio, o dabar, dirbdamas su Diana, imu pastebėti kiek keistoką dalyką.

Nors ji ir sumani bei protinga mergina, tačiau kažkaip labai noriai paklūsta visiems mūsų įsakymams. Aš žinau, kad Doncas į biodroidų smegenis yra įrašęs tam tikrus programinius modulius (be jų superkompiuteris tinkamai neveiktų), tačiau man atrodo, jog jis įrašė dar kai ką. Absoliutaus paklusnumo programą, ar kažką panašaus. Kelis kartus liepiau Dianai atlikti kai kuriuos ne itin logiškus veiksmus, kurie galėjo sukelti pavojų jos gyvybei. Ji atliko.

Kai paklausiau, kodėl ji tai padarė, ji atšovė, kad jos pareiga – padėti mokslininkams. Argi ne tokį egzistencijos tikslą jai suteikė Doncas?

Dabar man atrodo, kad aš apgaudinėju pats save. Ar Diana iš tiesų panaši į žmogų? 

Ar Ieva irgi buvo tokia? 

Jeigu būčiau liepęs joms paimti peilį ir mokslo vardan susivaryti sau į širdį – ar jos taip ir būtų padariusios?

Liežuvis neapsiverstų, tačiau nuojauta kužda, kad aš jaudinuosi  dėl savo paties susikurtų iliuzijų. Galbūt man iš tiesų nevertėtų biodroidžių laikyti savo dukromis ir tiesiog žiūrėti į jas kaip į bejausmes mašinas?

Tačiau ne. Po pietų aš tyčia atlikau kelis testus, kuriuos šiaip turėtų atlikti Doncas. 

Diana turi emocijas. Ji jaučia džiaugsmą ir baimę. Ji abejoja. Emociniame lygyje ji yra labai panaši į žmogų, tik ta apsisprendimo laisvė... Man atrodo, ją gerokai temdo Donco sukurti įsakymai. Šioje vienintelėje vietoje ji nužmogėja ir virsta paklusnia mašina. Kai reikia paklusti.

Dieve, kaip aš norėčiau, kad ji NEpaklustų...

Yra tokie peiliai, kurių ašmenys sulenda į rankeną. Fokusininkai  ir filmų kūrėjai juos naudoja visokiems triukams. Sužinojau, kad vieną tokį man gali pagaminti už laboratorijos ribų. Doncui nieko nesakiau, nes įtariau, jis man būtų uždraudęs vykdyti sumanymą.

Liepiau Dianai susmeigti ašmenis sau į širdį. Liepiau taip, kaip liepdavau atlikti bet kurį kitą veiksmą, tarsi tai būtų savaime suprantamas dalykas.

Ji suabejojo, kad tada ji paprasčiausiai numirs.

Šaltu veidu patvirtinau ir pasakiau, kad man būtina žinoti, kiek laiko ji merdės, kad tai naujo eksperimento eiga. Kad ji privalo tą padaryti nedelsdama.

Mano didžiausiam palengvėjimui, ji nesugebėjo.  Žiūrėjo į mane keistu žvilgsniu, niekaip nepasiryždama, tada apsiverkė ir ėmė atsiprašinėti.

O aš supratau, kad ateis toks laikas, kai aš neteksiu kai ko daugiau, nei dar vienos biodroidės.

Kažką privalau daryti, kol mano dukra gyva. Antraip...

2013 01 08

B. Kleibneris

5. 

Vincas

Briuso Kleibnerio siuntinyje randu keistą skardinę dėžutę su nieko nesakančiu antspaudu „KGMD – 6“ ir voką, kuriame prikimšta visko – pradedant kortelėmis, baigiant smulkiai primargintais laiškais.  Voką įsimetu į kuprinę – peržiūrėti laiko bus, kuomet atsidursiu saugesnėje vietoje. 

Nagu atkrapščiusi dėžutės dangtelį laikančius lipdukus, smalsiai praveriu. Ji pilna tankiai supakuotų pilkų lygių kvadratėlių, iš pirmo žvilgsnio panašių į neišvaizdžius sausainius. Krimstelėjusi vieną įsitikinu, jog taip ir yra. Ne itin skanūs, bet tai viskas, ką Kleibneris man paliko. 

Nuo dangtelio vidinės pusės tingiai atsiklijuoja nedidelis popieriaus lapas ir nusileidžia ant sausainių.

„Karinis greito maisto davinys,  6 porc.“ – byloja lakoniškas užrašas.  Kiek žemiau, smulkesniu šriftu įspausta galiojimo data, kuri senokai pasibaigusi. Nieko keisto – Briusas neturėjo daugiau progų apsilankyti šioje vietoje per pastaruosius porą metų.

Krūpteliu,  kai tolimame sandėlio gale kažkas garsiai subilda. Tarsi metalas barbentų į metalą, kažko nesugebėdamas įveikti.  Šykšti šviesa iš dokumentų skyriaus nutvieskia tik pusę pagrindinių vartų, užrakintų iš kitos pusės. Tie patys vartai, kuriuos teko apeiti ventiliacijos tuneliais – kažkas juos bando atverti.

Nenuleisdama akių nuo tamsaus sandėlio galo, sugrūdu sausainių dėžutę į kuprinę ir užsimetu ją ant pečių. Dešinėje vartų pusėje užsižiebia ryškus šviesos brūkšnys, kuris ima greitai platėti. Ir tada aš išgirstu tą patį keistą motoro dūzgimą, lydėjusį mane visos kelionės metu.

Mano mintyse blyksteli tik vienas vaizdinys – metalinis Spencerio veidas piktdžiugiškai išsprogusiomis akimis. 

Kaip įgelta strykteliu į atvirą šaldytuvo tarpuvartę, priglusdama prie sienos. Akies krašteliu dar suspėju pamatyti šviesoje išryškėjantį siluetą.  Jis nė kiek neprimena žmogaus.

Kaip tas daiktas mane iš viso surado? Nejaugi jį priviliojo tas menkas dūžtančio stiklo garsas?

Antra vertus, tai visai tikėtina, kai aplinkui šitaip tyku. Greičiausiai jis netgi girdėjo, kaip aš laužiau ventiliatorius.

Motoro zvimbimas išauga, jam įkandin pasigirsta keistas grumėjimas. Smalsumo genama trumpai dirsteliu iš už kampo ir suspėju pamatyti kažką panašaus į vamzdžių raizginį ant vikšrinės pavažos, kuomet sudunda šūviai ir šaldytuvo vartus išvagoja gilios duobės.

Užgniaužusi besiveržiantį riksmą atšoku ir apsidairau.

Tas daiktas mane matė ir sureagavo stebėtinai puikiai. Ir iškalba jo ne itin turtinga...

- Sveika, Rebe, - staiga suskamba garsintuvo kiek iškraipytas balsas. – Malonu tave matyti. Malonu, kad vis dar esi gyva ir man nebereikia tuščiai spėlioti.

Apsidairau šaldytuvo viduje, ieškodama ko nors, kas man galėtų padėti. Atsiliepti neketinu, nors pašnekovą jau pažinau. Vincas, apsaugos viršininkas...

- Mes tau suteikėme nepaprastą garbę, mergyt, - gruma balsas nuo ratuoto roboto. – Visą supistą sektorių ištuštinome, kad nesužeistume nė vieno mokslininko. Nors man asmeniškai vienodai, supranti? Ypač po to, kai tu taip mechaniškai šaltai ir apskaičiuotai nudobei tris mano vyrus.

Stengdamasi nesukelti triukšmo pasiekiu ranka šaldytuvo vartų viršutinius bėgius. Jie mirtinai šalti. Dar nusistebiu, kaip Vincas sugebėjo suskaičiuoti tuos tris negyvus vyrus. Mano sąskaitoje tik dvi mirtys. Nebent jis į maniškę užrašė tą, kurį jie patys ir sušaudė.

- Nors gal aš ir klystu, - visai čia pat sušnabždėjo garsiakalbiai. – Gal jų buvo tik du, o trečiuoju tu prisidengei nuo ugnies. Sumanus ėjimas. Greitas. Tai tik įrodo, kad su tavim reikia elgtis kaip su mašina. Galbūt todėl dabar mudu ir susitinkame kaip dvi mašinos. Ironiška, ar ne?

Atbrailos pločio vos užtenka pusei pėdos įremti.  Vieta tokia nepatogi, kad mintyse nejučia imu maldauti, jog Vincas paskubėtų.

- Žinai, beprasmiška bėgti, kai tavo egzistencija kainuoja tiek daug nekaltų gyvybių. Ne, aš nekalbu apie tuos tris, žudyti ištreniruotomis smegenimis. Sistema tokių pagamina pernelyg daug, jie pigūs. Ne.

Aš kalbu apie žmones, kuriuos surasti be galo sunku. Aukštos kvalifikacijos daktarus, tokius kaip Rasa. Arba Klementina. Tu juk pameni tą juokingą moterį iš valgyklos, kurios klausinėjai nekaltų dalykų?

Jis kuo puikiausiai žino, kad pamenu. Tačiau jeigu Klementina ir negyva, tai ne mano rankų darbas.

- Jeigu ne tu ir tavo nekaltos veršelio akys, tokie žmonės nedarytų kvailysčių. Pavyzdžiui, nesistengtų padėti droidei, kuri su žmogiškumu neturi nieko bendra. Kuri pati iššautų sau į galvą vos paprašyta. Taigi, padaryk mums paslaugą – TUOJAU PAT nusižudyk, kad mes galėtume tęsti toliau. 

Krūpteliu, kai po manimi sužiba metalinis roboto paviršius. Jis visai nepanašus į tą, kurį buvo sukūrusi mano vaizduotė. Jokio Spencerio veido, jokios rankos, laikančios ginklą. Tik ant vikšrinės važiuoklės sumontuoti trys metaliniai vamzdžiai. Centrinis bene tris kartus trumpesnis. O du kraštiniai abipus trumpojo greičiausiai yra ginklai. Ir jie itin paslankiai sukiojasi į visas reikiamas puses. Tuo tarpu centrinis trumpas vamzdelis elgiasi kaip įtaraus žmogaus akys, ieškančios manęs.

Akimirksniu suvokiu, kad mano planas – atsidurti šiam daiktui už nugaros – neišdegs. Jis tokios net neturi.

- Bet žinoma, tu nenusižudysi, - prabyla Vincas po manimi. – Tu nenorėjai likti slėgio kameroje. Tu nenorėjai paklusti apsaugai. Tu nenori mirti, kaip ir tavo keturios pirmtakės. Tai gera žinia man. Aš mėgstu, kai mano taikiniai nenori mirti. Antraip tai būtų labai neįdomu.

Trumpasis vamzdelis pakyla kiek aukščiau. Važiuoklė dabar nekruta, mirtinai įšalusi tarpdury. Vincas atidžiai tiria šaldytuvo vidų. Ir aš jau nujaučiu, kad jis netrukus suvoks tą patį, ką suvokiau ir aš. Iš čia nėra jokio kito išėjimo.

- Pameni, aš minėjau tavo egzistencijos kainą? – balse pasigirsta man iki šiol negirdėtos gaidos. – Rasa, Klementina... Žinoma, tu pameni. Tu juk viską tobulai pameni. Bet man įdomu štai kas. Jeigu tektų rinktis tarp tavo gyvybės ir Briuso Kleibnerio – ką pasirinktum? Ar vėl spruktum, ar vis dėl to žengtum į slėgio kamerą?

Suklususi dėbsau į tą metalo gabalą pastiklėjusiomis akimis. 

- Tarkime, kad mes sužinome, jog Briusas tau padėjo pasprukti, kad jis tau parūpino informacijos, priemonių, netgi ginklų. – Robotas skėsteli vamzdžius, tarsi imituodamas visai žmogišką gestą. - Tarkime, kad mes jį pastatome vietoje taikinio šaudykloje ir tau leidžiame rinktis. Tiesiog toks mąstymo pratimas. Tarkime, kad jis vis dar gyvas, kad mes jo vakar nenušovėme po to, kai ištraukėme iš jo visą įmanomą informaciją apie didelę meilę tau. Ką pasirinktum, Rebeka?

Vamzdelis ūmai pasiverčia aukštyn  ir įsispokso į mane raudonai žibančia diafragma.

- Cha!

Nors abu pabūklai spokso į šaldytuvo gilumas ir kompiuteris mano smegenyse klykia apie kiek didesnes galimybes išvengti galo sprunkant, ūmai nustoju klausytis logikos balso. Pasiekiu robotą beveik tuo pačiu metu, kai jo patrankos užsiverčia į viršų.  Neabejoju, kad Vincas negirdi mano įnirtingo klyksmo, kai pro ausis dundant šūviams bandau nurauti jo regos organą. Šlykšti įkyriai raudona akis priešinasi, motorais ir stūmokliais bandydama pasisukti į mane bei nustatyti tikrą taikinio vietą. Jie pritvirtino prakeiktą daiktą iš tiesų gerai. Tik kai galop Vincas susiprotėja įjungti važiuoklę ir paleidžia suktis robotą svaiginančiu greičiu, prisimenu, jog tebeturiu pistoletą. Esu tiek įniršusi, kad visą laiką bandau naudotis vien raumenimis.

Mano šūvių beveik nesigirdi tame prakeiktame dundėjime. Iššaunu po du kartus į abi vamzdžio puses, nes abiejose jis turi po akį.  Dėl viso pikto dar dirsteliu, ar tikrai ten padariau skyles. Tik tada roboto pabūklai nurimsta ir jis nustoja suktis.

Tik tada aš išgirstu Vinco juoką ir jis neatrodo piktas. Greičiau netikėtai džiugus.

- Oi Rebe, prakeikta tu kale! Tiek džiaugsmo aš jau pusantrų metų neturėjau, kai atėjo Gabrielės eilė. Bet tu pralenkei jas visas, prisiekiu. Ne tik savo sukruštu  įžvalgumu, bet ir neregėtu kvailumu. Kas galėjo pagalvoti, kad pulsi robotą plikomis rankomis vien išgirdusi Briuso vardą? Tu bent žinai, kiek tokių robotų yra sandėlyje? 

- Ačiū, kad priminei, - sušnypščiu, tvardydama besiveržiančius keiksmus.

- Mielai. Juolab kad tai paskutinė tavo pamoka. Adios, mergyt!

Garsiakalbis dusliai suūžia, išsijungdamas. O tada po manimi kažkas tykiai suzvimbia ir ima greitėjančiai pypsėti.

It nudegusi šoku nuo roboto ir sprunku į koridorių. Suspėju nubėgti dar kelis metrus, kai siaubingas sprogimas nušviečia visą sandėlį ir aš netgi suspėju pamatyti savo ilgą šešėlį ant grindų. Man į nugarą įsirėžia kažkoks masyvus daiktas, pamėtėdamas mane į orą ir blokšdamas įstrižai į sieną. Aplinkui pasipila ugnies laižomos nuolaužos, tik kažkodėl ta ugnis stebuklingai aplenkia mane, tarsi turėčiau apsaugą.

O netrukus pajuntu, kaip mano nugara pavojingu greičiu ima kaisti.

Sušnypštusi kiek pasisuku ir pamatau neįtikėtiną vaizdą – didžiulę metalo plokštę, kuri mane ir nubloškė, ir tuo pačiu pridengė nuo pragaro, kuris siaučia sandėlyje. Atsirėmusi į  sieną, ji tarsi sudaro užuovėją, tačiau pati tuo pačiu smarkiai kaista, purtoma liepsnų.

Atsitraukiu nuo jos, kiek tik leidžia siaura erdvė ir prisidengiu alkūnėmis veidą. Kaip Briusas ir žadėjo, mano drabužis savo darbą atlieka puikiai, saugodamas nuo kaitros. Tik veidu ir rankomis jaučiu,  kad aplinkui vyksta kažkas tikrai baisaus.

Tačiau netrukus suprantu, kad neištversiu net ir tokioje priedangoje. Dūmai ima graužti gerklę bei akis. Vos tik šaižiai suskamba aliarmas ir man ant galvos pasipila vanduo paskubomis paslepiu savo delnus po patemptomis rankovėmis ir aklai imu brautis prie išėjimo, pėdomis jausdama įkaitusias grindis.

Kosėdama bei žiaukčiodama išbėgu iš sandėlio į padūmavusį koridorių.  Ausyse po sprogimo spengia, man baisu, kad nesugebėsiu išgirsti besiartinančių žmonių. Arba dar vieno roboto. Todėl kiek įmanoma greičiau stengiuosi pasiekti vienintelę šiuo metu saugią vietą – skylę aukštai sienoje, kur pradingsta šviesolaidžiai. Pistoletą pamečiau sandėlyje, kuprinė vis dar man ant nugaros, bet nujaučiu kad kažkas su ja negerai. Ir su dešine ranka ne viskas tvarkoje, tik kad neturiu kada patikrinti.

Akimirką pastebiu judesį dūmuose ir išsigandusi sprunku dar greičiau. Vos neatsitrenkiu į sieną, ašarotomis akimis nematydama savo kelio.

Tačiau kiek tolėliau oras praskaidrėja, aš nusivalau ašaras ir įdėmiau apsidairau.

Pirmiausiai nusiimu kuprinę – ji visa pajuodavusi ir dar tebeskrunda. Iš visų joje buvusių daiktų sveika likusi tik dėžutė su sausainiais. Delninis kompiuteris  šiek tiek sulinkęs nuo kaitros, o visi Kleibnerio palikti laiškai virtę pelenais. Stebuklas, tačiau plastikinis butelis su vandens likučiais tik truputį apsvilęs. Visa kuprinės išorinė pusė visiškai suanglėjusi, daiktų likučiai tik per stebuklą laikosi neiškritę.

Nusivylusi nusviedžiu nešulį, sugniaužusi sausainių dėžutę. Tačiau netrukus ir ją išmetu. Dėl prarasto kompiuterio ne itin jaudinuosi – visą Briuso įrašytą medžiagą peržiūrėjau probrėkšmiais, ji yra mano galvoje dar neišmedituotos informacijos pavidalu. Labiausiai gaila prarasto siuntinio, kurio belikusi tik valgoma dalis.

Nebegaliu daugiau laukti ir lindėti plyšiuose. Jie turi maisto atsargas ir savo robotus, tuo tar...

- - -

... pu aš tebevaidinu pelę.

Pasišokėjusi pasiekiu šviesolaidžius ir prisitraukiu. Dešinę ranką sudiegia, kuomet bandau įsiropšti į skylę sienoje. Tik dabar traukiu ne į senąjį stebėjimų punktą, kur paskutinį kartą kalbėjausi su Briusu. Šviesolaidžiai, anot Briuso sužvejotos informacijos, jungia kelis duomenų centrus ir aš rimtai nusiteikusi surasti antrą iš jų. Juolab kad niekaip nepavyktų vien savo jėgomis prasibrauti pro centrinius vartus, skiriančius mane nuo Vinco. Žemėlapis, įspaustas mano smegenyse, užsibaigia visai čia pat, tačiau juk šviesolaidžiai nepranyksta į niekur.

Patogiai įsitaisiusi siauroje landoje, apžiūriu savo dešinę ranką. Rūbo audinys nesuplyšęs, kraujo nesimato. Kaulo lūžis teoriškai neįmanomas, belieka paprasčiausias sumušimas. O visi mano švirkštai su regeneraciniu tirpalu susvilo kuprinėje.

Sukandusi dantis apsiverčiu ant pilvo ir imu rangytis į priekį, nugara jausdama pakabintus šviesolaidžius. Jie vingiuoja į absoliučią tamsą. Savo žibintuvėlio nebeturiu, belieka pasikliauti rankomis.

Ir ausimis...

Įsiklausiusi girdžiu tolimą krebždesį, sklindantį lyg ir iš tunelio gilumos. Tik sunkoka suprasti, ar iš užnugario, ar iš priekio.  Pasistūmėjusi aklinoje tamsoje dar keliolika metrų nusprendžiu, kad visgi iš priekio. Garsas silpnas ir nepastovus, tarsi kas girgždintų seną krėslą.

Tunelis nėra tiesus, jis pamažu suka į kairę, todėl aš nuolat atsiremiu į jo sieną. Tik nušliaužusi apie penkiasdešimt metrų bei pasiekusi šiokį tokį praplatėjimą leidžiu sau truputį pailsėti. Čia pat girdžiu dūzgiančius kažkokius prietaisus. Tik šį kartą monotoniškas dūzgimas nuteikia kažkaip raminančiai. Netgi pasigailiu išmetusi sausainių dėžutę – dabar būtų puiki proga užkąsti...

Papurčiusi galvą kilsteliu nugarą, pajausdama šviesolaidžius, skubiai susiorientuoju ir vėl pajudu į priekį. Jau nusprendžiau – jokio slapstymosi, jokio delsimo. Jie žengė pirmą žingsnį, jie jau žino, kur aš buvau paskutinę akimirką. Pranašumas visai neseniai buvo jų pusėje. Metas juos truputį aplenkti.

Tolumoje pamatau šviesą. Tūnant aklinoje tamsoje ji tarsi ryškus taškas, viliojantis į save. Ir girgždesį girdžiu gerokai aiškiau. Ir netgi balsą – kažkas neaiškiai kalba tyliu balsu.

Šviesa sklinda iš tokio paties šulinio, koks buvo aname stebėjimų centre. Įropojusi į jį atsargiai išsitiesiu visu ūgiu, stengdamasi nesukelti triukšmo. Nugarą ir rankas skauda po ilgo šliaužimo.

Virš mano galvos švyti grotelių kvadratėliai. Toks pat šulinio dangtis, kokį netyčia jau buvau paleidusi iš rankų, sukeldama išties bjaurų triukšmą.

Patempiu rankoves ir atsargiai pabandau kilstelėti. Grotos nėra sunkios, tik jų metalas skaudžiai įsirėžia į delnus. Šį kartą pasistengiu kruopščiai apskaičiuoti ir dangtis pajuda vos sukrebždėjęs.

Čia pat virš mano galvos dūzgia serveriai, sukišti į spintas, šviesolaidžių raizgalynė pradingsta už jų. O kažkur kitoje patalpoje girdžiu žmogų, besisupantį krėsle ir murmantį panosėje.

Nuleidusi dangtį kiek patrinu įskaudusius delnus, tada atsargiai iškišu nosį ir apsidairau. 

Tamsu ir karšta. Tik informacinės švieselės blykčioja kompiuterių korpusuose.

Išsiropščiu iš šulinio kiek įmanoma tyliau ir prisėlinu prie durų į kitą patalpą. Išplanavimas čia menkai skiriasi nuo ankstesniojo stebėjimų centro.

Nelieka nieko kito, kaip atverti duris ir būti pasiruošusiai netikėtumams. Niekaip kitaip ir neįmanoma pamatyti, kas už jų . Tą aš ir padarau,  stengdamasi kažkokiu mistiniu būdu susilieti su sienos spalva. 

Patalpa apšviesta tik monitorių ekranais, prieš kuriuos stovi pora krėslų. Vienas tuščias, o kitame , beveik visa pasislėpusi už atlošo, supasi kažkokia žmogysta, kurios dar negaliu įžiūrėti. Tik girdžiu vyrišką balsą murmantį ir matau, kaip monitoriuje vyras kontroliuoja pažįstamą prietaisą, koks susprogo sandėlyje. Ekrano šonuose smagiai sukasi vikšrinė pavaža ir kyšo du vamzdžiai. Robotas jau pasiekė sprogimo vietą ir dabar bando nerti į pačią dūmų tirštumą. Negana to, jis gana puikiai mato dūmuose. 

- Ir kurgi mūsų mažytė guli... – murma vyras krėsle. – Jeigu sprogo šaldytuve, o jinai lyg ir tarpdury stovėjo...

Ranka trūkteli vairalazdę, monitoriuje vaizdas ima suktis.

Balsas lyg nepanašus į Vinco. Tačiau aš visados jį girdėjau iškraipytą arba per raciją, arba iš roboto garsintuvų. Tai turi būti jis.

Sugniaužusi jėgos pirštinę žengiu į priekį, stengdamasi judėti kuo tyliau. Mintyse sukasi vienas logiškas planas – apsukti krėslą, žvilgtelėti įdėmiai į savo priešą bent dešimtąją sekundės dalį ir per tą laiką nuspręsti – ar užmušti jį vienu smūgiu, ar tik suluošinti, kad vėliau galėčiau paklausti ko nors įdomaus. Vincas turėtų apie šią vietą žinoti daugiau nei bet kas kitas. O išsigandęs žmogus visados noriai atsakinėja. Bent jau Rasa tai tikrai...

Vos tik nutveriu krėslo atlošą, tą pačią akimirką išgirstu silpną garsą sau už nugaros. Mano petį nustveria grubūs gniaužtai ir aš tarsi lėlė pasukama aplink savo ašį. Prieš savo akis regiu tik penkis pirštus, sugniaužtus į neįtikėtinai didelį kumštį ir jis pataiko man į nosį greičiau, nei suspėju ką nors sugalvoti.

Rikteliu nesavu balsu, pakaušiu pajuntu kažkokius nelygius paviršius. Ne iš karto suvokiu, kad jau ne stoviu ant kojų, o kažkur krentu, keldama nemažą triukšmą. O dar garsiau riaumoja gerai pažįstamas balsas, šį kartą tikrai ne iš garsintuvo:

- Tu pažiūrėk, Grebai, kas į svečius užsuko! Atrodo, šita kurva norėjo su tavimi pasisveikinti!

Vincas… 

Prireikia kelių akimirkų susigaudyti, kokioje aš padėtyje. Ir kai jau pasuku galvą į savo priešininką, mane vėl nutveria tos pačios rankos. Velnias, jos nežmoniškai stiprios! Tespėju skėstelėti savąsias, kai vėl lekiu pamėtėta į orą. Smūgis į sieną truputį apkvaitina. Susmunku ant grindų, spjaudydamasi kraujais. Dabar jau matau Vincą, ryžtingai žengiantį artyn. Greičiausiai po pusės sekundės jis vėl mane griebs ir aš jau suprantu, kad geruoju man nesibaigs – jis tikras milžinas, palyginus su mokslininkais ir kitais apsaugininkais.  Juda nuostabiai greitai, o jo plėšri šypsena man visiškai nepatinka.

Tuo tarpu iš krėslo pašokęs kitas vyras, pavadintas Grebu, visai nedidukas ir netgi išsigandęs.  Jis laiko rankose pistoletą, tik nenutaikęs dar jo į mane. Atrodo sutrikęs ir nežinantis, ką daryti.

Tiek suspėju sąmoningai užfiksuoti, kol Vinco masyvus kūnas uždengia mano visą pasaulį. Jis kilsteli mane nuo grindų, dusinančiai sučiupęs už kaklo viena ranka.

- Nepanašu, kad svertum aštuoniasdešimt kilų, - stumteli mane į sieną, net dantys subarška, - nors žinai, Kleibneris lyg ir mažiau svėrė, kai traiškiau jam stuburą.

Jo pirštai tvirčiau susigniaužia man aplink kaklą ir aš pritrūkstu oro. Toks jausmas, kad jis tuoj išraus man visą trachėją, įtaisytą tarp titaninių slankstelių. Ir tik žodžiai apie Briusą nukreipia mano mintis nuo nemalonios mirties. Trūkteliu ranką su jėgos pirštine, ketindama bent sumalti jo šonkaulius. Tačiau man ir vėl nepavyksta – jis sugriebia mano riešą kaire ranka. Dusinantis spaudimas lyg ir sumažėja mudviem nebyliai kovojant.  O tada jis iš viso paleidžia mano kaklą,  nutraukia nuo rankos jėgos pirštinę ir nusviedžia ją per visą patalpą.

Grįžtamuoju judesiu gaunu smūgį į ausį ir vėl atsiduriu ant grindų.

- Nešdinkis!

Akimirką nustembu, tačiau tuojau pat suvokiu, kad žodžiai buvo skirti ne man.

- Dėl Dievo, Vincai, jinai gi išprotėjęs droidas! – taria Grebas. – Tu nori ją plikomis rankomis uždaužyti? Jos gi kaulai metaliniai!

- Užtai mėsa labai minkšta, - dėbteli įmane Vincas nieko gero nežadančiu žvilgsniu. – Ir pirštinės jinai nebeturi, viskas. Nešdinkis, Grebai, o tai netyčia pasipainiosi jos skrydžio trajektorijoje. Bėk, pranešk budintiems prie lifto, kad prispaudžiau jai uodegą.

Vyruko trečią kartą raginti nereikia. Jis pradingsta už durų, kurių taip ir neišgirdau prasiveriant.

O Vincas kilsteli sunkų batą nuo žemės, ketindamas jį nuleisti man ant veido.

Apsaugos viršininkas man davė pakankamai sekundžių pagalvoti apie visą šią situaciją. Ji buvo prasta. Aš nemokėjau kovoti, o jis jau buvo pražudęs mažiausiai vieną biodroidę. Turėjo patirties mane žudant.

Man beliko kliautis fizikos dėsniais ir tikėtis, kad Vincas neišsilaikys stačias, jeigu nė viena jo koja nesieks žemės. 

Todėl, kai jis kilstelėjo vieną, ketindamas išgražinti man veidą, nieko nelaukdama spyriau į jo antrą koją, gailėdamasi, kad mano rūbo padai tokie minkšti.

Ir visgi neapsišoviau. 

Vinco sunkus batas tik vos nubraukia petį, kai jis išsitiesia visu ilgiu ant manęs, bandydamas sugriebti ir ištaisyti klaidą, šnypšdamas bei keikdamasis.  Mudu susikimbame ir aš pabandau apsivyti alkūne jo kaklą, nes tai bene vienintelis dalykas, ko jis mane išmokė. Dusinti.

Spaudžiu iš visų jėgų. Nepaisant to, jis vis tiek sugeba pakilti nuo žemės kartu su manimi, įsikinkiusia jam į kuprą. O jau tada lyg niekur nieko atitraukia mano riešą ir aš rikteliu pajutusi, kad man tuoj nuraus ranką. Skrendu per Vinco petį į patalpos kampą, kur stovi stalas su išardytu kompiuteriu. Tesuspėju prisidengti veidą. Nudiegia nugarą, šoną, kai sulaužau stalą, išbarstydama kompiuterio detales aplinkui. Girdžiu jo skubius žingsnius, tačiau tik tuščiai kapanojuos tarp mikroschemų, laidų ir klaviatūros klavišų, pažirusių po visas grindis. Tarp viso šio šlamšto nėra nė vieno ginklo, kurį galėčiau panaudoti. Mano jėgos pirštinė kažkur ten, kur tikrai nespėsiu pasiekti...

Šį kartą jis griebia įsiutęs. Turbūt su savo juokingu pasipriešinimu tik tiek ir tepasiekiau – sudraskys mane į gabalus greičiau nei įprastai. Smūgis iš kelio į veidą, po kurio trumpam apkvaistu, primygia mane ir šį kartą suspaudžia kaklą abejomis rankomis. 

Viskas...

Dusdama dar bandau atplėšti jį nuo savęs, tačiau Vinco rankos ilgos, nepasiekiu aš jo. Ir tvirtos. Tuščiai daužau iš visų jėgų – jis tik vėpso išvertęs akis, žiūrėdamas, kaip aš dūstu. Man atrodo, kad lyg ir mėgaujasi. Kartu su oro trūkumu užslenka ir nepaaiškinamas siaubas.  Vis dar bandau spurdėti, tuščiai žiopčiodama, tačiau viskas veltui. Įsprausta į kampą, negalinti net įspirti...

Turbūt mirties artumas priverčia įsiklausyti į kitas jusles, kurios iki šiol atrodo nesvarbios. Galbūt tai kompiuteris smegenyse paskutinį kartą patikrina nervų galūnes, kažko ieškodamas. Nugarą, kenčiančią aštrių paviršių draugiją, apmirusias, stipriai primygtas kojas. Šlaunis, besiliečiančias su išmėtytomis detalėmis bei laidais. Tarsi su tuo visu reiktų paskutinį kartą atsisveikinti. 

Ir tada mintyse ūmai blyksteli praregėjimas. Kai nebegalvoju apie gyvybę ir susitelkiu į aplinką, staiga ji tampa kupina sprendimų.

Nuleidžiu ranką prie šlaunies, kur jaučiu besiliečiantį kažkokį laidą. Tai maitinimo kabelis, iškritęs iš kompiuterio lizdo. Su storu antgaliu bei šakute rozetei.  Beveik negalvodama trūkteliu jį iš visų likusių jėgų, nukreipdama į Vinco veidą, į jo išvirtusias akis, su pasimėgavimu stebinčias mane. Nepataikau su pačia šakute, tačiau laidas šmaukšteli pakankamai stipriai.

Vyras užkriokia visa gerkle užsimerkdamas. Mano siaubui, jis net neketina paleisti mano kaklo. Jau akyse vaizdas liejasi nuo smaugimo, o jis tik rėkia ir smaugia, net prisitraukia mane arčiau.

- Manai, aš tave paleisiu, kurva?! – aptaško seilėmis mano veidą.  – Nė velnio nepaleisiu! Tu vis tiek nudvėsi čia ir dabar, nesvarbu, ar aš matysiu tavo galą, ar ne! Supratai?!

Dabar, kai mudu skiria toks atstumas, pasiekiu jį visai nesunkiai. Abiem rankomis  apsuku Vinco kaklą laidu ir trūkteliu už galų į save, užverždama kiek įmanoma stipriau. Nejučia imu mintyse maldauti, kad gerokai siauresnis nei vyro pirštai laidas darbą atliktų greičiau, nei pati numirsiu. Briusas juk sakė, kad aš esu pakankamai stipri, lyginant su normalia moterimi. 

Jeigu dar Vincui taip pat atrodytų...

Ir iš tiesų – jo rankos kiek atsileidžia. Dabar mudu rungtyniaujame, kuris kurį pasmaugs pirmas ir kai man vėl praskaidrėja akyse, su pasimėgavimu pastebiu jo raudoną it ugnis veidą. Atrodo, kad priešininkas neapsisprendžia, ar jam tebesmaugti mane, ar gelbėtis pačiam.

Vincas staiga  paleidžia mano kaklą ir griebia už rankų. Nieko nelaukdama iš visų jėgų pasiduodu į priekį, dauždama į jo nosį savo kakta. Nors ir pačiai skauda, jam turėtų skaudėti daug labiau – visgi man kaukolės lūžis negresia.

Vyras trumpai kriokteli, atsilošdamas ir paplūsdamas kraujais. Jo rankos vis dar laiko manąsias, tačiau praradusios jėgą. Aš vėl pasiduodu į priekį, taikydama kakta į jo veidą. Net galva apsvaigsta  nuo smūgio. Kažkaip pavyksta išsivaduoti iš jo spaudimo ir pačiai jį pargriauti, tebeveržant laidą iš visų jėgų. Vinco lūpos ima judėti, lyg jis bandytų kažką pasakyti. O gal tik automatiškai gaudo orą, negalėdamos pagauti nė gurkšnio. Neketinu jo nei klausytis, nei duoti dar vieną šansą. Dabar visas savo jėgas sutelkiu tik į vieną veiksmą, į vieną singuliarų tašką, ketindama išsprogdinti Vinco gyslas po visą patalpą.

Keistas  garsas išsiveržia iš jo gerklės. Akys pastėrusios žiūri tiesiai prieš save ir aš staiga suvokiu, jog jos nebereaguoja. Viena iš jų pasruvusi kraujais, sužalota  mano smūgio laidu.

Drebėdama nuo įtampos paleidžiu laidą ir pasitraukiu nuo Vinco kūno. Jis nejuda. Jau ir nebepajudės, viskas baigta. 

Apsidairau savo jėgos pirštinės, prisiminusi išskubėjusį Grebą. Nors besigrumiant su Vincu atrodė, jog pro akis slenka visa amžinybė, kvantinis kompiuteris abejingai suskaičiuoja varganas tris minutes su keliolika sekundžių. Grebas jau turėtų grįžti su pastiprinimu.

Susikoncentravusi nuraminu kūno drebulį , įdėmiai apžvelgiu visą patalpą ir priešininko kūną. 

Prie Vinco liemenę apjuosusio diržo prisegtas dėklas su pistoletu, kurio jis taip ir nepanaudojo. Gal pritrūko laiko ištraukti, o gal tiesiog ketino viską atlikti rankomis, lyg ketindamas kažką įrodyti.

Dabar jo pistoletą ištraukiu aš ir, kaip Briusas mokino, atidžiai patikrinu. Užtaisytas ir paruoštas šaudyti. Dar Vincas turi raciją, kurią palieku ant stalo, jeigu netyčia kas nors sugalvotų jį kviesti. Juk turėtų kviesti – aš dabar užėmusi stebėjimų kambarį, taigi, visos komunikacijos susikerta šiame taške. 

Lūpos vis dar dreba, lyg veiktų atskirai nuo visos nervų sistemos. Prikandu apatinę ir tada pajuntu skausmą visame savo kūne. Besigrumdama su Vincu neturėjau laiko atkreipti į jį dėmesio, užtai dabar atsiimu su kaupu. Visa nugara sudaužyta, kaktą skauda, nosį skauda ir tikriausiai nėra nė vieno organo, kurio neskaudėtų.

Prie durų, ant sienos boluoja nedidelė vaistinėlė, kurioje, deja man nėra jokių tinkamų preparatų. Čia viskas skirta žmonėms. Belieka tikėtis, kad organizmas susidoros pats, nes visi Briuso dovanoti preparatai pražuvo sprogimo metu.

Užsisegusi jėgos pirštinę atsargiai praveriu duris ir dirsteliu viena akimi.

Dar niekada iki šiol neregėtas koridorius,  metalu žėrinčiomis sienomis. Aiškiai nušviestas,  besišakojantis už kokių dešimties žingsnių. Viena atšaka kažin kur užsisuka, kita veda tiesiai, kol užsibaigia tokia pat metaline siena. O kitoje pusėje – staigus posūkis į dešinę.

Žvilgteliu abejodama  į pistoletą. 

Vien tik būdama laboratorijų skyriuje turėjau pakankamai daug bėdų su apsauga. Dabar gi esu Vinco valdose, nežinomoje teritorijoje. 

Ir dar turiu savo valioje visą stebėjimų centrą, kurio durys pakankamai puikiai šarvuotos. Net jeigu čia nėra maisto ir vandens, aš turiu bent atsarginį išėjimą.

Apsisprendusi grįžtu atgal ir užtrenkiu duris. Elektroninis užraktas vis dar mirksi žalia šviesa, tačiau kai panaudoju Vinco kortelę, jis linksmai sužybsi raudonom akutėm, lyg duodamas man visą reikalingą laiką.

O prie galinės sienos švyti dešimtys monitorių, rodydami vaizdus tiek iš jau pažįstamų vietų, tiek iš naujų.  Ir pirmiausiai mano žvilgsnį prikausto tie, kurie rodo kažkur skubančius žmones.

Daugybę vyrų su ginklais rankose, kuriuos išvydusi vėl nejučia prisimenu savo maudžiantį kūną. Ir Grebas štai pėdina kartu su visu būriu.

Jie dar neži...

- - -

...no, kad jų vadas nebegyvas. 

Bandymų ir klaidų metodas geriausiai tinka tada, kai bandomasis objektas nelinkęs lūžti ar gesti, kai padarai klaidą. Pavyzdžiui, žmogaus sukurtos programos. Klaidos atveju funkcija tiesiog suveikia taip, kaip jai ir pridera, versdama bandyti iš naujo. Nebent klaidą būtų padaręs pats programuotojas.

Stebėjimų centrą kontroliuojanti programa pasirodo beesanti nuostabiai lengva, jeigu tik nujauti, kaip naudoti „pelę“. Viskas sužymėta užrašais, komentarais. Kiekvienas kameros siunčiamas vaizdas su savo pavadinimu bei papildomomis funkcijomis. Ir visa ši tvarka tokia logiška, tokia... nebūdinga chaotiškam žmogaus protui. Akimirką net nusistebiu – ar tik nebus viso to sukūrusi kuri nors iš mano pirmtakių?

Vienintelis dalykas, neduodantis man ramybės yra nedidelis užrašas ekrano kampe: 

Sesija: Vincas Trovskis.
Iki sesijos pabaigos liko: 22:25...

Sekundinė dalis nepaliaujamai mažėja ir aš nenutuokiu, kas bus, kai skaičiai priartės prie nulio. Ten pat dar yra mygtukas „atsijungti“, kurio nesinori spausti. Logika man kužda, jog tai kažkaip susiję su pačia programos apsauga ir man geriau paskubėti.

Durys sudreba nuo nekantraus beldimo. Krūptelėjusi grįžteliu atgal,  nors nėra ten į ką dairytis. Monitoriuje matau, kad dalis vyrų atsiliko kiek atokiau ir dabar laukia, paruošę ginklus. Pora stambesnių tipų su pačiu Grebu stoviniuoja prie užrakintų durų. Ir nors jų tarpe nėra antro tokio milžino, kaip Vincas, tai nė kiek neguodžia.

- Viršininke, ar ten viskas tvarkoje? – kartojasi beldimas.

Nieko jiems neatsakau, sutelkusi dėmesį į programą.  O ji iš tiesų daug apimanti – kameros, mikrofonai, durų kontrolė, netgi šviesos ir vidinė komunikacija. Ne veltui šio centro durys tokios patikimos.

O labiausiai nustebina avarinio blokavimo sistema. Programa nelauktai man parodo visą aukšto žemėlapį, suskirstytą sektoriais. Kiekvienas iš jų gali būti atjungtas nuo kitų individualiai, panaudojant nuleidžiamus vartus, kokius jau teko matyti. Kiekvieną iš jų galima kontroliuoti individualiai, atrakinant arba užrakinant kurias tik nori duris.

- Ei, Vincai! – daužo duris Grebas, viena akimi dėbčiojantis į jį filmuojančią kamerą.

Nesulaukęs atsakymo, jis išsitraukia savo kortelę ir bando ja durų užraktą.

- Kas per velnias?!

Man už nugaros piktai sudūzgia spyna, atsisakydama atsirakinti. Vieno klavišo paspaudimu ją atjungiau, liepdama nereaguoti į jokias korteles.

- Šūdas, nieko gero! Ar mes turime ką nors durims atidaryti?

- Šioms? – vienas iš vyrų abejodamas nužvelgia duris. – Išsprogdinti galima. Kitaip – niekaip.

- Tai greičiau, sprogdinkit, - kimiu balsu sušvokščia Grebas, šluostydamasis kaktą. – Velnias! Velnias!!! Sakiau kvailiui, kad nežaistų su ja!

Apmirusi stebiu vyrus, kurie tariasi tarpusavyje. Du iš jų nubėga koridoriumi. Tikriausiai atsinešti sprogmenų.

Vis mestelėdama žvilgsnį į žmones monitoriuose, bandau susigaudyti detaliame aukšto išplanavime. Atpažįstu biologijos laboratorijas, savo kambarėlį pačiame žemėlapio krašte. Ir netgi galiu nesunkiai nustatyti, kur yra kiekvienas monitoriuose regimas žmogus. Sistema tobula, tarsi būtų pritaikyta man. Vincas neabejotinai  kadaise linksminosi su šia programa, stebėdamas kiekvieną mano žingsnį. 

O dabar laikas pasilinksminti man. 

6. 

Nepasitikėjimas

Dar viena įdomi žmogiška savybė, kurią pastebėjau itin anksti – jie mėgsta nešiotis su savimi daiktelius, kurie iš pirmo žvilgsnio neturi jokios praktinės naudos. Ir tai nėra papuošalai, kuriuos mėgo Rasa bei kitos moterys, kad įtiktų vyrams. Tai daugiau visokie smulkūs daikčiukai, kuriuos kartais žmogus užsinori pasilikti sau, vienaip ar kitaip įprasmindamas tokį norą. Doncas tai pavadino trofėjų rinkimu. Kartą mačiau, kaip Rasa, iškrapščiusi iš mano rankos itin taisyklingų formų stiklo šukę, ją atsargiai padėjo ant medicininio padėkliuko, o po kelių dienų tą pačią šukę pastebėjau gulinčią jos kambaryje, vazoje, tarp jūros akmenėlių.

Briusas savo kišenėje nešiojosi suplotą kulką, kurią kadaise man parodė, kai dar nebuvo toks didelis niurzga. Nepasakė, ką kulka veikia jo kišenėje, o aš nesupratau jos praktinės paskirties.

Tačiau dabar, kai mano riešą vėsina plona metalinė apyrankė, nudžiauta nuo Vinco rankos,  man atsakymų kaip ir nebereikia. 

Aš jį nugalėjau, o menkas trofėjus tiesiog padeda pasijusti dėl to geriau. 

Išsirangiusi iš komunikacijų tunelio atsargiai pakimbu ant šviesolaidžių. Paskausta petį bei dalį rankos, kurią Vincas taip stengėsi nurauti. Nusileidusi ant grindų įsiklausau. Dar šiek tiek jaučiu dūmų kvapą, o štai su apšvietimu ne kokie reikalai.

Kuomet išjungiau pusėje visų koridorių lempas, tikėjausi bent avarinių švieselių mirgėjimo. Galbūt taip ir buvo – kol nesugalvojau pašaudyti į serverius bei valdymo pultą atsisveikindama.  

Dabar apsaugininkai, net ir išsprogdinę avarinius vartus bei duris, nesugebės atkurti sistemos mažiausiai kelias paras. Ir aš labai tikiuosi, kad savo arsenale jie neturi tiek sprogmenų, kad įveiktų visas užkardas, kuriomis atitvėriau dalį koridorių.

Įjungiu nuo Vinco kūno nugvelbtą prisegamą žibintuvėlį ir patraukiu jau žinomu keliu. Tik dabar jaučiu malonumą žingsniuodama pilnu tempu, nesibaimindama nei kamerų, nei pašalinių žmonių. Kameros jau nebeveikia, o žmonių šiame aukšte likę įtartinai mažai. Vieną būrelį įkalinau prie pagrindinio lifto. Regis, ten yra apsaugos postas ir kažkaip visai nesinori brautis iki jų, nepaisant to, kad visai netoliese mačiau tiek liftą, tiek laiptinę.

Dalis vyrų liko įkalinti prie stebėjimų centro. Jie ten pasiliks ilgokai, kol sulauks sprogdintojų komandos. Pastarieji turės pirmiau įveikti šešerius nuleidžiamus vartus.

Tuo tarpu mano kelias atviras visai į kitą pusę, kur dar nė karto nesu buvusi. Tiesiai pro centrinius vartus, pro karantino skydus, už kurių girdžiu krebždančius žmones, bandančius įveikti numirusias spynas. Grebas keikiasi visa gerkle, jį girdžiu netgi pro decimetro storio plieno šarvą. Jeigu tie keiksmai dar išgydytų sumuštą mano kūną, mielai jo pasiklausyčiau ilgiau, tačiau manęs laukia geresnė vieta. Nusižiūrėjau ją bestudijuodama aukšto išplanavimą. Dar niekada nesu patyrusi tokios audringos skrandžio reakcijos bei keisto džiugesio, kai pagalvoju apie galimą apsilankymą paprasčiausioje valgykloje...

Virptelėjusi sustoju. Užsisvajojusi ne iš karto susivokiu matanti kampuotus kontūrus koridoriuje, sustingusius palei sieną. Jie nejuda ir nereaguoja į mane, tačiau nuojauta kužda, kad to koridoriuje neturėtų būti.

Žibintuvėlio šviesa nenoriai pravaiko šešėlius, pirmiausiai ką pamatau – tai vikšrinę pavažą ir abejingai sustingusius pabūklų vamzdžius. Tai robotas, su kokiu aš kovojau sandėlyje. Šis ramiai tūno sau, pastatytas prie sienos. Kiek tolėliau – dar vienas ir dar...  Tikriausiai Vincas paliko juos čia, kad galėtų skubiai perjungti valdymą, jei prireiktų. Dabar jau niekas to nepadarys, neturėdamas tinkamos prieigos.

Nurimusi nuleidžiu Vinco pistoletą.

Šis koridorius tiesus ir ilgas, visas paskandintas tamsoje. Atšvaitai nuo metalu dengtų sienų sudaro įspūdį, jog tebešliaužiu vienu iš ventiliacijos tunelių. Tik šis ne toks siauras.  Jame nėra jokių pašalinių durų , o gale esančios dvivėrės atsidaro lengvai, spyna nė nemirkteli savo mirusiomis akimis.

Už stiklinės sienos silpnai mirga kažkokio kompiuterio švieselės. Tai apleistas patikrinimo punktas su vis dar veikiančia įranga. Už stiklo sienos nematyti nė vieno žmogaus. Ant staliuko numestos ausinės su mikrofonu, nebaigtas gerti kavos puodelis, kurį pamačiusi staiga vėl prisimenu savo alkį.

Užsimojusi trinkteliu į stiklą, jėgos pirštinė piktai virpteli. Pertvara vertikaliai skyla, tačiau laikosi nesubyrėjusi.  Užsimoju dar ir dar, kol smūgių vietoje stiklas pabąla ir staiga sutrupa smulkiais gabalėliais. Tačiau visas pertvara tebesilaiko, tik ta apvali skylė...

Įkišu per ją ranką ir pasiekiu kavos puodelį. Gėrimas seniai ataušęs, į puodelį, regis, netgi stiklo prikrito, tačiau man mažai rūpi. Pasimėgaudama gurkšteliu ir atveriu duris kitame patalpos gale.

Stovėdama prieš tamsos sieną, kurią savo mintyse suvokiu kaip ilgo ir plataus koridoriaus pradžią, išgirstu silpną garsą dešinėje pusėje, už paprastų durų. Tai įėjimas į personalo gyvenamą zoną, vieną iš dviejų. Kiekvienoje zonoje yra po valgyklą ir aš buvau nusprendusi aplankyti  tą, kuri buvo priešingoje pusėje. Tačiau garsas sudomina ir aš nukreipiu į duris pistoletą, nepaleisdama kavos puodelio iš kitos rankos.

Vaizdo kamerų siunčiamus vaizdus išstudijavau kruopščiai prieš sunaikindama įrangą. Šioje zonoje gyvena vien darbuotojai, jokių apsaugininkų. Šie savo patalpas turi visai kitame gale, kur man ir nešautų į galvą kišti nosies.

Ir aš darbuotojų nemačiau slampinėjančių koridoriuose. Maniau, kad jie visi pasitraukė kažkur kitur, kol mane sudoros pasilikusieji. Bet štai...

- Ei! – atsklinda šūksnis. – Ar čia yra kas nors?!  

Krūpteliu, įelektrinta to balso. 

Doncas!

Šasteliu prie sienos, išlaistydama dalį kavos ant grindų. Mintyse susikeikiu, kaip prisiminiau besikeikiant Vincą. Jaučiu keistą piktdžiugą, sumišusią su nerimu, kad tokiomis aplinkybėmis susitikau profesorių. Jo nenužudė kaip Briuso Kleibnerio, kaip Rasos. Ką jis čia veikia?..

- Ei? – kiek abejoja Doncas. – Kas ten daužė stiklus? Aš girdėjau!

Staiga jo šūksnius pertraukia žemas dunkstelėjimas, lyg kažkur tolumoje būtų įvykęs sprogimas. Greičiausiai vyrai iš apsaugos išsprogdino karantino skydą. Ką gi, jiems liko dar du, kol galės išeiti į šį koridorių, arba trys, jeigu pirma norės išlaužti stebėjimų centro duris, kur manęs jau nėra.

Staigiai nulenkiu durų rankeną ir atlapoju jas, šastelėdama vidun. Šį kartą kavos puodelį išlaikau teisingai – gėrimas neišsilaisto. Ir Donco reakciją nuspėju beveik teisingai – išgąsdintas dunkstelėjimo, jis dairosi į priešingą pusę.

- Ak! – jis atsisuka ir prisidengia akis, apakintas mano žibintuvėlio. – Nusukite tą daiktą!

Rankose jis neturi jokio ginklo ir aš nuleidžiu pistoletą. Gurkšteliu šaltos kavos. Krypteliu kiek į šalį, kad ne taip akinčiau, bet jis vis tiek greičiausiai nieko nemato.

- Jūs iš apsaugos, taip? Kas čia nutiko? Ko ta mergiotė šį kartą pridirbo?

- Atėjo į svečius, - dviem pirštais pakreipiu žibintuvėlį į savo veidą, neatsegdama nuo rūbo. – Sveiki, profesoriau Doncai.

Jis netekęs amo. Matau, kaip nervingai nuryja gumulą, žiūrėdamas į mano siluetą išplėstomis akimis.

- Atėjai manęs užmušti?

- Dar nežinau, - atsakau jam be jokių mandagių pauzių, kurių jis mane mokino. Greičiausiai tai reiškia, kad jaučiu pyktį šiam žmogui. – O turėčiau?

- Aš tave mm...mokinau, ką reiškia būti žmogumi...

- Tai reiškia „taip“? – kilsteliu pistoletą.

- Ne! – veik klykteli Doncas.

- Aš jau nebežinau, ko jūs mane mokinote, - beriu greitakalbe. - Kuomet patys nesielgiate kaip buvau mokyta. Per paskutines septyniasdešimt penkias valandas aš gavau daugybę progų įsitikinti, kad nenoriu būti tuo, kuo jūs mane norėjote paversti. Jeigu būti žmogumi reiškia šaudyti į viską, kas juda, tai jūs geriau apgalvokite savo žodžius, profesoriau. Nes aš ne per geriausios nuomonės apie žmones.

- Supratau, į tave daug šaudė, - sumojuoja rankomis ore Doncas. – Ir ko tau tada reikia, jeigu ne nušauti mane?

- Tiesiog maniau, kad čia turi būti tuščia, - sakau. – Išgirdau jūsų balsą. Esate vienas čia?

- Ne, dėl Dievo meilės! Mus čia visus pervedė iš biologinio sektoriaus! 

- Išskyrus Briusą Kleibnerį. 

Doncas nuryja seilę.  Trūkteli pečiais.

- Nieko apie jį nežinau.  Apsauga jį nusivedė atskirai...

- Meluoji, - konstatuoju faktą.

- Na gerai, aš žinau, kad jis negyvas.

Jis bejėgiškai skėsteli rankomis. Prakaituojantis, apgailėtinas, besistengiantis atrodyti kaltas.

-Taigi, - burbteliu po trumpos pauzės. – Vesk mane pas kitus, profesoriau.

- Kam? Argi tu neturi dabar savo tikslo, nebandai iš čia išeiti?

- Nebandyk įlįsti į mano galvą. Tiesiog vesk.

Dabar suvokiu, kodėl pajutau piktdžiugą sutikusi jį. Tai supratimas, kad niekada nebepaklusiu Doncui, kad nebeklausysiu jo išminties, kuri galbūt netgi nėra išmintis, o kažkokia sunkiai iškraipyta jo asmeninė realybė. Kad matysiu jį va šitaip prakaituojantį, paklusniai pėdinantį prieš mane į tamsą.

- Ką tu jiems darysi? – klausia jis.

- Dar nežinau.

- O ši tamsa – tavo rankų darbas?

- Taip.

Tikriausiai iš mano tono pajunta, kad kalbėti su juo nesu nusiteikusi ir nutyla. Bet neilgam.

- Pašviesk į šitą pusę.

Nukreipiu žibintuvėlio spindulį į sieną. Netoliese pamatau duris, pažymėtas ketvirtu numeriu, prie kurių Doncas ir patraukia. Nesibeldęs praveria jas ir trumpam sustingsta tarpdury, klausiamai žiūrėdamas į mane.

- Profesoriau, tai kas ten su elektra? – girdžiu daktarės Indros balsą.

Doncas vis dar svyruoja. Parodau jam eiti vidun ir pati uždarau duris sau už nugaros.

- Ji čia, - sausu, vos girdimu basu pralemena Doncas.

- Ką? – Indra pakyla iš fotelio, prie kurio neryškiai spingso stalinė lempa, pastatyta ant žemo staliuko. Kiek toliau pamatau dar kelias moteris ir vyrą, įsikūrusius aplink kitą stalą bei lošiančius kortomis. 

Indra žengia artyn prie Donco, tačiau tada pamato mane ir jos veide tarsi sustingsta paskutinė emocija.  Ji neišsigąsta, ar bent neparodo to. Tik žiūri į mane didelėmis akimis, suspaudusi delnus prie krūtinės.

- Rebeka?..

- Labas vakaras, daktare Indra, - pasisveikinu, kaip visada su ja sveikindavausi.

Moteris nužvelgia mano rankas, kurių vienoje turiu  ginklą, tada kiek neryžtingai grįžteli į žaidėjus prie stalo. Šie nutilę žiūri į mane. Doncas susmunka krėsle ir nubraukia plaukus nuo kaktos. Atrodo pavargęs ir suirzęs.

- Pabėgai, - tarsteli Indra bespalviu balsu. 

Nežinau, ką į tokią frazę atsakyti, todėl tik tyliai linkteliu, tirdama žvilgsniu patalpą.

- Ką dabar darysi?

- Nieko. Norėjau jus pamatyti paskutinį kartą.

- Ir viskas?

Mano žvilgsnis užkliūva už oranžinio, stačiakampio krepšio, įgrūsto už fotelio. Tokį mačiau Rasos apartamentuose, tai nešiojamas šaldytuvas.

- Ar tai jūsų? – rodau į radinį.

- Taip, o kam...

- Ar jame yra man tinkamo regeneracinio tirpalo?

Indra susižvalgo su Doncu, neryžtingai grįžteli atgal, lyg bandydama iš kitų veidų susigaudyti, ką ji turėtų daryti.

- Yra šiek tiek, - linkteli. – Tu sužeista?

- Mane gerokai apkūlė, - prisipažįstu. – Ne, nelieskite. Aš pati paimsiu.

Ištraukiu krepšį ir dedu jį ant stalo. Doncas tik nudelbia mane niauriu žvilgsniu, tačiau neištaria nė žodžio. 

Atsegusi termoizoliacinį dangalą, ištraukiu permatomus paketus su skysčių ampulėmis ir atsargiai padedu ant stalo. Pusė visų medikamentų man nematyti, tačiau gerai prisimenu, iš kokių buteliukų Rasa ar Kleibneris kombinavo man reikalingus vaistus. Netrukus randu vieną iš komponentų, o geriau paieškojusi – ir antrą. Švirkštai, kaip visada, slypi šoninėje kišenėje. 

- Būkite maloni, ženkite tris žingsnius atgal, - sakau Indrai, padėdama pistoletą ant stalo. – Pastaruoju metu man sunku pasitikėti žmonėmis.

Giliai atsidūsta Doncas, lyg išgirdęs kažką nemalonaus. Indra atrodo kiek įsižeidusi, tačiau atsitraukia. Dabar imu darbuotis abiem rankomis, stengdamasi iš periferijos nepaleisti artimiausių žmonių.

- Tu net nežinai, kokiomis proporcijomis jis turi būti maišomas, - karkteli Doncas.

Nieko jam neatsakau, pritraukdama tris ketvirtadalius švirkšto nešančiojo tirpalo. Tiek Kleibneris visados pritraukdavo. O užbaigdavo regeneraciniu tirpalu. Trys dalys prie vienos. Neskubėdama paruošiu du švirkštus, viena ausimi klausydamasi, ar neataidės iš kažkur toli dar vienas sprogimas.

- Sveika, Rebe, - girdžiu Alfonso balsą. Šis prisiartina prie daktarės Indros pažiūrėti, ką aš darau. – Malonu, kad dar esi gyva.

- Ir tu sveikas, Alfi, - aš atsiraitoju rankovę ir dar patikrinu švirkštą, ar jame nėra oro burbuliukų. Alfonso balsas toks, kad iš jo neįmanoma suprasti, ar malonu jam iš tiesų, ar tik apsimeta. 

- Tau padėti?

- Trys žingsniai, Alfi, - perspėju jį kiek griežtesniu balsu. – Atleisk. Jokios pagalbos.

- Oho... Tu pagaliau išmokai rimtai kalbėti.

Puikiai prisimenu, į kurį tašką besdavo adatą Briusas. Nekantriai įbedu ir pamažu suleidžiu švirkšto turinį.

- Ir kas dabar bus? – klausia Alfonsas.

- Tikiuosi, pasijusiu daug geriau.

- Ne, aš ta prasme, kad...

- Tu liksi čia, o aš išeisiu, - atsirenku temą. 

Alfonsas kiek neramiai pamindžikuoja nuo kojos ant kojos, tikriausiai sutrikdytas mano bepauzio atsakymo.

- Ramiai tu, - sausai burbteli Doncas. – Matai, kad mergužėlė nesavame kailyje.

Kitą švirkštą įsikišu į rankovę, tada sutvarkau Indros krepšį ir paimu pistoletą.

- Malonu buvo jus vėl susitikti, - paduodu daktarei jos turtą. – Negaliu ilgiau čionai likti. Profesoriau, kelkitės, mes išeiname.

Akimirką kambaryje taip tylu, kad girdėti mano gurgiantis pilvas.

- Aš? – pakelia balsą Doncas. – O ką aš su tavim veiksiu? Kur tu mane vesi?

- Kelkitės, eisime į valgyklą. Reikia pasikalbėti.

Bet jis sėdi ir žiūri į mane nepatikliu žvilgsniu. Nusitaikau pistoletu. Iš mano akių pradingsta išgąsdinta Indra, Alfis taip pat žengia atgal.

- Kelkitės profesoriau, - pakartoju. – Antraip nutempsiu už kojos.

Labai nenoromis, tačiau Doncas paklūsta. Išsigirgždina iš fotelio meta žvilgsnį į kolegų pusę ir nuvelka kojas prie durų. Jam aiškiai nepatinka mano sumanymas, kurio jis netgi neži...

- - -

...no iki galo.

- Ir ką tu dabar darysi? – burba Doncas, eidamas prieš mane koridoriumi.

- Tikiuosi, bent kartą normaliai papietausiu.

- Tarsi aš to klausčiau!

Jis praveria duris į valgyklą, suerzintas mano nesupratingumo. Viduje tamsu nors į akį durk, tik tolimame gale spingso kelios neryškios šviesos, kur stovi maistą išduodantys automatai. Pašviečiu į grindis.

- Kodėl jūs nužudėte keturias mano pirmtakes? – klausiu, lengvai stumtelėdama Doncą į priekį. – Koks viso to tikslas?

- Buvo įsakymai, - skėsteli jis rankomis. – Iš aukščiau. Niekas jų pernelyg nesvarstė.

- Kas įsakė?

- Abejoju, ar vardas tau ką nors pasakys. Armstrongo pavarde pasirašinėdavo. Niekada jo savo akyse nemačiau. 

- V. Armstrongas? – prisimenu pokalbį su Kleibneriu.

Doncas kiek grįžteli atgal nustebęs.

- Taip. Bet nesitikėk, kad aš ką nors tau daugiau papasakosiu apie tai. Aš nežinau, kas ten vyksta kitame aukšte ir kiek iš viso tų aukštų yra. Ir kiek kiekviename aukšte sėdi tokių viršininkų, kurie nuleidinėja panašius įsakymus žemyn, kol kažkas juos išpildo. Mes tik žinojome, kieno įsakymų privalome klausyti. Visa subordinacijos grandinė kruopščiai aprašyta. Ir tik tiek, kiek mums reikia žinoti.

- Vadinasi, sukurti mane įsakė tas pats Armstrongas?

- Ir tave, ir visas kitas. O po to įsakė jus sunaikinti, kai tik buvo atlikti visi nurodyti tyrimai bei išsiųsti rezultatai. Visas išskyrus vieną.

Jis stabteli prie aparato, pirštu beda į silpnai apšviestą meniu ir bando ten kažką įskaityti.

- Išskyrus mane, - konstatuoju faktą.

Doncas kažką niurgzteli ir beda pirštu į mygtuką. Prietaiso gilumoje tyliai spragteli. Netrukus atsiveria sklendė ir išlenda pašildyto paketo galas. 

- Kaip patogu, - sakau, praleisdama jį prie stalo. – Nieko nereikia galvoti, tik vykdyti. Sukurti, užauginti, ištirti, užmušti. Nesusimąstant apie priežastis.

- Jeigu pastebėjai, - pakelia balsą Doncas, - čia tau ne kažkokios džiunglės, kur kiekvienas daro ką nori. Mes  darbą atliekame, už pinigus. Taip, gal ir keista, kad patys to darbo rezultatų iki galo nesuvokiame, bet taip jau sukurta ši sistema. Ji mums duoda pinigus mainais į tai, kad mes kažką suprantame, o kažko – ne. Tavo smegenyse tupi kvantinis kompiuteris, kurį kažkas irgi sukūrė, tikriausiai net neįsivaizduodamas, kad toks daiktas atsidurs tokioje vietoje. Spėju, tie genijai irgi suko galvas, kam kompiuteriui reikalingas baltyminis apvalkalas su neurologinėmis jungtimis. Kaip ir mes čia po darbo diskutuodavome, kokio velnio  kuriame biodroidus – karui, regenezei ar dar kam nors. 

Jis praplėšia maisto paketą.

- O gal kažkas tiesiog tikėjosi ir laukė, kad vieną dieną atsiras štai tokia kaip tu, kuri sukels tokią sumaištį...

- Ar jūsų šita nupasakota sistema nuperka ir požiūrį į gyvybę?

Atsisėdu su savo išsirinktu maistu priešais Doncą ir padedu žibintuvėlį ant stalo. Dabar matome tik savo maistą ir šiek tiek – vienas kito krūtines. Profesoriaus veidas lieka tamsoje.

- Turint galvoje tai, ką mes turėjome padaryti, - palinksta į priekį Doncas, - toks požiūris tebuvo laiko klausimas. Arba mes įtikiname save, kad kuriame tokius pat žmones, kaip ir mes ir kraustomės iš proto kaskart, kai Armstrongas atsiunčia egzekucijos užsakymą, arba mes šventai tikime, kad gaminame mašinas. Vadinasi, ir elgiamės kaip su mašinomis, ir išjungiame kaip mašinas. Tai ne šiaip sau požiūris į gyvybę – tai religija, kuri neleidžia tokioje vietoje išsikraustyti iš proto. Antraip tokia vištelė kaip Rasa seniai būtų ėmusi laipioti sienomis. 

- Jūs galėjote išeiti, - atsargiai pratariu, sukramčiusi tiek maistą, tiek Donco pastabas.

- Taip. Galbūt.  Jeigu mes čia būtume darę eksperimentus su tikrais žmonėmis, aš greičiausiai taip ir būčiau padaręs, nes neįtikinsi savęs taip lengvai, kad žmogus nėra žmogus. Tačiau kai matai, kaip liejami iš metalo kaulai, kaip sintetinami audiniai, kaip viskas klijuojama į krūvą ir laukiama rezultato – tai jau ne šiaip eksperimentai – tai konstravimas kažko, ko dar niekas nekonstravo. Tai kūrybinis mokslas!  Nebuvo net minties išsigalvoti, kokie monstrai patys esame. Kur jau! Mes save laikėme kūrėjais, velniai rautų!

Jis trinkteli kumščiu į stalą.

- Taigi? – klausiu.

- Taigi... Tu dabar supranti, kad aš neturiu ko prieš tave atsiprašinėti. Aš padėjau tave sukurti. Aš padėjau sukonstruoti tavo protą, kad jis pajėgtų priimti žmogiškus mąstymo principus. Tu skolinga man visu tuo, kas esi.

- Hm...

- Net tavo logiškam protui tai turėtų būti pakankamai paprastas dalykas, - nuleidžia balsą Doncas, kabindamas plastmasine šakute jau atvėsusią skrudintą bulvę.

Tylėdama valgau, stebėdama jo rankų judesius. Jaučiu malonumą, kurį senokai bejutau. Ir kadangi nuojauta kužda, jog alkanos dienos gali pasikartoti, stengiuosi pavalgyti sočiai.

Doncas man papasakoja viską taip nuoširdžiai įsitikinęs, kad net nesuabejoju – jis tuo tikrai tiki. Tačiau visgi jo teiginiai pakankamai skylėti. Gal ir tinka užkamšyti jo realybei, tačiau maniškei – vargu.

Nustumiu tuščią padėklą į šalį ir imuosi antro. Suspėju įveikti trečdalį, kai staiga visa valgykla sugaudžia nuo tolimo dunkstelėjimo.

Dar vienas sprogimas.

- Mums metas eiti, - atsistoju, palikdama nebaigtą maistą. – Liko vieneri vartai blogiausiu atveju. 

- Mums? – springteli Doncas.

- Taip, mums. Man reikės jūsų pagalbos, profesoriau. Kitaip iš čia neišeisiu. 

- Kur tu dabar susiruošei, velniai rautų?

- Jums ten turėtų patikti. Jūs taip mėgstate mąstyti apie mašinas ir robotus, kad jums ten tikrai patiks. Pamatysite.

- Man regis, aš tavęs nemokinau sarkazmo...

Prisisegu žibintuvėlį prie savo rūbo ir tylėdama nukrei...

- - -

...piu pistoletą į Doncą.

- Ir kur mes einame? – klausia jis, labai jau nenoriai    žingsniuodamas priešais mane.

- Prie išėjimo.

- Iš čia nėra kito išėjimo, išskyrus tą, kuris liko užnugaryje. Liftas arba laiptai...

- Jūs sakėte, kad nežinote šios laboratorijų dalies, - primenu jam. 

- Taip, bet aš žinau, kur yra liftas! – susierzina Doncas.

- Gerai.

- „Gerai“ kas?

- Jūs žinote, kur yra liftas, bet nepažįstate šios laboratorijų dalies, - suvedu faktus į krūvą, nes Doncui tai aiškiai ne itin sekasi. Nesu nusiteikusi aiškinti apie kitą liftą, kurio jis nežino. O galbūt man tiesiog malonu klausytis, kaip profesorius keikiasi.

- O aš kam tau?

- Pagalba ir priedanga, - atsakau tiesiai šviesiai.

- Na gerai, - stabteli jis ir gauna nestiprų niuksą, raginantį nedelsti. – Gerai, aš dar pamenu tavo apmokymų programą. Ten tikrai nebuvo tokio skyriaus, kaip gyvų žmonių panaudojimas prisidengimui nuo kulkų!

- Nebuvo, - sutinku. – Šito aš išmokau daug vėliau. Po to, kai jūs mane bandėte nužudyti slėgio kameroje.

- Ak, tada aišku...

Mano žibintuvėlio spindulys nuslysta metalu žėrinčia siena ir pranyksta ūmai atsivėrusioje tamsoje. Mudu išeiname į erdvę, kuri tokia plati ir ilga, kad silpna žibintuvėlio šviesa beveik nesiekia sienų.

- Čia dabar kas? – nustemba Doncas.

- Testavimų poligonas, šaudykla, robotikos laboratorijos, - išvardinu interaktyviame žemėlapyje matytus pavadinimus.

- Koviniai robotai?! – aikteli jis.

- Ir jūs to nežinojote, - konstatuoju faktą.

- Savaime aišku, kad nežinojau! Esu biologinio sektoriaus galva, o ne viso komplekso! Bet kad koviniai robotai... neįsivaizduojama!

- Kaip ir kvantiniai kompiuteriai, kaip ir biodroidai, - primenu jam. – Jūs įsitikinęs, kad čia tikrai nėra skyriaus, kur iš gyvų žmonių daro monstrus?

- Eik velniop su savo juokeliais.

- O aš nejuokauju.

Tamsios galerijos tolimiausiame gale silpnai švyti monitoriai. Stumteliu Doncą jų link, pakeliui aplenkiame kažkieno paliktus įrankius, kopėtėles ir pusiau išardytą didžiulį daiktą, panašų į apkramtytą sferą ant nedidukių kojelių. 

- Ir ko mes čia ieškome? – vėl išsižioja Doncas.

- Krovininio lifto. Jūs man padėsite atrakinti jį.

- Manai, aš ką nors nusimanau apie užraktus? Ar tikiesi, kad čia veiks mano kortelė? Neveiks - jos skirtos labai ribotoms teritorijoms.

- Taip.

- Žinai, su tavim susišnekėti – kaip su dulkių siurbliu. Garsas yra, bet tai ir viskas, kas yra. Gal gali normaliai paaiškinti, ko mane čionai atsitempei?

- Jau sakiau. Tavo, profesoriau, problema tokia pati, kaip ir daugumos žmonių. Nori daug kalbėti, bet beveik nesiklausai. Ir dar mažiau galvoji apie tai, ką girdi. Taip – tu nemoki laužti užraktų. Taip – tavo kortelė čia neveikia. Ir taip – tu man padėsi, nes aš nesiruošiu prašyti neįmanomų dalykų. 

Švytintys monitoriai jau visai čia pat. Nutolę vienas nuo kito per kelis metrus, įmontuoti į sieną. Stumteliu Doncą prie kairiojo.

- Tai lietimams jautrus ekranas. Jį galima liesti pirštu ir taip kažką jame nuveikti...

- Aš žinau, kas tai yra, - pertraukia mane Doncas.

- Tik pasitikrinau, - šypteliu. – Liftas užrakintas dvylikos ženklų kodu, jį reikia vienu metu įvesti dviejose vietose. Tai bus tavo vieta, profesoriau. Mano – ana ten, kitapus lifto vartų. Sakysiu kodą po vieną ženklą, kad spėtum. Ir labai tikiuosi, kad įvedus kodus šie vartai pajudės. Jeigu ne, vadinasi vienas iš mūsų bus padaręs klaidą ir nemanau, kad tai būsiu aš.

- Iš kur tu žinai kodą? – nepatikliai klausia Doncas.

- Pati jį įvedžiau, - prisipažįstu. – Prieš tai, kai išjungiau šviesas. Tiktai kol nesusitikau jūsų, tikėjausi sulaukti vyrų, kurie dabar sprogdina skydus ir įtikinti bent vieną iš jų bendradarbiauti...

Sulig tais žodžiais didžiulė salė sugaudžia nuo tolimo dunkstelėjimo. Jaučiu, kaip krūpteli šalia stoviniuojantis profesorius.

- Viskas. Arba jie dabar išsiveržė į koridorių, arba išvertė dar vieną skydą link stebėjimų centro. Bet kuriuo atveju turėsime galvoti apie blogesnį variantą. Pradedame profesoriau!

Pažadinu monitorių vartų dešinėje ir pabrėžtinai lėtai imu diktuoti Doncui slaptažodį, liesdama virtualioje klaviatūroje atitinkamus ženklus. Sulig kiekvienu ženklu sistema patvirtina įvedimą keistu, dusliu signalu. Doncas nuo manęs praktiškai neatsilieka. Pistoletas, nukreiptas į jo galvą, veikia itin skatinančiai.

- Spaudžiame „enter“.

Paskutinis duslus signalas ir mano ekrane nušvinta patvirtinimas, kad vartai atrakinti. 

Skardžiai pokšteli kažkur aukštai virš galvų, metalo skydas sudreba ir ima lėtai slinkti aukštyn.

- Nepabėkite, jūs einate su manimi, - šūkteliu Doncui.

- Ką?! Gal tu juokauji, moterie?! - spygteli jis. - Man be leidimo iš viso negalima į kitus aukštus! 

- Ir vis dėl to teks pažeisti taisykles, profesoriau. Lipkite ant platformos.

- Net nesiruošiu! – staiga sugalvoja priešintis Doncas. – Aš jau ir taip tau padėjau! Nors neturėjau to daryti! Pameni, sakiau, kad esi man skolinga? Tu man skolinga už savo gyvybę ir visada tokia liksi! Aš tau daugiau neprivalau padėti!

- Klysti, - žengiu prie jo, ketindama įstumti jį pro vartus jėga. – Nieko aš tau neskolinga. Mano visas skolas tau apmokėjo užsakovai. Pinigų pavidalu. Tai jiems aš esu skolinga, ne tau. Ir tu eisi pro šiuos vartus, antraip aš tave pribaigsiu dabar, kad netektų susitikti antrą kartą!

Įremiu pistoletą Doncui į petį ir jis susiraukia. Tikriausiai spustelėjau per stipriai.

- Dėl Dievo, tu tikrai išprotėjusi...

- Ne. Viso labo stengiuosi būti žmogumi, - nusišypsau jam. – Kaip jūs visi ir mokėte.

Vartams pakilus įsižiebia automatinis apšvietimas, tikriausiai nepriklausomas nuo centralizuotos sistemos. Prieš mus – didžiulė metalinė platforma, virš kurios atsiveria didžiulė juoda šachta. Galinėje sienoje sumontuoti keturi bėgiai, kuriuos apglėbę laiko masyvūs griebtuvai.  Ant platformos stovi kelios dėžės, į kurias Doncas ir atsiremia. 

- Manai, tave taip lengvai įleis į kitą aukštą? Ten bus kiti vartai. Užrakinti vartai! Kita sumauta centrinio valdymo sistema, ten tu neturi jokios įtakos, kvaiša!

- Jūs nieko nežinote apie šią vietą, - primenu jam. – Ar ne, profesoriau?

- Tai logiškas spėjimas! Sutik, jis pakankamai logiškas – užrakinti kiekvieną išėjimą! Ką tu darysi, atsidūrusi prieš dar vienus vartus?!

- Aš bent jau patikrinsiu, ar tikrai mūsų laukia dar vieni vartai, - žengiu ant platformos ir įsistebeiliju į lifto kontrolės kompiuterį. Nuorodos ekrane pernelyg paprastos, kad reikėtų kažką mąstyti. – O tada mudu ką nors sugalvosime, profesoriau.

- Čia joks planas, velniai tave rautų!

- Taip, - atsiliepiu lakoniškai ir paliečiu pirštu reikiamą ekrano vietą.

- O Dieve švenčiausias, - sudejuoja Doncas, susmukdamas prie dėžės. 

Liftas suvirpa, sugaudžia mechanizmai po platforma, vis labiau greitėdami ima suktis kažkokie neregimi ratai. Virš mano galvos įsižiebia švieselių žiedas, nušviesdamas dalį šachtos. Ir kai platforma pajuda, šviesos ima judėti kartu su mumis, į neperžvelgiamą tamsą. O aš pajuntu, kaip smarkiau ima daužytis širdis.

Aš iš tiesų neturiu jokio tolimesnio plano. Visas sumanymas – patekti į krovininį liftą, išsipildęs su kaupu.

Tačiau kas toliau?

- Reikėjo tave numarinti viena galinga injekcija, - staiga išgirstu. – Tu buvai tokia patikli, Kleibneris tave badė kaip adatų pagalvėlę, o tu jam viską leidai. Koncentruota rūgštis būtų viską išsprendusi, o aš kažkodėl leidau žaisti su slėgio kamera. Tavo laimė, kad žmonės va tokie – niekada nepasinaudoja proga, kai turi ją savo rankose. Vis tikisi kažko daugiau, lengviau, ar kad darbą nudirbs kažkas kitas. Buvo tiek progų viską užbaigti greitai.

Dėbteliu į profesorių. Jis šypsosi, stebėdamas žemyn slenkančias sienas. Tačiau neatrodo, kad būtų linksmas. Tokios šypsenos dar nesu mačiusi. Galvoju, ką reiktų jam atsakyti į tokią tiradą, tačiau sudvejoju, ar Doncui apskritai reikalingas atsakymas. Jis dabar aiškiai nori kalbėti, o ne klausytis.

- Žinai, kokią dar vieną bjaurią savybę turime? Mes nesugebame veikti vieni, kai tik moralė viduje ima braškėti. Vis norisi sulaukti iš kažko pritarimo, palaikymo... Įsitikinimo, kad darome teisingai, kad yra bent vienas, kuris tai suvokia kaip teisingą pasirinkimą. Mes tokie skysti, kad net koktu. Jokios valios pasirinkti pačiam, jokios valios greitai pasekti savo pasirinkimu. Štai kodėl tu vis dar gyva, mano mergaite. Nes čia nebuvo nė vieno, kuris galėtų greitai apsispręsti. Bet negalvok, kad panaši sėkmė tave lydės kitur. Jie jau žino, ko tikėtis ir klaidų nekartos. Jie...

Donco tirados pabaigos nesulaukiu, nes šviesos žiedas ūmai išsiplečia ir lifto platforma sustoja. Virš mano galvos vis dar juoduoja šachta, tačiau dvi sienos išnyksta, atverdamos itin plačią ir puikiai nušviestą panoramą – didelį sandėlį, pilną visokiausio dydžio dėžių.

- O šūdas, - prataria Doncas, žiūrėdamas tiesiai prieš save.

- Sveiki, profesoriau, - nuskamba žemas, sodrus balsas.  Prieš mus, tarp dėžių stovi aukštas vyras tamsiu kostiumu, paslėpęs rankas už nugaros. Jis gana jaunas, išvaizdus, kruopščiai sušukuotais šviesiais plaukais, bebarzdžiame veide sustingusi rami šypsena. Bruožai griežtoki, akys įdėmiai stebi mane, nužiūrinėdamos nuo galvos iki kojų. Nėra jokių vartų, kuriuos man bandė išpranašauti  profesorius.

- Armstrongas... – burbteli Doncas.

- Taip, - ramiai patvirtina vyras. – Verneris Saksas Armstrongas, jūsų paslaugoms. O ši smulki mergina, kiek suprantu, yra jūsų neįvykdyta užduotis. 

- Sere... – bando kažką sakyti profesorius, tačiau Armstrongas nesiklauso, kilstelėdamas ranką.

- Nieko tokio, profesoriau, jums atleista. Šitą darbą mes užbaigsime dabar. 

Žengiu žingsnį atgal. Taikytis į vyrą beprasmiška, nes į mane spokso daugiau vamzdžių, nei sugebėčiau pakelti.

Iš dviejų pusių liftą supa man dar nematyti robotai. Šešiakojai metaliniai vorai, atkišę į priekį po du būgnus, kurių kiekvieną sudaro aštuoni vamzdžiai. Lėtai apsidairiusi nesunkiai atlieku paprastą matematikos veiksmą, kuris tik pagilina neviltį. Šimtas dvidešimt aštuoni vamzdžiai ir nulis paguodos.

- Pasiruošti, - ataidi metalinis Armstrongo balsas. – Ugnis.

Suzvimbus varikliams ir būgnams pradėjus greitėjančiai suktis, suprantu, kad Doncas praktiškai neklydo.

Šioje vietoje iš tiesų yra bent vienas žmogus, sugebantis priimti greitą sprendimą.

7. 

Lėlininkas narvelyje

Gaudimas, kurį kelia ginklus įsukantys varikliai, išauga iki nepakeliamo lygio ir tada viską užgožia košmariškas dundesys, kokio dar savo gyvenime nesu patyrusi.  Užsimerkusi laukiu neišvengiamo galo, tačiau triukšmas nė neketina liautis, mano protas neketina išsijungti ir užmigti amžinu miegu - aš vis dar girdžiu, funkcionuoju, tarsi kulkos skrietų pernelyg lėtai. Ir staiga suprantu, kad esu gyva pernelyg ilgai, kad vyksta kažkas, ko neįmanoma paaiškinti logiškai.

Kuomet atsimerkiu, pamatau neįtikėtiną, košmarišką vaizdą – aštuoni robotai nesustodami pliekia iš visų vamzdžių, skaldydami į gabalus viską aplink mane – dėžes, Donco likučius, lifto sienas – viską, tik ne mane. Jaučiu, kaip visai šalia uraganu švilpia kulkos, vos per trečdalį metro iš visų pusių. Žingsnis į šoną – ir pati po jomis palįsčiau. Todėl nesujudu netgi gavusi rikošetuojančiomis duženomis į nugarą – pernelyg baisu sukrutėti. Kenčiu skausmą sukandusi dantis ir bandau susivokti, kas vyksta.

Dar kelios sekundės – ir papliūpos liaujasi, būgnai ima lėtėti, įkaitusiais vamzdžiais piešdami ratus.

- Na, kas dabar jums pasidarė? – išgirstu nervingą Armstrongo balsą. – Sunaikinkite RB nulis penki. Ugnis!

Gaudimas, taip ir nesuspėjęs nurimti, vėl išauga iki kurtinančio lygio, tačiau tuoj pat ima tilti,  nenugriaudėjus nė vienam šūviui.

Du iš penkių vorų kiek sukruta, pakoreguodami savo padėtį. Vamzdžiai neramiai sukiojasi.

- Kad mane kur stačią ir su visais padurkais... – Armstrongo lūpas staiga iškreipia šypsena. Jis kilsteli kairę ranką ir dešine suspaudo kažką delninio kompiuterio ekrane. – Prakeikta Aedora... Ugnis plačiu frontu!

Staiga atsitokėju bežiopsanti į visą šį cirką pernelyg ilgai. Armstrongas aiškiai nesitikėjo tokio rezultato, o aš tebelaukiu neaišku ko, gniauždama Vinco pistoletą.

Kai aplink mane vėl sutrata salvės, kilsteliu savo ginklą, tačiau Armstrongo ten jau nebematyti. Tikriausiai paspruko supratęs, kad vyksta kažkas labai keisto.

Jo naujasis įsakymas robotų nuomonės nepakeičia – jie sėkmingai daužo visą lifto vidų į šipulius, kruopščiai aplenkdami mane.

Salvėms nurimus, tiek dešinėje, tiek man už nugaros lieka neiššaudyti ruožai. O į Doncą pažvelgti net nesinori. Iš jo likę ne kažin kas.

Kai ausyse ima spengti kiek mažiau, išdrįstu sukrutėti. Mašinos seka kiekvieną mano judesį savo ginklais, agresyviai zvimbčiodamos varikliukais. Vaizdas ne itin malonus. Lyg norėtų suplėšyti į gabalus, tačiau kažkas joms neleistų.

Už „vorų“, prietemoje pastebiu praviras duris, kur tikriausiai ir spruko Armstrongas. Neryžtingai  žengiu link jų, baimindamasi, kad robotai netyčia persigalvos ir atidengs ugnį į mano nugarą. Tačiau jie tik seka mane ginklais, kol juos paslepia metalinė siena, o aš patenku į menkai apšviestą koridorių, tiesiai prie žemyn vedančių laiptų.

- Atleisk už tokį priėmimą, tai mano klaida, - staiga suskamba koridoriuje balsas iš paslėptų garsiakalbių. 

Armstrongo balsas. Tikriausiai jis dabar įlindęs kažkur saugioje vietoje, kur gali stebėti mane.

- Robotai turėjo tave suplėšyti į gabalus, tačiau tu jiems greičiausiai labai patikai, tik dar nesuprantu, kodėl, - kužda į mikrofoną Armstrongas. – Manau, per kelias sekančias minutes mes tą išsiaiškinsime, o tada pakartosime priėmimo ceremoniją iš naujo. Kiek kitaip. Tu joje neišgyvensi.

Koridorius tiesus ir be jokių durų. Pavojinga vieta – nėra net kur prisiglausti, jei kas imtų šaudyti. Man belieka tikėtis, kad Armstrongas neatsiųs dar vieno Vinco atlikti juodo darbo. Keista tik viena – kad jis pasitiko mane asmeniškai. Žmogus, kuris tiek laiko nesirodė net mokslininkų akyse, nusprendė nužudyti mane pats?

- Rebeka, priglausk pistoleto vamzdį sau prie širdies ir iššauk tiek kartų, kiek tik sugebėsi, - staiga vėl įsijungia garsintuvai. 

Nustebusi kilsteliu antakį, nesistengdama surasti garso šaltinio.

- Tik patikrinau, ar tu neturi įpročio aklai vykdyti įsakymus, - po keliolikos sekundžių vėl prabyla Armstrongas. – Ką gi, teks ieškoti kito būdo. 

Mintyse paskaičiuoju, kiek laiko praėjo nuo tada, kai Armstrongas  spruko nuo manęs.  Visai nedaug, o jis jau įnikęs į stebėjimų įrangą. Vadinasi, stebėjimų centras turėtų būti visai čia pat.

Koridorius baigiasi praplatėjimu ir staigiu posūkiu į dešinę. Kiek tolėliau pamatau dar vienus laiptus, vedančius aukštyn. Įsitikinu, kad nei už manęs, nei prieš mane nešmėžuoja neaiškūs siluetai, tada užlipu laiptais, sugniaužusi pistoletą, iš kurio taip ir neiššoviau nė karto.

Dar nesutikau nė vieno žmogaus – keista kažkaip...

Staiga už manęs triukšmingai nusileidžia avarinis skydas, atkirsdamas kelią atgal.

- Mudu galime kai ko išmokti vienas iš kito, - sako Armstrongas. - Kad ir šio žaidimo su avariniais vartais.  Pažiūrėkime, ką pavyks sugalvoti... Prisipažinsiu – po fiasko su MSP, man truputį sunku susikaupti. Tau pasisekė. Neilgam.

Apsidairau. Prieš mane – plati, didžiulė, žalsvais tonais dekoruota patalpa. Žibina kelios dešimtys švieselių, giliai įsodintų į lubas bei sienas.  Penki bent jau akivaizdžiai matomi išėjimai. Stiklinė pertvara skiria nediduką kambarėlį su monitoriais ir kompiuteriais, tačiau ten nėra nė vieno žmogaus.

„Sandėlys. Oro valymo įrenginiai“ – perskaitau nuorodą šalia uždarytų vartų. Tokios rodyklės yra prie kiekvieno išėjimo. Atsargiai patraukiu prie kito, stengdamasi susigaudyti, kur galėjo pasprukti vyras.

- Jeigu tu nieko prieš, aš užrakinsiu tave šiame hole, - ataidi balsas ir man už nugaros nukrenta dar vienas avarinis skydas, paslėpdamas vartus į sandėlį. – Gerokai padirbėjai ten, apačioje, sunaikindama ryšio sistemas. Apsaugos komanda tik dabar gavo mano pranešimą. Netrukus jie jau bus čia, vos tik susprogdins paskutinius vartus. O tada mes pažiūrėsime, kiek tau liko kulkų.

Armstrongo balsas erzinančiai ramus.

„Laboratorijos“ – perskaitau nuorodą prie kito užbarikaduoto išėjimo. Prie trečiojo randu visą sąrašą, pradedant liftais, baigiant valgykla, tačiau nieko panašaus į stebėjimų centrą.

O ketvirtos durys atrodo labai solidžios, giliai įsodintos į masyvų rėmą. Tai įėjimas į saugyklą, tik neaišku, ką jie ten saugo.

Apsukusi ratą vėl sugrįžtu prie laiptų ir tada suprantu, jog gerokai apsigavau.

„Sandėlys, stebėjimų centras“ – byloja nuoroda.

- Taip, - pakomentuoja Armstrongas. – Tu per plauką praslinkai pro šalį. Jau buvau sunerimęs, kad pastebėsi kopėčias, bet tu tada nuėjai koridoriumi. Į savo mirtį. Jau visai netrukus, tik palauk.

Kopėčios... Armstrongas per daug mala liežuviu, greičiausiai jausdamasis saugus už avarinio skydo. Nusileidusi laiptais išbandau jėgos pirštinę į metalą, tačiau veltui. Skydas pakankamai storas.

- Kiek pamenu, į tave jau šaudė, - vėl pasigirsta erzinančiai ramus balsas. – Taigi, niekuo tavęs nenustebinsiu. Gal tik kulkų bus daugiau...

- Užsičiaupk! – neišlaikau. – Nesuprantu, ko tau iš manęs dar reikia, išskyrus mano galą... Gal tiesiog atidaryk visas duris, vedančias prie išėjimo? Pažadu, daugiau manęs nepamatysi. Galėsi klonuoti kitas kiek tik nori – man nusispjaut...

- Išėjimo iš čia nėra, - sušvelnėja balsas. – Kad ir kiek tau durų atidaryčiau, tu neturi kur eiti. Be to, Aedorai nepatiktų, jeigu vienas iš biodroidų liktų gyvas. Ji tokia pavydi.

- Aš noriu pasikalbėti su ja! – šaukiu, dairydamasi kamerų ar garsiakalbių.  – Leisk man bent pamatyti ją!

- Ne. Ji nenori matyti nė vienos iš jūsų. Niekada.

- Tada KAM mane iš viso sukūrė?! – užklykiu.

- Tu esi tik prototipas, su kuriuo bandomi įvairūs organai. Nesupyk. Tavo pirmtakės išbandė naujas odos rūšis, naujus akių modelius, širdis, inkstus... Kiekviena jų paveldėjo kažką iš savo pirmtakės ir perdavė kažką būsimam modeliui. Tu turi visa geriausia, ką mes išbandėme su tavo keturiomis seserimis. Ir tu perduosi visą savo patobulintą sistemą sekančiai biodroidei, kad ta būtų DAR tobulesnė. Taip veikia sistema ir aš nenusiteikęs daryti nuolaidų. Kadangi jūs negalite daugintis, man belieka reguliuoti šią vieno asmens evoliuciją dirbtinai. Atgyvenę modeliai gamtai nereikalingi.

- Ir ką? Tai seka be galo? – šaukiu.

- Galbūt. Jeigu Aedora gyvens amžinai, tuomet tai iš tiesų seka be galo. Štai. Link tavęs jau juda ginkluoti vyrai, kuriuos buvai užrakinusi apačioje. Būk maloni – padėk savo ginklą ant žemės ir jeigu tave išmokė tikėti dievu – pasimelsk jam. Jeigu padarysi kaip sakau, aš perspėsiu vyrus, kad jie tave nužudytų greitai ir be skausmo. Jie tam turi įrangą.

Daugybę kartų girdėjau žmones kartojant žodį „dievas“, tačiau man niekas neaiškino, kas tai yra. Ir kodėl turėčiau melstis.

Grįžusi į holą sustoju jo centre, lėtai dairydamasi į visus užtvertus išėjimus, niekaip negalėdama nuspręsti, iš kur pasirodys Armstrongo minėti vyrai.

- Ginklą ant žemės, - primena man kiek sugriežtėjęs balsas iš niekur.

Tiesą sakant, pasirinkimo neturiu. Nepajėgiu sugalvoti jokio racionalaus plano. Aklai šaudyti? Nors valdyti ginklą teoriškai moku, šiuo atveju aš pralaimiu prieš kiekį. Ir tie vyrai ne robotai. Jie neužstrigs ir nedarys man nuolaidų.

Lėtai priklaupiu ir paguldau pistoletą ant kiliminės dangos. Hole taip tylu, kad girdžiu savo širdies dūžius. Prieš mane – masyvūs avariniai vartai. Dar porą matau akies krašteliu. Vieneri už nugaros ir laiptai... Jokio skirtumo, iš kur jie pasirodys, šansų vis tiek nematyti. Netgi jeigu užsidaryčiau stiklo patalpoje, jiems tai nesukliudys sugaišti kelias papildomas mi...

- - - 

...nutes ir prašaudyti stiklą.

Žmonės. Tai siluetai, keistai išsiskiriantys iš bendro paveikslo. Paveikslai visada supa mane. Žiūri tiesiai – vienas paveikslas. Pasuki galvą – paveikslas tęsiasi, kadras išsitempia, tįsta tol, kol keistai grįžta į jau matytą vaizdą. Taip vyksta visada ir tokia mano Visata. Sudaryta iš paveikslų, fokusuotų ir išlietų jo detalių. Tose detalėse slepiasi kontūrai ir žodžiai, kuriais tie kontūrai įvardinami. Ir spalvos. Ir laikas, kuriuo paveikslų detalės kinta. Vienos ryškėja, kitos išsilieja, trečios identifikuojasi. Kampai, lenkimai, ilgiai ir pločiai...

- Patikrink jos akis, - dunda prasmė į smegenis. 

- Ji puikiai reaguoja, - skamba kitas garsas, kitu dažniu.

Dažniai, oktavos...

Paveiksle išskiriu ypatingai ryškų siluetą. Žmogus. Žmogaus veidas. Labai arti. Ranka, laikanti šratinuką. Ranka, šratinukas, veidas... Tušti žodžiai, įspausti į atmintį, kurie turi kažką reikšti.

- Rebeka, - skamba žodis. Krūpteliu nuo jo. Tai aš. Aš Rebeka...

- Ji reaguoja į vardą. Šaunu. Doncai, paprašyk jos atsistoti. Noriu pažiūrėti motoriką.

- Palauk, neskubėk. Tegu apsipranta. Nenorėk visko iš karto.

- Liaukis, jinai tik robotas. Jau viską supranta.

- Teoriškai, ji daugiau organinė būtybė, nei mašina. Organiniai procesai daug sudėtingesni nei keli signalai optiniais kabeliais. Duok jai laiko.

Veidas vėl priartėja, dabar jį išskiriu iš bendro fono daug lengviau. Platus veidas, mažos akys, kvadratiniai akinukai.

- Ar gali pasakyti man savo vardą? – sujuda lūpos veide.

Garso šaltinis...

- Rebeka, - sujudinu liežuvį. Kalbėti visai nesunku, tik... kažkaip netikra. Tarsi manyje būtų dar kažkas, nematomas, nejaučiamas, kas palengvina visą procesą.

- Ar žinai, kiek dabar laiko?

- Sausio devyniolikta, du tūkstančiai šešioliktieji, penkiolika valandų ir keturios minutės.

Ir vėl tušti žodžiai. Man atrodo, kad atsakymas teisingas, nes lūpos žmogaus paveiksle išsitempia. Tai reiškia šypseną. Dar vieną tuščią žodį...

- Jos vidinis laikrodis veikia. Bet spėju, kad ji nesuprato savo atsakymo esmės.

- Tu to tikrai nepatikrinsi, suprato jinai ar ne... – atsiliepia kitas balsas. Pasuku galvą, kad iš paveikslo išskirčiau dar vieną žmogų. – Mes sielos jai nekūrėme. Tuo labiau įrangos, nuskaitančios sielą. Tai tik mašinalus atsakymas. Kaip žadintuvo su balso sintezatoriumi.

- Na gerai, pakaks man tavo cinizmo, Briusai, - taria lūpos plačiame veide. – Tikrink motoriką, o vėliau nuvesime ją į kambarį, galės Rasa mokyti apsirengti.

- Nuoga moteris ir nuoga droidė drabužinėj... Dievaži, norėčiau pamatyti.

- Tu kaip mažas vaikas.

Pasuku galvą į trečio balso šaltinį. Šis balsas kiek kitoks nei pirmi du. Kiek aukštesnis, švelnesnis. Moteriškas.

- Tai mano genai garsiai galvoja. Aš už jų žodžius neatsakau.

- Aha, neatsakai...

- Stokis, Rebeka.

Iš visos šių garsų kokafonijos atskiriu savo vardą ir naują įsakymo rūšį – kažką padaryti. Pažvelgiu žemyn, į savo kojas. Jos susipynusios, ilsisi ant šlapio metalinio paviršiaus. Atsargiai ištiesiu vieną, pariečiu, ranka nusitveriu linijos, kurią išskiriu kaip stiklo sienos kraštą.  Pariečiu antrą koją ir tada pamažu atsistoju. Pėdomis jaučiu šlapią, slidų paviršių. Judėti reikia atsargiai ir laikytis už ko nors. Nežinau, kodėl. Tiesiog reikia. Antraip...

- Puikiai. Ji ir paviršių įvertino. Žiūrėk, kaip išdidžiai laikosi.

- Atrodo, viskas normaliai funkcionuoja. Rytoj atidžiau patikrinsiu.

- Tada aš ją pasiimu, - sako moteriškas balsas. – Rebeka, išlipk iš stiklo kameros.

Įvykdau ko prašoma.

- Gerai. Sek paskui mane.

- Ei, ar ateisi gerti šampano? – šūkteli man už nugaros.

- Žinoma. Po valandėlės.

Seku paskui moterį baltu chalatu. Paveikslas nuolat keičiasi, vienos jo detalės nuolat auga, kitos nuolat slenka į šalį, išnykdamos neapibrėžtame užribyje. Linijos, tūriai, ilgiai, pločiai...

Išskiriu kitus žmones. Jų akis, nukreiptas į mane. Jų lūpas, kurios juda, tačiau aš girdžiu tik bendrą, žemą murmesį. Tame garse nėra jokių atpažįstamų komandų, jokių žodžių. O gal...

- Mano vardas Rasa.

Prieš mane stovinti moteris parodo į save ir nusišypso. Mudvi jau atėjome į kažkokią vietą, kur pilna linijų ir kampų. Kur mažiau triukšmo. Čia nėra kitų žmonių.

- Aš esu tavo gydytoja, - sako Rasa. – Ar nori pamatyti, kaip pati atrodai?

Ar noriu? Tai nei įsakymas, nei informacinis klausimas. Tai kažkas kita, ko aš niekaip negaliu suvokti.

Ką reiškia „noriu“?

Noras, poreikis... Dar du tušti žodžiai. Klausimo forma, kuriai įmanomi tik du atsakymo variantai. Kaip juos išsirinkti?

Rasa vėl nusišypso ir pasitraukia į šalį. Dabar aš matau kažką keisto prieš save – plyšį sienoje, apvestą aiškia linija. Už plyšio prasideda dar viena patalpa, o tiesiai prieš mane, anapus plyšio, stovi dar vienas žmogus. Moteris. Ji žiūri tiesiai į mane.

- Tai veidrodis, - sako Rasa. – Jis atspindi vaizdą, esantį priešais jį. Todėl dabar tu jame matai save.

Girdžiu tylų garsą, kurį jau atpažinau kaip Rasos žingsnius. Ji pasitraukia man už nugaros.

- Dabar tu matai ir mano atspindį.

Iš tiesų, matau. Gydytoja stovi moteriai už nugaros, tik jos veidas atrodo apsuktas atvirkščiai. 

Staiga suprantu, ką reiškia „atspindys“, žodis ūmai nustoja būti tuščiu. Jis suskamba reikšmingai, o aš imu dairytis po atspindį, atpažindama atvirkščiai išdėstytas jau matyto paveikslo detales. Ir save... Įsimenu tą vaizdą. Kaip įsiminiau viską, ką iki šiol mačiau bei girdėjau.

- Na štai, - linkteli Rasos atspindys. – Aš tau dar galiu duoti ko nors užvalgyti. Nedaug, tiesa... Ar nori?

Ar noriu?..

- Taip, - išsirenku atsakymą. – Noriu.

Jeigu tai, ką siūlo Rasa, man padės sumažinti tuš...

- - -

... tumą, tuomet taip – noriu.

Spengiančioje tyloje visai menkas vartų mechanizmo spragtelėjimas priverčia krūptelėti. Atmerkiu akis ir akies krašteliu matau, kaip kairėje pusėje, prie pat grindų įsižiebia šviesos ruožas.

Jis vis auga, vartams kylant aukštyn. Auga greitai, nors kvantinis kompiuteris poslinkį įvertina milimetrais per mikrosekundes. Iš procesoriaus dažnio perspektyvų veiksmas atrodo keistai ištemptas laike, lyg į viską žiūrėčiau kosminiais masteliais.

Girdžiu, kaip už vartų neramiai sujuda daugybė kojų, batų padai cypčioja, trindamiesi į grindis, agresyviai girgžda pirštinių oda, spaudžianti  ginklo rankeną. Ten tiek daug agresijos, kuri dar nepaleista nuo grandinės...

Šviesos ruožas išauga iki trečdalio viso dydžio. Varikliukas, sukantis krumpliaratį, nenuilstamas dūzgia, versdamas vatus į fizinę jėgą. Mano žudikai laukia momento, kai jų akys pamatys auką. Tada jie dar labiau suspaus savo ginklus, kojos ims nešti į priekį ir...

Krentu ant žemės. Dešine sučiumpu ant kilimo gulinčią šaudyklę ir nukreipiu ją į vartų pusę. Skydas pakilęs beveik iki pusiaujo ir aš dar nematau veidų, tačiau kojos visos atidengtos. Kai kurios dengtos šarvais, tačiau pataikyti įmanoma. O vienas iš jų netgi priklupęs, kad pažvelgtų pro bekylančių vartų apačią. Akys tik dabar nukrypsta į mane, bandydamos įvertinti vaizdą, o aš susivokiu bežvelgianti į moterį, apsirengusią apsaugos darbuotojo uniformą.

Medžiaga aptraukti pirštai dar labiau suspaudžia ginklo rankeną. Jos burna prasižioja, kad suriktų kažkokią komandą.

„Atleisk“ – pagalvoju, iššaudama pirmą savo šūvį.

Ranką supurto atatranka, kulka susminga į moters liemenį ties šonkauliais. Akimirksniu įvertinu, kiek teisingas mano nusitaikymas ir kita kulka kerta tiesiai į kelį.  Moters akys išsiplečia, ji kilsteli rankas, pademonstruodama  grimasą. Lyg ir norėtų surikti perspėjimą savo kolegoms, dar nematydama, kad stovinčiųjų kojas jau veria kulkos, net išmušdamos kraujo purslus.  Ir kai jos balsas pasiekia mano ausis, skydas pagaliau pasislepia visas, pistoletas tuščiai suklanksi, o aš skubiai pasiridenu į šalį, klausydamasi riksmų ir keiksmų. 

Nuo įtampos virpa rankos.

- Rebeka, tai... nepriimtina, - atgyja garsiakalbiai. – Po velniais, mes ne taip tarėmės, pameni?

- Užsičiaupk!

Koridoriuje rėkia sužeisti žmonės. Laukiu pasirodant bent vieno iš jų, tačiau niekas nežengia į holą. Skubiai patikrinu pistoletą, bet jis iš tiesų tuščias, ne užstrigęs, kaip tikėjausi.

- Nagi, žmonės, ji dabar beginklė! – šaukia Armstrongas. – Kuris nors, užbaikite darbą!

- Negaliu judėti! – rėkia balsas. – Ta kalė peršovė man kelį!

- Tai ŠLIAUŽK, velniai tave rautų! Tau mokami pinigai, kareivi! Kad šaudytum į taikinius, o ne kad sėdėtum ant žemės ir lauktum, kol jie patys numirs!

Armstrongui atsako tik sužeistųjų dejonės.

- Nagi, žmonės, jums sutaisys tuos kelius! Užbaikite prakeiktą darbą!

- Užsikrušk, Verneri! – suurzgia duslus bosas ir į grindis barkšteli metalas. – Po viso šito reikalo aš pats tau peršausiu kelį, kad žinotum, ką tai reiškia! Supratai, prakeiktas menedžeri?!

- Puiku, nuostabu, mudu susitarsime, Janai. Ji stovi kaip tik už kampo, tavo dešinėje. Pašliaužk keturis metrus į priekį ir jinai tavo paslaugoms. O tada aš pakelsiu visus skydus bei iškviesiu medikus. Pažadu. Dabar šliaužk!

Metalas barkšteli į grindis mano kairėje. Susikeikia duslus bosas.

- Pirmyn, Janai, tau puikiai sekasi...

- Užsikrušk, velniai tave rautų! Netrukdyk man!

Metalas ritmingai lėtai vis barkšteli, kuomet Janas šliaužia artyn. Mirksniui kyšteliu galvą iš už kampo. Vyras laikosi pasienio, pusiau atsirėmęs į jį nugara. Paskui jį velkasi kraujo šliūžė, o barkši automato buožė, kuria jis pasiremia į grindis, pasistumdamas į priekį.

Tuo tarpu prie skydo sukritę vyrai bei moteris stebi kolegą skausmo iškreiptais veidais.

- Eina šikt... – iškvepia Janas ir į grindis subarška paleistas iš rankų ginklas. – Tu jau nesupyk, Verneri, bet aš padarysiu tai savaip!

Savaip?...

Sunerimusi jau ketinu žvilgtelėti dar kartą, tačiau dėmesį prikausto grindimis atkaukšėjęs apvalus daiktas, nepanašus į nieką, ką man teko matyti. Jis šokinėja kaip kamuoliukas ir netrukus minkštai nusileidžia ant kilimo krašto.

Nors dar nežinau, ką jis padarys, bet vaizduotė pasufleruoja, kad tai neturėtų būti malonu. Juk ne tam metė.

Akimirksniu apsisprendžiu ir šoku iš savo priedangos – tiesiai Janui į glėbį.  Jis jau pasiekęs savo numestą ginklą ir ruošiasi virsti ant kito šono, aiškiai ketindamas grįžti atgal kiek įmanoma greičiau. Mudu susikimbame, vyras nervingai  sugniaužia ginklą ir pasipila šūviai į nežinia kur. Paskubomis kumšteliu jam į šoną jėgos pirštine, pajusdama iškrovą. Janas užkriokia nesavu balsu.

Staiga, per akimirką, įvyksta keli dalykai – man už nugaros drioksteli sprogimas, o nuo koridoriaus pasipila kulkos. Negana to, ima kažką kalbėti Armstrongas, bet aš jo negirdžiu, stengdamasi išlaikyti sunkų Jano kūną tarp savęs ir šaudančiųjų. Vyro neperšaunama liemenė darbą atlieka puikiai, mane grybšteli vos pora kulkų, nusvilindamos petį. Sugraibau jo automatą, permetu Janui per petį ir aklai imu šaudyti, kaip tada, Rasos kambaryje.

Ir tada vėl ima leistis avarinis skydas – Verneris tikriausiai ketina mane atkirsti nuo sargybos. Tuo pačiu užklykia vienas iš žmonių, įstrigusių tarpuvartėje. Pašautas jis guli tiesiai po besileidžiančiu skydu ir vis dar bando pasitraukti į šalį.

Tiktai ne į tą pusę. Ir jis tą daro pernelyg lėtai. Metalas visu svoriu užgula jo kojas, pasigirsta plėšomos mėsos ir traiškomo kaulo garsas, po to viską užgožia klyksmas.

Klūpau pasirėmusi į nejudančio Jano krūtinę, krūpčiodama sulig kiekvienu sužeistojo klyksmu. Visa tai atrodo siaubingai nesveika, neteisinga.

Bet aš vis dar gyva.

Klyksmas virsta pratisa dejone. Paleidžiu Jano kūną, sugniaužiu jo automatą ir kiek abejodama prisiartinu prie žmogaus sutraiškytomis kojomis. Jis negali atsitraukti nuo skydo, nes jo kelnės prispaustos. Į mane sužiūra ašarotos, paklaikusios akys.

Ne, šiam žmogui jau ne kova galvoje.

- Matai, ką tu padarei, Rebeka? – ataidi Armstrongo balsas. – Kur bepasisuktum, tu neši vien skausmą ir mirtį. Gal jau metas būtų sustoti ir priimti teisingą sprendimą?

Nieko jam neatsakau.

Sužeistasis drebančiomis rankomis sugraibo prie diržo pistoletą, aš atsargiai žengiu atgal. Tačiau vyras neketina manęs nušauti. Jis šiaip ne taip trūkteli spyną, priglaudžia vamzdį sau prie ausies, bet šūvio taip ir neišgirstu. Jo ranka nusvyra, ginklas barkšteli ant grindų. Po akimirkos jis jau negyvas, guli pastėrusiomis akimis, tikriausiai miręs nuo siaubingo skausmo.

- Tu liksi uždaryta ten, kol mes ką nors sugalvosime, - vėl įsijungia Verneris.

- Ne, - sakau, nužvelgdama negyvėlio turimą įrangą, kurią jis greičiausiai atsinešė iš apatinių aukštų. – Dabar aš ateisiu pas tave, tu, iškrypęs parazite!

Sargybinis sutraiškytomis kojomis greičiausiai ir buvo tas, kuris vertė mano nuleistus skydus, nes ant jo liemenės vis dar pakan...

- - -

...kamai sprogmenų, kad galėčiau pasiekti Armstrongą.

Tik sugaištu pakankamai daug laiko, kol perprantu, kaip jie naudojami. Negana to, visą tą laiką turiu klausytis Vernerio, kai  jis bando apsukti man protą, kalbėdamas visokias nesąmones. Tik jeigu iš pradžių jo balse jutau pašaipą, dabar jis skamba kiek neramiai.

Pirmojo skydo susprogdinimui sugaištu bene dešimt minučių, tuo pačiu vos nesusprogdindama savęs. Neįvertinu saugaus atstumo. Ir dar suvokiu, kad greičiausiai man nepakaks sprogmenų. Koridoriuje Verneris nuleidžia dar vieną skydą.

Nepaisydama kliūčių, imu jį minuoti, stengdamasi nesiklausyti  įkyrėjusio balso. Man keista tik viena – per tiek laiko Armstrongas nesugebėjo suorganizuoti dar vienos smogikų komandos. Arba tie sargybiniai buvo paskutiniai, arba niekas daugiau nenori rizikuoti. Gal juos visus įbaugino faktas, kad toks milžinas kaip Vincas negyvas?..

- Tu įsitikinusi, kad teisingai nustatai detonatorius? – klausia Armstrongas. – Viena klaida tau gali būti pati paskutinė. Žinai, sprogmenys – tai ne žaislai...

Atsitraukiu iki posūkio ties laiptais ir spusteliu nuotolinio valdymo pultelį. Koridoriuje kurtinamai trinkteli, pasipila dulkės.

- Sakei, kad nori iš čia išeiti, - sako balsas. – Aš pagalvojau... Žinai, galbūt ir galėčiau tau atverti kelią iki pirmojo aukšto. Tačiau kaip tu gautum leidimą išvažiuoti iš čia traukiniu – kitas reikalas. Aedora yra vienintelė, kuri gali tą padaryti. O aš nesu ji.

Skyde žioji didelė skylė. Kai bandau pralįsti, metalas staiga sujuda ir ima girgždėdamas kilti aukštyn. Vos suspėju išsirangyti į kitą pusę. Skydas dar kiek pasikelia ir užstringa, gailiai cypdamas išlankstytu metalu.

- Velnias... – susikeikia Verneris.

Dabar koridorius jau tuščias iki pat tos vietos, kur manęs laukia robotai – vorai. Kuomet žinau ko ieškoti, nesunkiai pastebiu kopėčias, kiek pasislėpusias už storų vamzdžių.

- Mudu galime susitarti, - sako balsas. – Tau nebūtina toliau kovoti, Rebeka. Nori, atversiu tau duris į valgyklą? Tu juk alkana, taip?

Ne, aš ne alkana. Dabar esu net labai susikaupusi, ketindama išlukštenti Armstrongą iš jo saugios prieglaudos.

Pasilipu kopėčiomis  ir patenku į nedidelę aikštelę, prieš dvejas duris. Vienos iš jų gana silpnos, atsilapoja po gerų poros smūgių jėgos pirštine. Už jų paprasta laiptinė, vedanti kažkur žemyn.

Tuo tarpu kitos durys jau gerokai pažįstamos – už tokių pati slapsčiausi, laukdama sprogdintojų komandos. Ką gi, dabar aš esu ta komanda...

- Rebeka, ko tu nori? – vėl įsijungia garsiakalbiai. – Kalbėk su manimi! Juk yra kažkas, ko nori, ar ne? Išeiti iš čia? Prašom – vienas pelės paspaudimas ir visos durys atviros! Gali eiti kur tinkama.

Visgi jam sekasi, prakeiktajam. Sprogmenis išnaudojau skydams, likęs vos vienas gabalėlis, kurio nebent užteks spynai išmušti. Jeigu pataikysiu tinkamai padėti.

Užraktas į stebėjimų centrą švyti raudona akimi. Ją ir užklijuoju, nes tai turėtų būti silpniausia vieta. Teoriškai.

- Ei, ar tu ten dar girdi po visų tų sprogimų?..

Pakimbu ant kopėčių ir spusteliu nuotolinio valdymo pultą. Man virš galvos pokšteli. Skubiai užmetu automatą ant krašto, palipu ir nusitaikau per dulkes. Deja, durys stovi vietoje, nors jų spyna sumaitota. Ir jos nejuda iš vietos, vis dar tvirtai laikydamosis.

- Už ką jums mokami pinigai, velniai rautų?! – staiga užklykia Armstrongas ir aš nustembu. Tačiau netrukus susivokiu, kad jis streso akimirką greičiausiai nuspaudė ne tą komunikatoriaus mygtuką. Trinkteliu į duris kumščiu, tačiau jėgos pirštinė šiuo atveju bejėgė. Galiu nebent tik versti Vernerį prakaituoti iš siaubo, daužydama duris.

Kiek pagalvojusi nulipu kopėčiomis žemyn ir apžiūriu kiekvieną koridoriaus metrą. Metaliniai vartai vis dar kybo pusiau pakelti. Tikriausiai Verneris tik ir laukia, kada aš bandysiu pralįsti po jais.

- Štai kur tu, - prabyla nematomas balsas. – O jau pamaniau, kad pasinaudojai mano pasiūlymu ir išėjai.

Jis ir vėl per daug kalba. Matyt, prie pat stebėjimų centro durų nėra nė vienos kameros.

Nueinu iki sumaitoto skydo, tada grįžtu atgal į krovinių skyrių, kur neramiai kruta metaliniai vorai, sukiodami savo šaudykles į visas puses. Ne, ir čia nieko...

Grįžusi į koridorių įsibėgėju ir čiuožte pračiuožiu po vartais. Jie nesujuda.

- Matai, aš nebandau tavęs užmušti, - sako Armstrongas. – Gal pagaliau nustosi keistai elgtis ir paklausysi manęs? Aš tau atversiu duris ir pasakysiu, kur reikia eiti. Jeigu, žinoma, tu vis dar nori išeiti.

- Noriu, - nusišypsau, gulėdama ant grindų ir žiūrėdama į lubas. – Tiktai aš tą padarysiu savaip.

Tiesiai virš manęs kabo šviesolaidžių raizgalynė, ateinanti iš vieno plyšio palubėje ir pranykstanti kitame. Jau žinau, ką tai reiškia.

8. 

Giliai po žeme

- Ką tu darai? – klausia manęs visur esantis, bekūnis balsas.

Neatsiliepiu, abiem rankomis įsikibusi į šviesolaidžius. Jis ir taip mato, ką aš darau.

Pasiūbavusi apsiverčiu, kojomis įsiremdama į lubas. Kai kurie laidai neišlaikę trūksta pusiau, tačiau šviesolaidžiai vis dar puikiai laiko. Daugiau nei tuzinas jų, kas sekundę pumpuojančių duomenis iš vieno serverio į kitą.

Kybodama žemyn galva tvirčiau suimu laidus ir imu tiesti kojas, nujausdama, kad man geruoju tai nesibaigs. Laidai braška, keistai cypia, priešindamiesi mano svoriui, kol galop kažkur šachtoje neišlaiko sujungimai – jie ima trūkinėti garsiai pokšėdami, o aš, kaip ir tikėjausi, staigiai smingu žemyn.

Tik ne kakta į grindis, o į sieną, pakibusi ant nutraukiotų šviesolaidžių.

Verneris, net  jeigu ir mato visa tai, dabar tyli. Tačiau aš abejoju, ar jis ką nors mato . Sugadintos durys neleis jam palikti patalpos, o nutraukti duomenų kabeliai neleis pasinaudoti stebėjimo įranga. Jis kalės ten tol, kol kas nors ateis su sprogmenimis išlaisvinti. 

Pasilypėjusi  laidais pasiekiu šach...

- - -

...tos kraštą ir įsirangau vidun.

Siauras, nepatogus tunelis kiek toliau vėl prasiveria į man dar nematytą koridorių. Pirma įsiklausau, o nieko neišgirdusi atsargiai kyšteliu galvą.

Tuščia. 

Tiktai koridorius įrengtas gana neįprastai – metalinės sienos įrėmintos plačiais, tamsaus medžio apvadais.  Nedidelės švieselės plieskia į grindis, sumontuotos beveik pažeme, pasieniais. O grindys – iš gludinto akmens, atspindinčio šviesas ir dalį sienų. Kai kur pastebiu duris, panašias į iki šiol matytas – metalines, slankiojančias, su elektroninėmis spynomis.

Išsirangau iš tunelio ir pakimbu ant krašto. Nusileidžiu ant akmens beveik nesukeldama garso savo minkštintais padais, tik automatas barkšteli į sieną.

Vis dar nieko. Apsidairau kokio nors pakabinto evakuacijos plano, ketindama nors truputį pažinti savo aplinką, tačiau ir tokio nepamatau. O koridoriaus gale sušmėžuoja vienišas siluetas, išgirstu moteriškų batelių kaukšėjimą į akmenį.

Jų savininkė žingsniuoja gana sparčiai, žiūrėdama į kažkokius popierius savo rankose. Gerai neįžiūriu jos veido, tačiau esu tikra, kad šios dar nebuvau sutikęs. Nematyta laikysena, šukuosena...

Kai tarp mūsų lieka kiek mažiau nei dvidešimt žingsnių, ji pakelia akis ir vos akimirkai nustebusi stabteli. Pažvelgia man į veidą, į ginklą, vėl į veidą, o tada šypteli ir linkteli man:

- Labas vakaras, tamsta, - sako laibu balsu ir kiek sutrikusi žengia toliau savo reikalais, tarsi aš būčiau įprastas reginys jos kasdienybėje.

Tamsta?

Taip į mane dar niekas nesikreipė. Arba kodas, arba vardas, bet tamsta dar nevadino. Greičiausiai ji mane su kažkuo supainiojo. Gal tie maži akinukai visai nepagerina merginos regėjimo.

Dingteli mintis sulaikyti ją ir paklausti, kur aš ir kaip man pasiekti išėjimą, tačiau susilaikau. Dar netyčia atsipeikės, supras, kas aš. Nesinorėtų jai daryti ką nors bloga.

Bateliai nukaukši tolyn. Jų savininkė pasuka prie vienų iš durų, dar trumpai žvilgteli į mane, lyg ją kankintų įkyri mintis ir netrukus pranyksta man iš akių.

Kiek padvejojusi prisiartinu prie pačių artimiausių durų, ant kurių kabo nedidelė lentelė,  skelbianti, jog už jų – operacinė. Pavadinimas žinomas, nejučia prisimenu Kleibnerį ir kalnus adatų, kuriomis jis mane kruopščiai vaišino. Dar apsidairau, ar aš tikrai koridoriuje viena, tada pabandau panaudoti Vinco kortelę.

Užraktas abejingai mirkteli raudona akimi, tarsi kažką galvodamas. Net garso neišleidžia, kad kažkas ne taip. Jau ketinu brūkštelėti dar kartą, tačiau tada susiprantu – juk aš nuroviau duomenų kabelius. Visa informacija šioje vietoje pirmiausiai eina per stebėjimo centro serverį, o šiuo metu jis nepasiekiamas.

Pabandau stumtelėti duris ir – stebuklas – jos lengvai atsidaro. Nukreipiu į tarpdurį automato vamzdį, koja praveriu duris plačiau. Patalpa skendi tamsoje. Neišgirdusi jokio blogo garso, šmurkšteliu vidun ir uždarau duris, vildamasi, kad niekam čionai ko nors neprireiks kurį laiką.

Šviesos jungiklis silpnai švyti tamsoje savo geltonu apvadu.  

Pirmiausiai sušvinta neryškios kryptinės lempos, tvieskiančios į baltas sienas. Kai mano akys baigia apsiprasti, vidury operacinės įsižiebia akinantis spindulys, nukreiptas žemyn į didelį stalą.  Balta šviesa, regis, panaikina visus įmanomus šešėlius. Stoviu markstydamasi, žiūrėdama sau po kojomis ir nerasdama saviškio.

Ši operacinė ne tokia, kokioje man tekdavo būti. Pusė patalpos tarsi paversta į palatą, kur už užuolaidos stovi patogi, didelė lova, šaldytuvas ir keli masyvūs krėslai, apsupę mažą staliuką. 

Operacinis stalas gerokai didesnis bei storesnis už bet kokį iki šiol matytą, o iš jo šonų į šalis styro daugybė plonų manipuliatorių, kiekvienas mažiausiai su penkiais sąnariais ir kiekvienas su vis kitokiu antgaliu. Skalpeliai, automatiniai švirkštai, vamzdeliai, kažkokie man dar nematyti įrenginiai. Kiek tolėliau stovi bent dvi filmavimo kameros, apmiręs kompiuteris, sujungtas su kameromis laidais.

O dar įdomiau atrodo durys iš vidaus. Jos pastorintos, apkaustytos papildoma armatūra ir netgi turi kelis papildomus užraktus – kad kažkas galėtų užsirakinti nuo išorinio pasaulio. Tačiau kam – to mano vaizduotė nepajėgi atspėti.  Visas tas papildomas saugumas rodo, kad čia netgi vietiniams nėra taip saugu, kaip jiems norėtųsi.

Kitoje patalpos pusėje pastebiu nuleistas žaliuzes, tarsi nedidelį langą. Prisiartinu prie jo ir atsargiai žvilgteliu pro tarpą tarp dviejų juostelių.

Už stiklo – didžiulė atvira erdvė, nušviesta neryškia šviesa. Iš pradžių pamanau išvydusi tai, ką Kleibneris vadino „paviršiumi“. Kad visi mano vargai pasibaigė, belieka išmušti stiklą ir kraustytis į kitą pusę. 

Tik išvydusi atviras akmenų atodangas ir metalo sijų prilaikomas aukštas lubas, suprantu, kad tai viso labo didelis urvas, iškirsta grota. Joje netgi yra žalios augmenijos, į kurią ir nukreipti šviesos šaltiniai.

Grotos centre stovi trys stiklo konstrukcijos, trys sferos, kurių viduje galima įžiūrėti baldus ir šiaip įvairius daiktus. Dvi iš sferų skendi prietemoje, o viena itin ryškiai nušviesta iš vidaus. Joje netgi kažkas juda.

Negaliu tiksliai įžiūrėti smulkmenų, tačiau man pasivaidena, kad tas krutantis žmogutis man kažkur labai matytas. Tai juodaplaukė mergina, vilkinti aptemptą rūbą, panašų į mano. Tik kitos spalvos.

Kad tai mergina, nesunkiai nustatau iš plaukų ilgio ir figūros. Bet daugiau smulkmenų neįžiūriu, kad ir kaip stengiuosi. Ji ten tingiai žingsniuoja po stiklo patalpą, apžiūrinėdama daiktą, laikomą rankoje. Gal knygą...

Grotos grindys nėra lygios – tai daugiau grubiai iškirstas akmuo, kurio niekas nebandė išlyginti. Visos trys sferos pastatytos ant neaukštų pamatų, prie kiekvienos veda nedideli laipteliai. O išėjimo iš tos vietos niekur nematyti.

Sugrįžtu prie durų, kad užrakinčiau jas iš vidaus. Tada persimetu automatą per petį, kilsteliu žaliuzes ir atsivėdėjusi tvoju į stiklą jėgos pirštine. Po to dar ir dar kartą, kol šis neišlaiko ir suby...

- - -

...ra į šimtus smulkių gabalėlių.

Nežinau, ar į mano sukeltą triukšmą kas nors iš viso sureaguoja. Mirtinoje tyloje slysteliu siena ir nusileidžiu ant skaldos krūvos.

Dabar pamatau ir kitą paveikslo pusę – lygią betoninę sieną, kurios viršuje pasilikęs mano išdaužtas langas. Ji tęsiasi per visą grotos plotį, kiek toliau matyti neryškiai nušviestas tunelis, kur tikriausiai yra tikrasis išėjimas. Nepastebiu nė vieno žmogaus.

Išskyrus tą vienintelę, kuri lėtai žingsniuoja po stiklo patalpą.

Įtariai dairydamasi nusileidžiu nelygiu paviršiumi kiek žemiau, stengdamasi nepakliūti į nušviestus plotus. Akmuo drėgnas, kai kur padengtas šiurkščia, smulkia  augmenija, kurią matau pirmą kartą gyvenime. Laboratorijos visada sterilios – ten nėra nieko panašaus. Daugiausiai ką gali pamatyti – tai nedidelę gėlę Rasos kambaryje, atkreipusią vienintelį savo žiedą į šviestuvą.

Kažkur priekyje gaudžia krintantis vanduo, nors jo kol kas nematau. Sėlinu per akmenis, stengdamasi sukelti kuo mažiau triukšmo. Pasiekusi vieną iš aptemdytų sferų įsižiūriu per stiklą, ar ji tikrai jau tokia tuščia, ar netyko viduje kažkas panašus į Vincą. Tik įsitikinusi, jog viskas gerai, apeinu ją.

Apšviestoji sfera kiek paryškina taką. Durų niekur nematyti, o moterį nuo manęs slepia spintos su knygomis. Ką ji čia veikia viena, tokiame stikliniame burbule? Ką iš viso gali reikšti tokios struktūros po žeme?

Nusikabinu nuo peties ginklą. Iš visa ko sprendžiant, pavojaus čia mažai, tačiau tas keistas algoritmas smegenyse zyzia savo, piešdamas nebūtus dalykus.

Dar keli žingsniai ir tiek aš, tiek stiklinio pastato gyventoja išeiname į kiek atviresnę vietą. Ji tingiai supasi ant kulnų, vartydama rankose knygą, aš jau ketinu į ją nusitaikyti, tačiau vietoje to sustingstu, negalėdama nei pajudėti, nei patikėti savo akimis.

Tai dar viena aš. Lygiai tokia pati, lygiai tokia, kokios buvo visos keturios mano pirmtakės. Tik rūbas kitos spalvos, tačiau apsirikti neįmanoma. Veidas, sudėjimas – viskas tas pats.

Godžiai stebiu ją anapus stiklo, nepajėgdama net sukrutėti. 

Kuris ji modelis? Juk Kleibneris niekada taip ir neužsiminė apie šeštą mano kopiją. Nebent ir jis man melavo.

„O po to įsakė jus sunaikinti, kai tik buvo atlikti visi nurodyti tyrimai bei išsiųsti rezultatai. Visas išskyrus vieną.“ – prisiminiau Doncą sakant.

- Išskyrus mane... – atsakiau tada profesoriui, tačiau jis taip ir nepatvirtino mano spėjimo. 

Juk suklydau. Mane irgi įsakė sunaikinti, tiesiog aš nepaklusau. 

Vadinasi, tai ji. Ši mergina yra ta, kurios DAR neįsakė sunaikinti.

Susimąsčiusi ji kilsteli akis nuo knygos, žvilgteli pro stiklą kažkur į šalį. Jai pasisekė labiau nei man – aš niekada neturėjau tiek knygų savo kambaryje. Gal ji kažkokia kitokia? Ypatinga?

Droidė kiek pastoviniuoja prie stiklo, suraukia antakius, kažką įnirtingai mąstydama. Vėl nuleidžia akis į knygą.

Tarsi pajutusi mano egzistavimą sustingsta ir staigiai kilsteli galvą. Mudviejų žvilgsniai susiduria ir laikas tarsi sustoja, įelektrindamas viską aplinkui.

Ji akivaizdžiai nustemba. Gal net išsigąsta. Žengia žingsnį atgal, žiūrėdama tai man į akis, tai į rankas ir aš prisimenu tebelaikanti ginklą.

- Ne ne, palauk! – nuleidžiu automatą į samanas ir pripuolu prie stiklo, priglausdama delnus. – Aš tokia pati kaip ir tu! Nepabėk!

Ji žengia dar atgal ir sustoja, laikydama knygą tarp savęs ir manęs, prispaudusi prie krūtinės, lyg kokį skydą.

- Aš tau nieko blogo nepadarysiu...

Galbūt šis stiklas nepraleidžia garso ir ji mato tik mano judančias lūpas? Pakartoju dar kelis kartus, kad manęs nebijotų. Iš jos žvilgsnio sunku suprasti, ar ji ką nors išgirdo. Nejaugi ir aš šitaip žiūrėdavau, susidūrusi su kokiu nors neįprastu reiškiniu?

- Kas tu? – išgirstu nedrąsų klausimą.

- Aš Rebeka, RB nulis penki, - lengviau atsidūstu. Visgi ji viską girdėjo ir suprato. – Aš tokia pati, kaip ir tu. Prašau, ar gali mane įleisti? Mudviem reikia pasikalbėti.

- Iš kur tu čia atsiradai? – nesiskubina niekur eiti mano antrininkė, įdėmiai tyrinėdama mane už stiklo.

- Pasprukau iš laboratorijų, - prisipažįstu. – O tu... kuo tu vardu? 

- Aš... – užsikerta ji. – Mano vardas Verena.

- Verena, labai prašau – įleisk mane į vidų. Mudviem iš tiesų reikia pasikalbėti.

Ji kiek pasvyruoja nuo kojos ant kojos, nuleidžia knygą ir dirsteli į šalį. Sutrikusi linkteli ir parodo į dešinę.

- Eik ten, aš atidarysiu duris.

Stiklinė siena tokia lygi, kad durų nesimato nė žymės, kai nežinai, ko ieškoti. Verena praveria jas ir pasitraukia atgal, kuomet žengiu vidun. Oras burbule gerokai sausesnis, prisodrintas maloniais kvapais. Kažkur tarp spintų ir lentynų tyliai groja muzika.

- Tu viena? – klausia droidė, apsidairydama per stiklą po neapšviestą grotos dalį. – Ta prasme, ar nėra daugiau tokių kaip tu ir aš?

- Ne, tik mudvi, - sakau. – Ar seniai tu esi čia?

- Pakankamai, - trūkteli pečiais Verena.

Atsakymas keistas turint galvoje, kad ji PRIVALO žinoti tikslius skaičius iki paskutinės sekundės. Nebent ji manimi nepasitiki. Žinoma, juk mato savo antrininkę pirmą kartą gyvenime.

- Tavo rūbas purvinas, - pastebi ji.

- Taip. Teko daug slapstytis.

- Nuo apsaugos?

- Nuo visų, - grįžteliu į ją, patenkinusi savo smalsumą vidaus interjero detalėmis. – Nuo mokslininkų taip pat. Tavęs dar nebandė sunaikinti, tu nežinai, ką tai reiškia.

- Papasakok apie tai, - prašo ji.

Sudėlioju mintyse skirtingus paveikslus į atitinkamą seką ir nupasakoju Verenai akimirkas slėgio kameroje. Kaip apgavau Doncą ir apsaugą apsimesdama negyva. Kaip bandžiau išsiaiškinti priežastis.

Visą tą laiką ji klausosi be garso, smalsiai apžiūrinėdama mane.

- Ir ką dabar darysi? – klausia ramiu balsu, kai aš nutylu.

O aš suklūstu, apimta keisto jausmo.

Kažkas ne taip šios droidės povyzoje ir balse. Kažkas blogai su jos reakcijomis.

Kuomet pirmą kartą Vereną išvydau, sukilo keistas jaudulys, kad pagaliau sutikau panašią į save. Nieko neišmanančią droidę, pasmerktą sunaikinimui.

Tačiau ji niekuo neparodė, kad ją nors kiek domintų mano pasakojimas. Ją akivaizdžiai dominau aš, bet ne tai, kas nutiko ar gali nutikti.

- Koks tavo numeris? – pasidomiu.

- Neatsakei į mano klausimą, - primena ji.

- Ką aš darysiu dabar? Ieškosiu kelio iš šios vietos. Bėgsiu iš čia kuo toliau.

- Ak...

- Tai koks tavo numeris? – sugrįžtu prie savo klausimo.

- Neturiu jokio numerio, - trūkteli pečiais Verena. – Man nereikia jokio numerio.

- Betgi...

Akies krašteliu pastebiu šviesos žybsnį.Tai prasiveria durys betoninėje sienoje, grotos gale. Skubiai artinasi du vyrai ir jie akivaizdžiai ginkluoti.

- Mums reikia sprukti iš čia, - grįžteliu į Vereną, tačiau ji jau atsitraukusi į šalį ir aš suprantu, kad neverta jos daugiau raginti. Mergina niekur nesiruošia sprukti. Maža to, ji taikosi į mane nedideliu pistoletu – tokio man joks mokslininkas nebūtų davęs. Netgi neužtaisyto.

- Stovėk ir nejudėk, - paprašo Verena be jokių emocijų.

- Ką tu darai? Juk mudvi panašios...

- Ne, - nukerta ji. – Mudvi tikrai nesame panašios. 

- Bet tu juk irgi esi biodroidė!

Verena kreivai šypteli.

- Galima ir taip sakyti, - šykščiai burbteli.

Besiartinantys vyrai jau visai čia pat. Vienas iš jų praveria kupolo duris.

- Kodėl aš negaliu pasiekti Armstrongo? – irzliu balsu šūkteli biodroidė. – Kas po galais vyksta bazėje?!

- Ponas Armstrongas šiuo metu ne ryšio zonoje, - sako vyriškis, nutaikydamas į mane savo ginklą. – Mes jo vis dar ieškome. Panašu, jog ši panelė žino, kur jis yra, ponia Aedora.

Aedora?..

- Tikrai panašu, jeigu ji sugebėjo išsikrapštyti iš pirmojo aukšto per visas jūsų niekam tikusias apsaugas, - mano antrininkės žvilgsnis šaltas ir bejausmis. Nepaleidžia manęs nė akimirkai, net kai ji bendrauja su pavaldiniais. – Klarkai, ji turėjo automatą, paliko jį už kupolo. Apžiūrėk, ar dar ko nors nepaliko.

Vienas iš vyrų apsisuka ir netrukus jį pamatau žengiantį anapus stiklo, naršantį pakeles.

- Iš jos jau paėmė visus reikiamus pavyzdžius? – gręžia mane akimis Aedora.

- Aš nežinau, ponia, – suabejoja likęs vyras. – Man sakė tik surasti gyvą ar mirusią. Geriau mirusią.

- Tarkime, kad paėmė, - nukerta mergina. – Nevesime jos į jokias laboratorijas, dar vėl pabėgs. Judinkis!

Paskutinis žodis skirtas man ir sulig juo biodroidė ryžtingai žengia artyn, taikydamasi man tiesiai į kaktą. Kiek į dešinę, taip norėdama, kad aš pasukčiau link durų.

- Kodėl jūs taip darote? – klausiu jausdama, kaip apima keistas silpnumas. – Kodėl jūs visi tokie žiaurūs? Kas...

- Taip taip, vaikučių ašarų metas, - nutraukia Aedora bejausmiu balsu. – Niekas čia neatsakinės į tavo klausimus ir nesiterlios. Eik pro duris!

Už durų nutyla muzika ir pradingsta salsvas aromatas. Pasitinka nerimastingas vandens šniokštimas kažkur tamsoje. Vėl kvėpuoju samanomis ir drėgme. Ir skausmo laukimu. Sąmonės dalis, atsakinga už mažai suprantamus, bereikšmius vaizdinius, dabar įsišėlusi kaip reikiant – kuria scenas, viena už kitą nemalonesnes. Kur daug skausmo, daug įniršio ir jokių atsakymų. Klaikus laukimas, girdint lengvus Aedoros ir jos sargybinių žingsnius už nugaros, darosi nepakenčiamas, verčiantis nervingai virpėti.

- Dabar? – suabejoja vyras. 

- O tu ką, nori jai dar serenadų porą sudainuoti?

- Betgi ji žino, kur yra Armstrongas...

- Nenervink manęs, Tomai. Bazė turi baigtinį patalpų skaičių, kiekvieną galima nuodugniai patikrinti, ką jūs ir padarysite. O šitai daugiau jokių šansų. Pabėgiojo ir taškas.

Atsisuku į juodu, kiek pakėlusi rankas. Tomas laiko savo ginklą nukreipęs į mane. Sprendžiant iš vamzdžio angos, jis taikosi maždaug man į galvą.

Aedora savo ginklą nuleidusi, greičiausiai ketina tik pažiūrėti.

Vadinasi, į galvą. 

- Jūsų valia, - vyras pakelia automatą prie peties, nebeketindamas gaišti laiko. Pusė sekundės ginklo įtvirtinimui, ranka tvirčiau sugriebia rankeną, pirštas ties gaiduku įsitempia.

Skaudės, velniškai skaudės...

Tikriausiai dėl to nervingo virpulio neįstengiu nieko daugiau sugalvoti, kaip tik pulti pačią Aedorą, stovinčią visai šalia budelio. Nežinau, kodėl. Nežinau, ką tuo ketinu pasiekti, tačiau ta prakeikta sąmonės dalis tarsi nusprendžia už mane.

Ir aš puolu – pajudu tą pačią akimirką, kai nugriaudi pirmas šūvis.

Kaktą nusvilina siaubingas skausmas, negana to, atrodo, kad visą mano Visatą kažkas gerokai trūkteli iš vietos. Tada ta pati deginanti banga paliečia petį, ranką, šonkaulius... Keista – sulig kiekvienu tokiu skausmo pliūpsniu tai atrodo vis mažiau svarbu, lyg būtų kažkas gerokai svarbiau nei tiesiog numirti. Kai per tas pusantros sekundės pasiekiu Aedorą, ji suspėja pakelti savo pistoletą ir paleisti vieną šūvį man į veidą, akimirkai apakindama ir kiek išmušdama iš pusiausvyros. Tačiau net ir užsimerkusi aš žinau, kur ji yra. Net ir kęsdama ugnį savo kūne vis dar tiksliai galiu pasakyti, kur jos fizionomija, tokia panaši į mano.

Kad pataikyčiau į ją dešine ranka, apmauta jėgos pirštine. Kad sugriebčiau kaire ranka, jog prakeiktoji niekur nepaspruktų.

Ir tada šūviai užleidžia vietą priešininkės riksmui.

Aedora plūstasi man dar negirdėtais žodžiais, daužydama mane ginklo rankena. Kai galop praskaidrėja akyse, tematau jos įniršio perkreiptą veidą, ištepliotą kraujais. Žemė pradingsta iš po kojų, mudvi imame grumtis, spardydamos viena kitą keliais. Jaučiu, kaip po manimi slysta gruoblėtas uolos paviršius – kol ant nugaros pasipila ledinis vanduo. Kažkurią akimirką mane sugriebia dar dvi rankos, ketinančios atplėšti nuo Aedoros. Tuo metu kaip tik pavyksta primygti droidę po savimi, tad įnirtingai pavaišinu Tomą jėgos pirštine į koją, kuri kaipmat persikreipia neįtikėtinu kampu, išleisdama kraupų garsą. Surikęs vyras paleidžia mane. Ir kaipmat pradingsta iš akių, lyg būtų buvęs ne realus žmogus, o vaizdo sistemos klaida.

Užsimoju, taikydama į droidės veidą. Tačiau jos ten nebėra - pradingusi juodoje tuštumoje. O mane, nebesuvokiančią nei viršaus, nei apačios ima talžyti ledinio vandens srovė, kuri bent jau nuplauna kraujus nuo mano veido ir akių.

Dar suspėju pamatyti šviesą, išblėstančią kažkur toli. 

Aplinkui putodamas šniokščia vanduo ir jis negailestingai neša mane per slidžius akmenis – vis labiau gi...

- - -

...lyn, į tamsą.

Atgavusi sąmonę pirmiausiai pamanau papuolusi į siaubingai šaltą sapną, kuriame esu akla ir kuriame nėra daugiau jokių kitų pojūčių, tik skausmas. Tik sujudėjusi suprantu, kaip visa tai tikra.

Mane supa ledinis vanduo, guliu jame iki pusės, prisišliejusi prie kažko minkšto, tačiau irgi šalto. Kad ir kiek markstyčiausi, nesugebu įžiūrėti jokių detalių – šioje vietoje nėra nė menkiausio šviesos šaltinio. Nė vieno fotono.

Pajudinu ranką – petį perveria skausmas. Apgraibomis bandau suprasti savo aplinką. Akmuo, vanduo, o tas minkštas daiktas panašus į šiurkštų, šlapią rūbą. 

Užčiuopusi plaukų kuokštą suprantu, kas tai. Tomo kūnas. Aedoros rūbo medžiaga kitokia. 

Dabar jau aišku, kas nutiko grumtynių metu. Tikriausiai pataikiau parversti Aedorą ant šlapio akmens ir mudvi nuslydome prie pat vandens. Trūko visai nedaug, kad abidvi persiverstume per kraštą. Reikėjo visai menko postūmio ir jis pats atbėgo, kad atplėštų mane nuo droidės.

O tada kritau. Matyt, išsijungiau po smūgio kažkur pakeliui. Ir štai...

Apgraibau Tomo veidą. Panašu, kad jis nekvėpuoja, nes išgulėjo nosį įmerkęs į vandenį. Ir vanduo čia vis dar teka, tik labai lėtai.

Pajudinu kojas, ketindama įsitikinti, kad vis dar turiu jas abi. Pėdos tiek atšalusios, kad beveik nebejaučiu. Aštrus skausmas šlaunyje ir šone primena apie gautas kulkas.

Pabandau pakilti, stukteliu kakta į atsikišusį akmenį ir rikteliu. Šioje aklinoje tamsoje labai lengva nusisukti sprandą. Neteisingas žingsnis ir galbūt lėkčiau akmeniu dar tiek pat žemyn.

Skausmui aprimus, grįžtu prie Tomo kūno ir imu naršyti kišenes. Jis su apsaugininko uniforma, ten pilna visokių kišenėlių. Juk turi jis turėti bent menkiausią priemonę pasišviesti. Kad ir žiebtuvėlį.

Tomas prie diržo nešioja pistoletą, yra dvi atsarginės apkabos. Atskiriu jas iš lenktų auselių, prilaikančių šovinius. Kažkoks nedidelis, šaltas, plokščias daiktas, panašus į pakabuką. Grandinėlė, užsibaigianti kišenėje. Trūkteliu už jos – barkšteli raktai. 

Staiga visai netoliese išgirstu tylų murmesį ir suklūstu. Prireikia beveik minutės, kol iš neaiškių garsų susivokiu girdinti Aedorą, besitaškančią vandenyje. 

- Tu gyvas, Tomai? – sukosti jinai.

Nieko nesakau, tik išlupu iš dėklo pistoletą, kita ranka vis dar tikėdamasi surasti žibintuvėlį. Tegu ji dar paklaidžioja tamsoje, gal kas negero nutiks...

- Tomai?

Kiek paverčiu vyro kūną ir apieškau liemenę. Galop į mano delną papuola daiktas, savo forma primenantis prisegamą žibintuvėlį, kokį jau teko nešioti. Apgraibiusi surandu ir mygtuką, tačiau susilaikau neįjungusi. Netoliese po vandenį taškosi JI, nežinia, ar ginkluota.

- Tomai! – šūkteli garsiai.

Pabandau apgraibomis pašliaužti kiek į šoną, tolyn nuo jos. Šoną ima siaubingai diegti ir tada prisimenu savo išganingąjį švirkštą, kurį paslėpiau rankovėje. Jis ten taip saugiai įsikūręs, kad net beveik nebejaučiu. Tik baisu, kad nuo smūgių nebūčiau jo sulaužiusi. Tada sudie greitas išgijime. Jeigu dar bestija sugalvos patamsyje apsišaudyti...

- Alio, ar girdi mane kas nors? – staiga prabyla Aedora nekantriai, lyg bandydama kažką prisišaukti per raciją. Įtempiu klausą, stengdamasi išgirsti atsakymą per vandens šniokštimą, tačiau įsivaizduoju išgirdusi tik tylų spragtelėjimą. – Armstrongai, Klarkai! Kas nors, atsiliepkite!

Atsargiai apnuoginu švirkšto adatą ir kiek gailėdamasi išstumiu truputį tirpalo lauk, kad nebūtų oro burbulų. Dūrio beveik nepajaučiu. Rankos smarkiai sušalusios, pirštai beveik neklauso.

- Prakeiktos feritinės uolos!  - sušnypščia Aedora ir ima plūstis, kol keiksmus nutraukia aiktelėjimas. Turbūt atsitrenkė galva į akmenį.

- Ei! – staiga šūkteli ji. – Er Bė nulis penki! Tu gyva?!

Palaimingai atlošiu galvą, gniaužydama pirštus, kad išganingasis skystis greičiau išsivaikščiotų po venas. Prireiks dar kelių valandų, kol jis ims veikti pilnu pajėgumu.

- Tu turėtum būti gyva, juk ne iš stiklo tave padarė! 

Garsiai taškydamasi Aedora prisiartina ir netoliese suklumpa. Kiek galėdama ramiau pasislenku į šalį, nugara jausdama urvo sieną.

- Velnias... - sumurma ji, tikriausiai aptikusi Tomo kūną. Girdžiu, kaip bando jį paversti ant šono vandenyje, kažko ieškodama. Tikriausiai to paties, kaip ir aš.

Vanduo teka nuo Aedoros į mano pusę. Didžiausia bėda ta, kad nenutuokiu, kas tai per urvas, kokio jis aukščio ir formos. O įjungti žibintuvėlį dabar mažiausiai norisi.

Ji nervingai susikeikia, nerasdama reikalingo daikto Tomo kišenėse. Ir tada urve nugriaudėja šūvis – toks neįprastai garsus, rodos, išjudins uolas aplinkui. Ir viskas ūmai nušvinta. Vos akimirksniui, tačiau man to gana. Pamatau beveik viską – urvo sienas, vandenį, sustingusį akimirkoje, kur pati esu ir kur man reikėtų sprukti.

- Ak tu šlykštyne! - įkandin pirmojo šūvio pokšteli dar du, tačiau aš nebelaukiu sustingusi vietoje – sprunku nuo Aedoros į tamsą kiek sušalusios kojos leidžia. Pakeliui užkliūvu už nematomo nelygumo, išsitiesiu ant pilvo ir kartu su srove čiuožiu kaži kiek į priekį, nebematydama nieko, tik klausydamasi jos prakeiksmų. Daugiau nė vienas šūvis nenugriaudi, tačiau tariuosi pamačiusi pakankamai.

- Ir kur tu pabėgsi?! - rikteli Aedora man įkandin. - Čia prakeiktas urvas, veda tik žemyn ir niekur kitur! Jeigu aš tavęs nenutversiu, tai prigersi kokioje nors skylėje!

Nematau tikslo aušinti burnos, todėl neatsakau. Atsargiai atsistoju ir brendu į priekį, palenkusi galvą ir sukryžiavusi rankas prieš save.

Už nugaros pokšteli dar vienas šūvis, iš kurio suvokiu du dalykus – Aedora ką tik paleido ketvirtą kulką ir ji dar neseka man iš paskos.

Ištiesiu žibintuvėlį prieš save ir spragteliu jungiklį. Šviesa žybteli vos sekundės dalį, tačiau to visai užtenka įvertinti kelią.

Vanduo teka tiesiai į priekį, urvas pakankamai aukštas, tačiau kiek toliau manęs laukia kažkokia neaiški tuštuma, tarsi urvo pagrindas prasmegtų į dar vieną prarają. Maždaug dešimt žingsnių.

Aklinoje tamsoje įveikiu ką tik matytą atstumą, tada vėl spragteliu jungiklį. Staigus žybsnis apšviečia akmenyje išgraužtas kaskadas, kuriomis vanduo, tarsi laiptais srūva žemyn į tamsą.

Neišgirdusi nieko užnugaryje, atsargiai nusileidžiu žemyn, stengdamasi dar kartą nepaslysti. Ir taip šalta, o dar maudytis...

Trinkteli dar vienas šūvis, tačiau šį kartą gerokai toliau. Panašu, kad Aedora bando traukti prieš srovę, iš kur mudvi atnešė. Nusiraminusi įjungiu šviesą ir prisegu žibintuvėlį prie rūbo, neketindama gaišti laiko. Sparčiu žingsniu įveikiu urvą iki artimiausio posūkio, pasilenkusi nučiuožiu dar keliomis kaskadomis žemyn, kur urvas susiaurėja beveik perpus ir pralįsti galima tik pasilenkus bei iki pusės panirus į vandenį.

Kurį laiką atrodo, kad sumanymas traukti pasroviui niekam tikęs. Tunelis gan ilgą laiką tiesiog vingiuoja, vietomis beveik pasislėpdamas po vandeniu. Baisu, kad kelionė neužsibaigtu stačia skyle žemyn. Tada gyva prapuolusi.

Visgi po kurio laiko lengviau atsikvepiu – urvas praplatėja, vandens lygis gerokai nukrenta, o netrukus netgi gaunu progą išsikapanoti į sausesnę vietą. Čia vanduo teka plačia išgrauža, abipus kurios galiu pėdinti beveik sausa žeme. Urvas pakankamai aukštas, sienos sluoksniuotos skirtingų spalvų mineralais, o kelią nuolat užkerta nuo lubų nutįsę drėgni akmens dariniai. Būtų galima pavadinti visa tai įdomia kelione, jeigu ne skausmas, veriantis šaltis ir sun...

- - -

...kiai pasiduodanti žibintuvėliui tamsa.

Išsirengusi išsunkiu iš savo rūbo vandenį, kiek tik jėgos leidžia. Apdžiuvusi medžiaga netrukus ima dirbti savo darbą – išskiria susikaupusią drėgmę į išorę ir sulaiko pamažu atsirandančią kūno šilumą. Miegoti susiruošiu tik pakankamai sušilusi ir pagaliau suradusi bent kiek patogią vietą. Beveik tuščiu skrandžiu, nes paskutiniai mano pietūs, sprendžiant pagal vidinį laikrodį, įvyko prieš septynias valandas ir kelias minutes. O čia turiu tik ledinio vandens, kurio tikrai netrūksta.

Numigti pasiseka vos porą valandų. Pabundu nuo siaubingo niežulio – tai mano žaizdos pamažu taisosi. Tada tiesiog sėdžiu sau tamsoje, atsirėmusi į akmenį ir klausausi vandens šniokštimo, stengdamasi nejudėti.

Dabar kaip niekada norisi su kažkuo pasikalbėti. Galbūt su Rasa, kurios nebėra gyvos. Nors ji visados mano žodžiuose surasdavo daugiau prasmių, nei pati jų sugalvodavau, visgi Rasa buvo vienintelė, su kuria pasikalbėjusi pasijusdavau geriau. Ne todėl, kad pavykdavo daugiau sužinoti – tiesiog todėl, kad pasipasakodavau ir tiek. Ji tada papasakodavo ką nors savo, ne taip suprasdavo mane, sutrikdavo, pasimesdavo, taip tik sukeldama krūvą klausimų. Bet visgi...

O dabar aplink mane vien akmuo ir vanduo. Ir neišpildomas noras. Ir nors žinau, kad pasikalbėti nėra su kuo, jis nėmaž neblėsta. Tarsi tie žmonės mane būtų užkrėtę kažkokiu virusu, kuris nuolat reikalautų kažko šalia.

Antra vertus, o kodėl gi ne? Viruso pagrindas – tekstinės komandos, kaip ir bet kurios kitos programos. Kalba irgi ne kas kita, kaip garsais išreikštas tekstas, nusėdantis mano atminties archyvuose.

Dalis to teksto galėtų lengvai būti kurios nors rūšies virusai.

Jeigu ir ne programiniai, tai bent ideologiniai.

Atsidususi prisitraukiu kelius, apkabinu juos ir pasistengiu ištuštinti mintis. Dabar mažiausiai reikia, kad mano ramybę drumstų virusai.

Akimirką pasivaidena, kad girdžiu kažką daugiau nei vien vanduo ir širdies plakimas. Suklususi pakreipiu galvą, bandydama tamsoje suvokti, ar aš vis dar viena, ar sulaukiau nežinomų svečių. Juk nieko tikro nežinau apie požemius ir jų gyventojus. Doncas man neskyrė jokių panašių kursų, Kleibneris taip pat daugiau dėmesio teikė fizikai nei speleologijai.

Kuomet nurimusi klausausi, aiškiai išskiriu pašalinius garsus. Tai vandens šniokštimo netolygumas, tarsi kažkas nuolat drumstų srovę, kapanodamasis joje.

Skirtumas pakankamai mažas, kad būtų galima kažką rimčiau nuspręsti. Mažas gyvūnas? Žuvis?

Nuleidžiu ranką prie ginklo ir lengvai suimu rankeną. Atlaužiamo gaiduko garsas pakankamai tykus, kuomet darau tai lėtai.

Driokstelėjus šūviui nejučia krūpteliu – viską nušviečia ryškus žybsnis, o aš akies krašteliu pamatau žmogų šalia išgraužos, ką tik išlipusį iš vandens ir dar tebežėrintį drėgme.

Aedora. Ir tai jau šeštas jos šūvis. Be jokios abejonės, ji pastebėjo mane,visai nesistengusią pasislėpti.

Nieko nelaukdama kilsteliu žibintuvėlį ir nukreipiu ryškų spindulį į jos veidą. Droidės akių vyzdžiai gerokai išsiplėtę nuo ilgo buvimo tamsoje, ji užsimerkia, negalėdama ištverti šviesos ir tada iššaunu aš. Du kartus į jos veidą, vieną kartą į ranką, kuria ji dar bando prisidengti.

Aedora išmeta savo ginklą, paslysta ir trumpai riktelėjusi griūva į vandenį. Ilgai nedelsdama pašoku, įsikandu žibintuvėlį ir pribėgu prie išgraužos, kur ji bando suvokti pasaulį, greičiausiai apsvaigusi nuo kulkų smūgių ir skausmo. Virpančia ranka ištuštinu visą dėtuvę, pati užsimerkdama nuo kiekvieno dunkstelėjimo, kurie urve atrodo neįprastai garsūs. Nušveičiu tuščią ginklą šalin, įšoku į vandenį ir nutveriu Aedorą už peties, pasiruošusi sutrupinti jėgos piršine viską, ką įmanoma jos kūne sutrupinti. Įniršis, tą akimirką užvaldęs mano protą, regis, nustelbia viską aplinkui.

Galbūt tik išvydusi paklaikusias iš skausmo priešininkės akis susilaikau. Ji nebando netgi gintis, nepajėgdama kol kas net suprasti, kokioje padėtyje pati yra. Kakta kruvina, skruostas irgi. Ir krūtinė, kur nesirinkdama suvariau likusias kulkas. Panašu, ji gavo daugiau nei pajėgs artimiausiu metu ištverti.

Išspjaunu į delną žibintuvėlį ir išlipusi iš vandens apsidairau Aedoros ginklo. Paėmusi jį pašviečiu į urvo gilumą ir skubiu žingsniu patraukiu į priekį, kad negirdėčiau, kaip biodroidė iš visų jėgų kovoja dėl savo gyvybės. 

Kiek toliau vanduo kruvinomis kaskadomis vėl pasipila žemyn, į žemės gelmes. Ten pat patraukiu ir aš.

- - -

Sustoju kiek prablaivėjus mintims. Kai Aedora pasirodė, kažkodėl pagalvojau, kad ji ne viena. Nes kam sekti, jeigu ji po žeme neturi šviesos ir pakankamai amunicijos, kad mane sumedžiotų?

Tačiau ji buvo viena.

Gal nesurado skylės, pro kurią įkritome? Nesugebėjo prisikviesti pagalbos, todėl nusprendė patraukti į kitą pusę? Galbūt nusprendė, kad aš jau būsiu pakankamai toli ir nepasimaišysiu pakeliui?

Kad ir kaip ten būtų, ji turėjo ginklą ir buvo pasiruošusi žudyti.

Vėl prisegusi žibintuvėlį prie rūbo, patikrinu Aedoros pistoletą.

Tuščias.

Reiškia, ji tik pasišvietė kelią. O visas mano įniršis ir pasisvaidymas kulkomis – veltui.

Kiek pastoviniavusi ir mintyse išsiplūdusi pasuku atgal. Dar pati gerai nežinau, kodėl. Turbūt įsitikinti, kad ji tikrai nusibaigė ir nebeseks man iš paskos. Gal atsiprašyti. Galbūt pribaigti, jeigu pasirodys, kad klydau.

Išgraužoje vanduo jau atgavęs savo spalvą. Tai reiškia, kad Aedorai kažkokiu būdu pavyko išsiropšti į krantą. Paskutinius metrus įveikiu itin atsargiai, saugodamasi pasalos. Pašvietusi iš už kaskados pamatau ją, įsitaisiusią beveik toje pačioje vietoje, kur buvau ir aš. Akmuo aplink Aedorą nudažytas krauju. Ji dar juda, viena ranka bandydama kažką sau padaryti.

Net akių į mane nepakelia, kai prisiartinu, nušviesdama nemalonią sceną.

Tyliai inkšteli, patraukdama ranką nuo savo veido. Ant akių pasipila kraujas, o žeme nurieda suplota kulka. Tik dabar ji žvilgteli į mane keistu žvilgsniu, kuriame nematau jokios neapykantos, tik norą kuo greičiau išvengti skausmo. Atrodo, kad ji žiūri daug arčiau, į tuštumą tarp mūsų, lyg mano egzistencija tebūtų bitas jos sąmonę pasiekiančių duomenų sraute.

Kiek pagulėjusi nejudėdama, ji vėl sujudina sveikąją ranką. Pakelia prie krūtinės, kur drabužis visas suvarpytas. Nykštį ir rodomąjį pirštus panardina į žaizdą, pro sukąstus dantis iššvirkšdama orą. Nemalonu stebėti, tačiau žiūriu nemirksėdama.

Biodroidė sudejuoja iš skausmo ir patraukia nuo krūtinės ranką taip nieko ir nepešusi.

- Atėjai? - sumurma, trumpai dirstelėjusi į mano veidą. - Atėjai...

Kiek padvejojusi vėl kilsteli ranką, tikriausiai ketindama tęsti, tačiau sustoja. Pirštai susigniaužia į kumštį. 

Aedora kvėpuoja trumpais gurkšniais, jai sunku giliau įkvėpti. 

Taip mudvi ir laukiame nežinia ko, sustingusios kiekviena savo mintyse. Ji dar porą kartų neryžtingai bando kažką padaryti su kulkomis kūne, tačiau skausmas turbūt pernelyg stiprus, o žaizdos pernelyg gilios. Man pasisekė labiau – peršovė kiaurai. Vienintelė kulka, kurią nukrapščiau, buvo visai negiliai, kaktoje.

Turėčiau ją palikti ramybėje ir eiti savo keliais, bet kažkodėl mintyse suprojektuoju save į Aedoros vietą. Ten, kraujo klane, guliu aš pati ir man dabar tikrai nerūpi, ką galvoja ta kita Rebeka, spiginanti žibintuvėliu. Viskas, ko dabar reikia – kad skausmas pagaliau pasitrauktų ir visi mane paliktų ramybėje. Kad viskas užsibaigtų kaip įmanoma greičiau.

Pašviečiu į susiaurėjimą tarp uolų, iš kurio išlindau. Ten, už kelių šimtų žingsnių, vis dar guli Tomo kūnas. Peržengiu Aedoros koją ir brendu vandenin. Ji taip ir nesureaguoja, net kai šviesos visai nebelieka. Manęs nepasiveja joks šūksnis.

Po dešimties minučių pasiekiu vietą, kur atsipeikėjau. Lavonas vis dar plūduriuoja įstrigęs tarp akmenų, tik dabar jis apverstas veidu į viršų. Iškraustau visas kišenes, surankiodama daiktus, kurių nepasisavino Aedora. Dar sužvejoju švirkštą iš vandens, kuriuo gydžiausi pati. Galop nutraukiu nuo lavono švarką ir suplėšiusi nuimu marškinius. Sukraunu į juos visą negausų grobį ir patraukiu atgal.

Dvi pilnos šovinių dėtuvės, iš kurių dabar jokios naudos. Raktai ir grandinėlė su pakabuku. Šlapias cigarečių pakelis, metalinis žiebtuvėlis, kurio korpuse išraižyta neaiški ornamentinė abstrakcija. Apyrankė, panaši į Aedoros. Greičiausiai komunikatorius, kuriuo nežinau kaip naudotis. Sulankstomas kišeninis peilis ir kortelė durų atidarymui – tai viskas, ką Tomas nešiojosi su savimi. 

Visus šiuos daiktus iškraunu ant žemės ir pirmiausiai patraukiu į šalį visiškai netinkamus arba sugadintus.

Aedora vis dar skendi savo mažame skausmo pasaulyje, nekreipdama per daug dėmesio į tai, ką veikiu šalia. Tik kai pajudinu ją, kad galėčiau pasiekti žaizdas, išgirstu skausmingą urgztelėjimą ir  į mano riešą įsitveria kibūs pirštai.

- Nebereikia, - šiaip ne taip pralemena Aedora. - Jau viskas...

Nieko nesakydama patraukiu ją nuo akmens ant drėgno Tomo švarko. Surandu užtrauktuką ir prasegu jos rūbą iki pusės.   Nepridengtos, žaizdos atrodo dar bjauriau nei tikėjausi. Nelabai išmanau, kur pataikiau, tačiau regis, kad kai kurias kulkas sulaikė šonkauliai.

Atlenkusi peilį primygiu keliu Aedoros petį ir palinkstu prie žaizdos, kuri atrodo mažiausiai pavojinga.

- Tau skaudės, tačiau pasistenk netrukdyti, - perspėju ją ir suvarau plonus ašmenis į pradedantį krešėti kraują. Iki pat galo, kol jie įsiremia į nedidelį, susiplojųsį svetimkūnį.

9. 

Visas pasaulio laikas

Kuomet ji praradusi sąmonę, sutvarkyti viską tampa gerokai paprasčiau. Sužvejoju visas tris kulkas, kurių viena netgi sugebėjo prasmukti giliau. Kraujo išleista daug, tačiau širdis vis dar plaka, nors ir ne taip stipriai. Sudrąskau Tomo marškinius į skutus ir aplipdau jais žaizdas, nes daugiau nepajėgiu nieko sugalvoti. Rasa greičiausiai jas užsiūtų, bet tam reikia priemonių. Vadinasi, belieka tikėti tik pačios Aedoros organizmo savybe pamažu taisyti save. Jeigu tik nebuvo peržengta paskutinė riba. Tada ji tiesiog lėtai numirs.

Viską užbaigusi klūpau šalia ir tamsoje klausausi per vandens ošimą vos girdimo trūksmingo kvėpavimo. Jeigu jo nebeišgirsčiau, tada mano darbas čia baigtas.

Tačiau bent būsiu tikra, kad nesu dar visiškai sugraužta žmonių proto virusų, kad padariau viską, kas buvo mano valioje. Net jeigu Aedora to nebegalės įvertinti – vis tiek. Bent jau žinosiu aš pati.

Prisiminusi įjungiu šviesą ir pasiekiu tuščią švirkštą, kurį buvau atsainiai numetusi šalin kaip nebereikalingą. Atsiraitojusi rankovę suvarau adatą į veną ir pamažu pritraukiu savo kraujo. Jame regeneracinio tirpalo koncentracija turbūt labai maža, bet vis tiek geriau nei nieko.

Paimu Aedoros sveikąją ranką ir pirštais užspaudžiu gyslas, kol viena jų vos vos išryškėja.

Gerai bent tai, kad jai nebaisūs jokie natūralūs virusai, kurių adata greičiausai pagavo ne vieną. Suleidusi porciją kraujo, vėl pripildau švirkštą iš savo gyslų. 

Keturių turėtų būti pakankamai. Neprivalau jos gel...

- - -

...bėti bet kuria kaina.

- Tu idiotė, - ištaria tylus, ramus balsas tamsoje ir aš siekteliu žibintuvėlio. Įjungusi žvilgteliu Aedorai į akis. Ši mieguistai sumirksi,  stebėdama mane pro pusiau nuleistus vokus.

- Kodėl?

- Čia nėra maisto, o tu gaišti laiką su manimi. Nesvarbu, ar aš atsistosiu ant kojų, ar ne, tu rizikuoji savo šansu išlikti gyva. Tai... apgailėtina.

- Kodėl tu man tai sakai?

- Turėjau... pakankamai laiko pasverti visus šansus, - trūksmingai kvėpteli Aedora. - Jeigu išeitum dabar, galbūt tau pavyktų išgyventi. Su sąlyga, kad... kitame gale rastum išėjimą.

- Čia yra vandens.

- Ne, - kvėpteli Aedora. - Vanduo turi tik ištirpusius mineralus. Nepakanka gyvybinėms funkcijoms. Mums, skirtingai nei tikriems žmonėms, maisto reikia kur kas dažniau, nes... mūsų organizmas nekaupia atsargų ilgam. Žmonės gali mėnesį... išgyventi be maisto. Tokiu atveju organizmas valgo pats save, iš atsargų. Mes neturime tokios prabangos. Kaupiamasis sluoksnis mums leidžia be tikro maisto išbūti vos keturias – penkias paras. O tada tu... pradėsi silpti. Ir labai greitai.

- Ir visgi, - pratariu pagalvojusi, - kodėl tu man tai sakai?

- Turbūt todėl, kad atėjai pasirūpinti manimi, - nusuka žvilgsnį į šalį Aedora. - Tik aš nemanau, kad man pavyks. Jeigu ir pasveiksiu, mirsiu nuo bado greičiau. Regeneracija labai greitai išnaudoja visas atsargas.

Kai ji nutyla, kelias minutes klausomės vandens garsų.

- Iš kur tu tai žinai? - galop paklausiu.

- Privalau, - pramerkia akis Aedora. - Tai aš sugalvojau koncepciją. Tu esi ne kas kita, kaip saugus būdas išbandyti tolimesnę modelio evoliuciją. Jeigu viskas pavyksta, mano kūnas yra patobulinamas lygiai taip pat. Šiuo metu... tu esi vienu žingsneliu tobulesnė. Tavo neuronai labiau išvysyti.

- Tai reiškia, - pertraukiu tylų monologą, - kad tu žinai, kaip viskas prasidėjo?

- Viskas prasidėjo nuo mirties, - daug tyliau ištaria ji. - Nuo... paprastos paprasto žmogaus... mirties. Manau, aš tada tiesiog išsigandau...

Ji trūksmingai įkvepia ir sunkiai pasuka veidą į šalį.

- Man sunku kalbėti, - sumurma tyliai. - Aš labai daug... kalbėjau...

- Atnešiu vandens, - sakau jai, kildama ant kojų.

Kai grįžtu atgal pilna burna vandens, ji jau miega, nekreipdama į mane dėmesio. Mintyse apskaičiuoju, kad mudvi čia jau beveik visą parą. Ir per tiek laiko niekas nenusileido ieškoti Aedoros. Galbūt dėl to, kad kelias į šią vietą yra ne vienas ir ieškantys nežino, kur pasukti?

Šiaip ar taip, nutariu leisti Aedorai pamiegoti ir netgi snūsteliu pati. Vis dar gerai nežinau, kodėl neklausau jos ir nebandau išsigelbėti, palikusi ją vieną. Galbūt todėl, kad mirti vienai tamsoje – ne pats gražiausias įvykis gyvenime. Bent jau nesugebu įsivaizduoti savęs, mirštančios kažkur oloje, pamiršta viso pasaulio.

Pabudusi po valandos patikrinu jos pulsą. Vis dar silpnas, o medžiaga ant žaizdų pradeda džiūti. Gerai bent tai, kad ji laikosi prilipusi ir nekrenta. Atsargiai užsagstau rūbą ir jau ketinu grįžti prie savo snaudulio, kai staiga mano ranką nutveria šalti pirštai.

- Idiote, - piktai ištaria Aedora, verdama mane atšiauriu žvilgsniu, - man atrodo, pakankamai aiškiai pasakiau, kad paliktum... mane ramybėje? Ko tau dar čia reikia? Ką pametei? Sąžinė užgraužė? Tu man nieko neskolinga, gali traukti į visas įmanomas puses!

Ji pabando pasikelti nuo žemės, bet netrukus pasiduoda. Atlošia galvą ir sunkiai kvėpuoja, rinkdama jėgas. Regis, Aedora silpsta daug greičiau nei buvo pati apskaičiavusi. 

- Aš pabūsiu, kol tu išeisi, - tyliai sakau.

- Pabūsi... - iškošia ji. - Juokinga... Žinai, nė kiek nesigailiu, kad suvariau tau kulką į kaktą. Gailiuosi tik dėl to, kad nepadariau eksperimantiniams... modeliams plonesnės kaukolės. Tavo kvailai makaulei būtų pakakę ir paprastos skardos!

Aedora nusuka veidą į šalį, paslėpdama jį nuo manęs.

Paslaptingoji proto dalis, atsakinga už ne itin logiškus vaizdinius, ūmai perprojektuoja mane į Aedoros poziciją. Dabar aš guliu ten, kęsdama skausmą ir slėpdama veidą nuo savo gelbėtojos. Ir nors prieš akimirką visiškai nesupratau Aedoros atšiaurumo priežasties, dabar gaunu menką užuominą.

Pasiekiu jos veidą ir trimis pirštais atsuku atgal į save. 

Aedoros akys pilnos ašarų. 

- Aš palauksiu, kol tu išeisi, - pakartoju. - Laiko pakankamai daug.

Ji trūksmingai įkvepia, užsimerkdama iš skausmo. Žėrinčios linijos pasipila iš akių kampučių ir pasiekia plaukus.

Ji verkia pakankamai ilgai, net jeigu ir skauda. O man belieka būti...

- - -

... ir laukti.

- Kai buvau paėjusi kiek toliau į priekį, mačiau labai gražią grotą, - sakau. - Ten, nutįsę nuo lubų, žemę siekė ilgi, balti akmeniniai dantys, išraižyti įvairiausiais raštais.

- Stalaktitai, - tyliai sumurma Aedora.

- Taip. Ir dar ten buvo iš žemės augantys labai panašūs dariniai, tarsi kokie gyvi augalai. Iš daugybės sluoksnių, tarsi...

- Stalagmitai...

- Tu esi čia buvusi?

- Ne. Mes visą laiką manėme, kad čionai nusileisti neįmanoma, kad viskas užtvindyta vandeniu.

- Vadinasi, tu nežinai...

- Tu per daug kalbi, - sumurma ji. - Koks viso to tikslas?

- Tiesiog pamaniau, kad yra daug gražesnių vietų numirti nei čia.

- Taip. Daugybė. Ir kas iš to?

- Jeigu nori, aš tave galiu ten nunešti.

Kai Aedora man neatsako, įjungiu žibintuvėlį. Ji markstosi pusiau pravėrusi akis. Lūpos gerokai sudžiūvusios nuo to laiko, kai paskutinį kartą uždegiau šviesą.

- Nori gerti?

- Ne.

Ji vangiai lyžteli lūpą.

- Na... gal šiek tiek.

Kai sugrįžtu atsigėrusi ir prisisėmusi burną vandens, ji nepatikliai nužvelgia iš padilbų.

- Ką čia sugalvojai?

Ženklais paaiškinu, ką ketinu daryti.

- Tam yra delnai, - sumurma Aedora.

Atsiklaupiu prie jos galvos ir pamažu atiduodu vandenį į jos lūpas.

- Galėčiau ir delnais, - pasakau, kai burna ištuštėja. - Tačiau vanduo labai šaltas, tu suvartosi per daug energijos jo sušildymui.

- Argi ne vis tiek...

- Nori dar?

- Ne.

Ji užsimerkia ir nusuka veidą, išvarginta tiek pokalbio, tiek gėrimo.

Palaukiu, kol Aedora užmigs, tada įsikandu žibintuvėlį, pakeliu ją ant rankų ir patraukiu ten, kur mačiau didelę, gražią grotą. Nors kelias pakankamai sudėtingas, vedantis žemyn per slidžius akmenis, ji pabunda tik netyčia krestelėta beveik pasibaigus kelionei. Suprantu tai iš pakitusio svorio centro, kuomet ji įtempia pečius. 

Stalaktitai ties pažeme išsilieja į šalis bangomis, išraizgytomis akmeniniais, miniatiūriniais balkonais. Kai kuriuose iš jų žėri susikaupęs vanduo. Suradusi lygų ir kiek labiau sausą paviršių, atsargiai paguldau Aedorą. Atsitiesdama susiduriu su jos kaltinančiu žvilgsniu.

- Ar jau sakiau, kad tu idiotė?

- Taip. Tris kartus.

- Keista... Pamenu tik du.

- Įskaičiavau ir šitą.

Ji nežymiai šypteli.

- Tada trys... Ar čia ir yra ta geresnė vieta numirti?

Pašviečiu į tą pusę, kur ji žiūri. 

- Nuostabu, - burbteli Aedora. - Niekada negalvojau, kad mirsiu spoksodama į akmenis, sušaudyta ir dar draugijoje su savo budeliu. Kokia drama...

- O jeigu liksi gyva?

- Tikrai? Kaip?

- Dar nežinau. Bet jeigu?

- Ką tiksliai nori išgirsti, Rebeka? Ar aš bandysiu vėl tave užmušti? Ar seksiu tau iš paskos, ar visgi patrauksiu savo keliais, palikusi tave ramybėje?

- O ar paliktum?

Aedora užsimerkia. Aš išjungiu žibintuvėlį, paskandindama grotą tamsoje.

- Taip, - sumurma ji. - Kuomet esu čia, tai netenka prasmės.

Jos žodžiai man pasirodo mažų mažiausiai beprasmiai. 

- Buvai teisi sakydama, kad aš buvau žmogus, - atsidūsta Aedora. - Šie mūsų kūnai yra sukurti taip, kad sugebėtų patirti emocijas. Mašinoms emocijos visai nereikalingos, žinai... Tai reliktas, noras išlikti tokia, kokia buvau. Kai mane pirmą kartą prijungė prie superkompiuterio, buvau šokiruota, kaip matematinė logika pasiglemžia bet kokį jausmą. Baimė, meilė, gėda – viskas netenka prasmės, nes vos užgimę, šie jausmai yra išanalizuojami taip giliai, kad jų paprasčiausiai nelieka. Būna tik šaltos loginės grandys ir trumpi atsakymai. Aš norėjau gyventi amžinai, bet tik ne kaip bejausmė mašina. 

- Visa tai – tik dėl ilgesnio gyvenimo?

- Dėl ilgesnio žmogiško gyvenimo, - atsako Aedora. - Kompiuteriai emocijų simuliavimui netinka, kad ir kokie galingi bebūtų. Žmogaus smegenys tuo ir ypatingos, kad kiekviena, net ir mažiausia mintis, gimsta iš absoliutaus, pirmapradžio chaoso, kurio nesusimuliuosi jokiu atsitiktinių dydžių generatoriumi. Chaotiškai gimstančios mintys ir yra jausmų pagrindas, jų niekas nesulaiko, necenzūruoja, neanalizuoja ir nebando priskirti kažkuriai kategorijai. Aš paaukojau galybę laiko sukurti pačiam galingiausiam superkompiuterių tinklui, kurie turėjo vienintelį tikslą – sumodeliuoti dirbtinį žmogų, kuris pajėgtų jausti. Ir nors galų gale aš turėjau rezultatą, jis buvo visai ne toks, kokio tikėjausi. 

Kai pirmą kartą mane perkėlė į dirbtinį kūną, nuolat aiškiai jaučiau, kad mano jausmai  įsprausti į nematomus rėmus aštriais kraštais. Pats galingiausias superkompiuteris planetoje nė iš tolo nesugebėjo padaryti taip, kad aš nepajusčiau skirtumo tarp senojo ir naujojo kūno. Todėl man teko grįžti prie senamadiškų metodų – tyrimų realiomis sąlygomis. Tada ir pasirodėte jūs – mano antrininkės biodroidės, kurioms buvo diegiami vis kitokie neuronų ryšių modeliai. Kuomet tyrimai būdavo baigiami, aš pati išbandydavau rezultatą. Geriausiai buvo pavykęs Gabrielės variantas – jis buvo arčiausiai to, kaip save suvokia žmogus. Buvo likę visai nedaug, pašalinti paskutinį metalo prieskonį iš sąmonės...

Aedora trumpai atsidūsta.

- Panašu, kad suklydau. Visą tą laiką aš buvau prisijungusi prie superkompiuterių tinklo, kuris padėjo man apdoroti įvairius skaičiavimus, realizuoti įvairias teorijas, taipogi mano užsakymu apibrėžė labai logiškas taisykles, kaip turėtų būti vykdomi tyrimai. Jos buvo matematiškai pagrįstos, man nereikėjo sukti galvos ir abejoti jomis. Logikos pasaulis yra šalta ir paprasta vieta.

Kai tu mane įstūmei į vandenį ir mudvi atsidūrėme čia, ryšio nebeliko. Jį užblokavo akmens masė. Ir tada... jausti save tapo taip paprasta, lengva... Nebeliko jokių skaičiavimų, pradingo visi rėmai, metalo prieskonis. Gulėdama vandenyje supratau, kad visą tą laiką, kai ieškojau atsakymo, aš ėjau klaidingu keliu. Man tereikėjo nustoti skaičiuoti ir pagaliau išjungti tą didelę kvailą mašiną. Kuomet jos nebejaučiu, tavo sunaikinimas nebeatrodo toks svarbus. Na taip – galbūt tu ir ištrūktum iš čia į pasaulį. Galbūt pragyventum jame kelis šimtus metų, kol galop žūtum vienu ar kitu būdu. Kažkas atrastų tavo kūną ir suprastų, kad viduje tu ne tokia kaip kiti žmonės. Bet... kas iš to? Po šimto metų tai vargu ar turės prasmę.

Dabar ji nutyla tikrai ilgam, net dingteli mintis, kad ji galų gale užmigo. Kostelėjimas išsklaido iliuziją.

- Dabar man aišku, kodėl mano smegenys kartais ima kurti nepaaiškinamus vaizdus, - sakau. - Tai reliktas, skirtas tau?

- Ar taip smarkiai jaučiasi?

- Ne. Tiesiog... aš linkusi analizuoti. Nors buvo akimirkų, kai tiesiog aklai paklusdavau keistoms emocijoms. Bėgti arba pulti, arba...

- Nereikia, - murmteli Aedora. - Dažnai analizuoti nereikia. Kartais taip gera tiesiog būti ir tiek. Žinai, aš turbūt pirmą kartą po dešimties metų tiek mažai galvoju.

- Tu suklydai ir kitur, - sakau kiek pagalvojusi. - Ne vien tada, kai likai prisijungusi.

- Tikrai?

- Taip. Tu suklydai tada, kai nusprendei išsikelti į kitą kūną su visa atmintimi. Pasiėmei visus žmogiškuosius virusus, kuriuos sukaupei per visą anktesnį gyvenimą.

- Nesuprantu, apie ką tu.

- Kuomet aš gimiau, - sakau jai, - neturėjau nieko, tik pirminę programą. Žinojau, kaip kalbėti, ko manęs klausia kiti, tačiau viskas buvo tuščia ir blanku, tarsi ne mano. Pirmiausiai turėjau nuspalvinti kiekvieną žodį, kad jis būtų ne vien skambesys, bet ir prasmė. Tačiau net dabar didžioji dalis mano žodyno yra bespalvė. Būdama tarp keturių sienų aš nelabai ką galiu ir padaryti. Nuo pat pradžių  žinojau, kad manyje yra kažkas labai svetimo, o vienintelis paaiškinimas tebuvo toks, kad man tai davė žmonės. Žinojau, kad ta svetima būtis man padėjo suvokti pačią pradžią. Kartais būdavo sunku nuspalvinti vieną ar kitą dalyką, tačiau užvis sunkiausia pasirodė perprasti žmones. Esu panaši į juos, tačiau ne viena iš jų tarpo, nes su manimi buvo elgiamasi kaip su svetima. Be to, kartais būdavo tiesiog neįmanoma suprasti jų poelgių logikos, nes ir patys žmonės nemokėjo jos paaiškinti. Man beliko prisitaikyti, kopijuoti, nekreipti dėmesio į klaidas. Kartais jaučiausi lyg apsupta gausybės virusų, kurie taikosi į mano esmę, į mano logiškai sutvarkytą pasaulį. Tik visai neseniai suvokiau, kad virusai būdingi ne vien mašinoms. Žmogiškas protas savo konstrukcija yra ne kas kita, kaip sudėtinga biologinė mašina, kuri iš kartos į kartą kopijuoja tuos pačius elgesio modelius, kalbos klaidas, netinkamus įpročius, sugebėjimą iškreipti pasaulį savo naudai ir dar daugybę kitų dalykų. Man pasirodė labai keista, kad toje gausybėje klaidų dar sugeba išlikti logikos likučiai. Kad žmonės sugeba sukurti mašinas ir logiškas programas joms. Kažkas sugebėjo sukurti kvantinį kompiuterį ir patalpinti į mano galvą. Logiška būtų manyti, kad tai turėjo padaryti sutvėrimas, gerokai pranokstantis mane pačią viskuo, visose įmanomose srityse. O aš aplinkui save mačiau tik žmones...

- Nori pasakyti, kad turėjau sunaikinti savo atmintį?

- Galbūt ne visą. Tik tiek, kad galėtum kai ką atrasti iš naujo, kaip aš.

- Bet koks tada tikslas gyventi ilgai, jeigu turi pirma sunaikinti savo esmę? - sumurma Aedora pavargusiu balsu.

- Aš nesuprantu tavo klausimo, - prisipažįstu. - Mano pačios tikslas yra tiesiog kokybiškas gyvenimas. Jeigu dėl to reikia sunaikinti kelis virusus – tebūnie.

- Taip, - vos girdimai murmteli Aedora. - Mudvi viena kitos niekada nesuprasime.

- - -

Besibaigiant antrai parai palieku grotą ir iškeliauju ten, kur vanduo teka savo keliu. Jis alkio jausmą numalšina labai trumpam, vos valandai ar dviems. Laukti, kas bus toliau, man visai nebesinori.

Urvas visą laiką veda žemyn – kartais po kelis metrus iš karto, retsykiais atrodo, kad einu beveik lygiu keliu. Tačiau nė karto aukštyn. Tai reiškia, kad Aedora kažkiek buvo teisi – aš nuolat leidžiuosi į gelmes, kur galbūt prieisiu aklavietę.

Vandens srovė kartais pradingsta po akmenimis, prasigraužusi slaptą taką. Kitur vėl išnyra į paviršių. Čia yra ir juodo vandens baseinų, be galo gilių, kai kur užkertančių praėjimus. Vanduo juose mirtinai šaltas, nors ir gana skanus.

Tokioje vietoje aš buvau nusiteikusi pamatyti bet ką, tik ne dienos šviesą.

Nustebusi stabteliu prie smulkių akmenų krūvos. Ji pasidengusi šlapiu purvu, o iš viršaus vos vos spingso šviesos ruožas, nusitaikęs į pačią viršūnę.

Atsargiai nuleidžiu Aedorą ant žemės ir išjungiu žibintuvėlį.

Nėra abejonių – vakaro šviesa iš įšorės. Pasilipusi ant purvo nuošliaužos pamatau siaurą plyšį, vingiuojantį tarp masyvių uolų. Labai aukštai švyti rausvo dangaus plotelis. Tas pats dangus, kurį man Rasa rodė nuotraukose, kurio dar nebuvau mačiusi savo akimis. Jis neabejotinai ten, kur neįmanoma užlipti!

Kelias minutes stoviu ir godžiai stebiu gestančią šviesą, kol paskausta sprandą.

Skylė pernelyg siaura, neverta net bandyti lįsti. Bet jeigu viena yra, galbūt netoliese rasiu daugiau plyšių? Kažkuris iš jų gal bus net pakankamai didelis.

Įjungusi žibintuvėlį pašviečiu į skylės kraštą. Ten baltuoja kažkoks keistas objektas, nepanašus į akmenį. Daugybė mažų kotelių su kepurėlėmis, susispaudusių į krūvą. Nejaugi augalas?

Pasiekiu urvo sieną ir surandu porą nelygumų, kuriais galima pakilti pakankamai arti plyšio. Įsikandu žibintuvėlį, tvirčiau įsitveriu gruoblėto akmens ir atsilošiu visu kūnu nuo sienos. Ištiesusi ranką keistąjį augalą pasiekiu visai nesunkiai. Jis truputį glitus, atsiskiria nuo akmens labai lengvai. Koteliai balti, kepurės vos tamsesnės. Nuo neatsargaus judesio pora kepurėlių lengvai sutrupa ir nukrenta į tamsą. Stengdamasi nedaryti staigių judesių grįžtu pas Aedorą. 

- Kas čia? - parodau jai vieną atskirą kotelį su kepurėle.

Aedora, nors ir miegojusi visą kelią, vos pramerkia akis. Jai kaskart vis sunkiau sukaupti dėmesį.

- Iš kur tai gavai?

- Augo ten, plyšyje. Panašu, kad toje vietoje dieną būna pakankamai saulės šviesos iš paviršiaus.

- Čia grybas... Tau pasisekė, Rebeka. 

- Grybas? Jis valgomas?

- Taip, šita rūšis valgoma. Nors mes teoriškai galime bet ką valgyti, kas turi baltymų. Net ir nuodingus grybus.

- Tu pažįsti visus augalus?

Aedora vos vos šypteli.

- Kartą viena akimi regėjau duomenų bazę apie visus šios planetos grybus. Taip kad... pakankamai gerai nusimanau.

- Štai, imk.

Atsargiai perskiriu grybų guotą pusiau ir ištiesiu jai.

- Nenoriu,- užsimerkia Aedora.

- Valgyk, arba sukišiu jėga, - pagąsdinu rimtu veidu.

- Tu įkyri, - sako ji nepatenkinta. - Be reikalo...

- Taip, be reikalo palikai mane gyvą, - pertraukiu. - Dabar valgyk.

Ji pramerkia akis ir dėbteli į mane kažkaip keistai, lyg būtų nustebusi. Kilsteli ranką ir paima grybus.

Jų skonis keistas, panašus į riešutų. Nors kvepia visai ne riešutais, labiau samanomis. Suvalgiusi savo puselę pasijuntu geriau – pagaliau gavau šį tą daugiau nei vien vandens. 

Aedora taip pat mirksi kiek nustebusi, kad paga...

- - -

...liau gavo maisto. 

- Kaip čia yra, kad mes laidžiamės žemyn, o tik dabar atsirado plyšiai į paviršių? - klausiu stovėdama ant purvo nuošliaužos ir žibintuvėliu tyrinėdama skylę. Išorėje dabar naktis, todėl dangaus nematyti.

- Bazė įkurta po kalno šlaitu, - atsiliepia Aedora. - Jeigu mes dabar leidžiamės lygiagrečiai šlaitui, tai galbūt nė kiek nenutolome nuo paviršiaus. Kiek, tavo nuomone, buvo iki jo?

- Sunku iš tokio kampo spręsti, bet ne mažiau trisdešimties – keturiasdešimties metrų.

- Tuomet mes ne nusileidome, o pakilome. Bazę nuo paviršiaus skiria aštuoniasdešimties metrų akmens masė. Jeigu nenusileisime giliau kalno pagrindo, tuomet gal yra šansų rasti išėjimą.

- Tikrai? - pašviečiu į Aedorą.

Ši markstosi šviesoje, bandydama prisidengti ranka.

- Tikrai tikrai... Gal radai daugiau tų grybų?

- Ne, čia jų daugiau nematyti. Bet gal toliau ką nors rasime.

Mano kelionė požemiais netikėtai palengvėja, kuomet Aedora pareiškia norą eiti pati. Ar gali būti, kad tie keli grybai suteikė jai pakankamai jėgų įveikti žaizdas ir nusilpimą? Jeigu taip, tuomet šie kūnai iš tiesų nuostabūs savo ištverme. Nei Kleibneris, nei Doncas nebandė to išsiaiškinti laboratorinėmis sąlygomis – aš visada gaudavau valgyti laiku ir manęs niekas nežalojo tiek daug.

Žinoma, Aedora dar nepakankamai guvi, kliūva už kiekvieno akmenėlio ir man ją tenka nuolat prilaikyti. Ir jai siaubingai niežti krūtinę bei kaktą, kur aplipdytos gyja didžiausios žaizdos.

- Ar tu pasitiki visais savo žmonėmis? - klausiu prisiminusi šį bei tą. Po pusvalandį trukusios kelionės urvais Aedora jaučiasi tokia išvargusi, kad dabar jai ir kieta urvo siena atrodo kaip minkščiausi patalai.

- Kodėl klausi?

- Bazėje mačiau patalpą su medicinine įranga. Durys buvo šarvuotos ir skirtos užsirakinti iš vidaus. Man tada tai pasirodė labai keista...

- Kas čia keisto. Organizacija pakankamai didelė, kai kurie mano darbuotojai turi savų ambicijų. Pavyzdžiui, kad ir Verneris Armstrongas, mano sekretorius. Turi pakankamai daug ryšių, yra nepamainomas, kuomet reikia spręsti piniginius klausimus. Tačiau kartais ta gausybė ryšių ima kelti nereikalingas ambicijas. Aš numanau, ko jis siekia, nors tiesiai jam to niekada ir nesakiau. Tiesiog jis žino, su kuo turi reikalą, o aš žinau, kada verčiau užrakinti duris iš vidaus ir nekelti konfliktų.

- Ir tave tokia padėtis tenkina?

- Ji yra pakenčiama, - trūkteli pečiais Aedora.  - Kartais nelabai yra iš ko rinktis. 

- Žinoma, kad yra! - paprieštarauju, taip tik sukeldama jai šypseną.

- Taip, yra, - sutinka Aedora po trumpos pauzės. - Gal tik ne visada norisi.

Pailsėjusios tęsiame lėtą kelionę, klausydamosis viena kitos kvėpavimo ir vandens šniokštimo. Žibintuvėlis spingso jau ne taip ryškiai, stengiuosi jį dažniau išjungti, tačiau tai mažai gelbsti. Aklinoje tamsoje pakanka menkiausio nukrypimo į šalį ir tenka pasišviesti vėl, kad neatsitrenktume į kliūtis. 

Sustojame pailsėti pasiekusios didesnę erdvę, pilną stalaktitų bei plyšių, vedančių į neišmatuojamas gilumas. Deja, lubos čia aklinos ir dienos šviesos neverta tikėtis. Vidinis laikrodis kužda apie trečią valandą ryto.

Mano bendrakeleivė murma apie miegą, pakankamai greitai išvarginta kelionės, todėl nieko kito nebelieka, tik susi...

- - -

...rasti sausesnį kampą.

- Rebeka, kelkis! - purto mane svetima ranka ir ne iš karto susivokiu, jog tai ji, kažkokiu būdu pabudusi pirmiau manęs. Aedoros veide matyti palengvėjimas, o man dar prireikia laiko suprasti, kad matau ją toli gražu ne žibintuvėlio šviesoje.

- Žiūrėk, dienos šviesa!

- Ką?..

Nugara nutirpusi nuo įsirėžusių akmenukų. Pasikeliu ant alkūnių ir žvilgteliu į pilkšvą urvą, silpnai nutviekstą iš tolimiausio galo, kur žėri drėgnas akmuo. Pirmą kartą taip aiškiai matau aplinką be žibintuvėlio pagalbos. 

Galutinai pabudusi pakylu ir padedu atsistoti Aedorai.

- Jeigu tai ir ne išėjimas, galbūt vėl rasime maisto, - sako ji.

- Šviesa pakankamai ryški, - įvertinu vaizdą. - Skylė turėtų būti labai didelė.

- Jeigu tavo tiesa, tuomet galbūt dar pagyvensiu, - murmteli Aedora ir susijuokia po savo žodžių. Pirmą kartą girdžiu ją juokiantis, be jokio pykčio ar pašaipos.

Šviesa ryškėja pamažu, atsimušdama į vandens srovę, į vingiuojančio urvo sienas. Sulig kiekvienu posūkiu atrodo, kad tai tėra žaismas, kažkas nerealaus, kas gali netikėtai pasibaigti. Ir kai galų gale mudvi praryja nepakenčiama baltuma, keliolika sekundžių markstomės apspangusios, stengdamosis nejudėti, kad neįžengtume į kokią nors bedugnę.

Stovime ištrupėjusiose žiotyse, kurios atsiveria į neįsivaizduojamo dydžio ertmę. Mus supančios uolos tolsta į abi puses, linkdamos milžiniškomis arkomis, atsiveriančiomis į dar platesnes erdves. Virš mūsų galvų nebėra lubų – uolų ir arkų žiedas įrėmina tokį aukštą dangų, kokio net nebūčiau drįsusi įsivaizduoti. 

Apstulbusi žiūriu į lengvą mėlį, išmargintą baltais debesimis, kokius iki šiol mačiau tik nuotraukose. Net galva kiek sukasi nuo tokios didybės.

Uolų apsuptas slėnis pasidengęs žaluma. Vanduo, ištekantis iš urvo, liejasi per akmenis žemyn, į nedidelį ežerą, atspindintį rusvas ir melsvas spalvas.

- Gal jau nustosi traiškyti man pirštus? - nepiktai klausia Aedora ir aš susivokiu begniaužianti jos ranką, kuomet vedžiau tuneliu.

- Atleisk. Aš... man reikia truputį pabūti, - murmu.

- Pabūk. Apsiprask, - sako ji. - Iki šiol tu buvai apribota keturiomis sienomis, Rebeka. Deja, aš irgi. Tik gal savo noru.

Ji įkvepia tiek giliai, kiek leidžia skausmas krūtinėje.

- Man irgi reikia apsiprasti, - atsidūsta Aedora.

Iš siurrealistinio sapno išbudina žmonių balsai. Tik dabar pastebiu nuo ežero link mūsų artyn judančius siluetus. Penki žmonės, vos įžiūrimi bendrame žalumos fone.

- Panašu, kad tai bazės apsaugos komanda... - sumurma nustebusi Aedora. - Pasistatė palapines ir budėjo, tikėdamiesi mūsų? Sumanu...

- Man jau laikas, - sakau sunerimusi. - Lik sveika, Verena.

- Palauk, - sako ji šaltu balsu. - Neskubėk. Jie ginkluoti, supa mus puslankiu. Jau mus pastebėjo, taip lengvai nepaleis. Bandysi bėgti – nukaus. Grįši atgal į urvą – išsprogdins išėjimą, liksi uždaryta.

- Tada ką man siūlai daryti? Vėl pasiduoti?

- Stovėk ir nejudėk, - įsako ji balsu, nepripažįstančiu kompromisų. - Jie kol kas nežino, kuri iš mudviejų yra kuri. Jiems reikia manęs. Jeigu imsi bėgti, kaipmat išsiduosi.

- Tai joks sprendimas, - papurtau galvą, jausdama augančią neviltį. - Tai tik laiko vilkinimas ir tu tai pati gerai žinai.

- Taip, - šypteli Aedora. - Bet šiuo metu tai geriausia, ką gali gauti... Velnias, o va TAI nėra labai gerai.

- Kas?

- Tas vienas, kuris seka kariams iš paskos.

Penki vyrai vis labiau artėja, gniauždami rankose grėsmingai atrodančius ginklus, kol galop sustoja už penkiolikos žingsnių, nusitaikydami į mudvi. Kiek toliau, jiems už nugarų per žolę brenda dar vienas vyras ir aš prikandu lūpą, pažinusi jį.

- Verneris Armstrongas, - sumurma Aedora sau panosėje. - Labai  labai blogai...

Netgi tokia beviltiška žmonių specialistė kaip aš suprantu, kodėl tai blogai. Tarp mūsų nėra durų, kurias galima būtų užrakinti iš vidaus. Ir Verneris dabar turi pačią palankiausią progą, kokią gali turėti ambicingas žmogus.

- Nešaudyti! - šūkteli Aedora, pakeldama ranką prie krūtinės, kurią greičiausiai paskausta nuo pastangų kalbėti garsiai. - Aš viską kontroliuoju.

- Galbūt, - sustoja Verneris prie vieno iš karių, besitaikančių į mudvi. - Aš dar prisimenu Aedoros rūbo išskirtinę spalvą, bet lygiai taip pat gerai pamenu, jog judvi, mergaitės, turite labai geras galvas. Ypač toji, kurią vaikėmės po visą bazę ir kuri mane ilgam įkalino uždaroje patalpoje be prakeikto tualeto. Kad išvengtume nesusipratimų, man reikės daug labiau įtikinančio įrodymo nei sausi įsakymai Aedoros stiliumi. Atliksime stuburo skenavimą vienai iš jūsų. Jeigu skenavimas parodys, kad mūsų rankose Aedora, tuomet likusi bus nušauta. Priešingu atveju nušausime tą, kurią skenuosime. 

- Panašu, kad tu viską labai gerai apgalvojai, - Verena žengia į priekį, palikusi mane užnugaryje. - Ir ilgai žaidėde šaškėmis toje palapinėje?

- Atlikome namų darbus, - šypteli Armstrongas. - Šioje pusėje kalnas ne tiek jau daug akivaizdžių plyšių turi. Pastačiau prie kiekvieno po postą, o ir pats šviežio oro užsinorėjau.

- Tai skenuok mano sprandą vardan šventos ramybės, pašaudykite ir gali toliau mėgautis. Velniškai noriu valgyti.

Juodos vamzdžių angos nepalieka manęs nė akimirkai. Kuomet Verneris traukia iš kišenės nedidelį prietaisą, ketindamas patikrinti Aedoros kaklą, mane apima labai negera nuojauta. Aedora elgiasi pernelyg laisvai, ji jau tuoj atsidurs kitoje barikadų pusėje, kur niekas nesutrukdys duoti trumpą įsakymą.

Bėgti atgal nėra tikslo. Jeigu jie ir seks iš paskos, aš beveik neturiu jokių šansų. Išsprogdins urvą – mirsiu badu greičiau nei po dviejų parų. Nes ten nebuvo daugiau jokių atšakų, vedančių kitur. Liktų nebent visą kelią traukti atgal su viltimi atrasti kažką kitame gale.

Belieka tikėtis, kad Aedora duos kitą įsakymą, kuriam kariai paklus. Tačiau kažkodėl tuo stipriai abejoju - Verneris jau davė aiškų įsakymą, kuris niekuo nesiskiria nuo Aedoros duoto prieš dvi paras. Jeigu dabar Aedora pakeis savo nuomonę, tai bus silpnumo demonstravimas savo ambicingojo pavaldinio akyse. Visiškai ne į naudą jai pačiai.

Kodėl ji turėtų dėl manęs stengtis? Aš ją sužeidžiau, pati pagydžiau. Ji man nieko neskolinga.

Vos vos grįžteliu į urvą, prisiminusi man likusias dvi paras. Tai labai ilgas laiko tarpas, ypač turint galvoje, kad galiu mirti tuojau pat. Per dvi paras galima daug ką nuveikti...

- Nejudėk! - pastebi mano neryžtingą judesį iš karto du kariai, vienas iš penkiukės net žengia į priekį, stipriau suspausdamas ginklą. Išsigandusi kilsteliu rankas, o tada supokši garsūs šūviai ir aš užsimerkiu, laukdama neišvengiamo. Sutrata automatinė papliūpa, visai šalia pažyra akmens nuolaužos. 

Tačiau viskas taip pat staigiai ir nutyla, tik aidas kelias akimirkas klaidžioja tarp uolų.

Atsimerkusi matau juos, gulinčius ant žemės. Verneris taip pat tįso paslikas, nutaškytas kraujais, o Aedora, laikydamasi viena ranka už krūtinės, prisiartina prie vieno kareivio ir pistoletu iššauna iš arti dar kartą. Tada pažvelgia į mane kaltinančiu žvilgsniu.

- Jau maniau, tu niekada nesujudėsi, - sako ji.

- Tu... - bandau surasti žodžius. - Tu... kodėl?

- Jau sakiau. Tai buvo vienintelis realus variantas mums abiems. Pasisekė, kad urvo angoje aš pagaliau atgavau ryšį su bazės superkompiuteriu. Jį transliuoja koduotu pavidalu per palydovą, kad būčiau pajungta dvidešimt keturias valandas per parą. Tas kvailas daiktas ir pateikė scenarijaus modelį. Tik aš nespėjau perspėti tavęs, kad kritiniu momentu man reikės šiek tiek pagalbos. Mažo judesio, kad nukreipčiau nuo savęs dėmesį... Velnias, man galva sukasi...

Ji atsisėda ant žemės ir vangiai patikrina pistoleto apkabą. Tada pažvelgia į ežero pusę, kur vos vos matyti dvi žalsvos palapinės.

- Tu neatsakei, kodėl tai padarei, - prisiartinu. - Jie juk buvo tavo žmonės!

- Verneris galėjo mane labai lengvai nušauti iš karto po skenavimo pareiškęs, kad aš nesu aš. Tada tu kaipmat suvoktum, kad tavęs laukia panašus likimas, išsigąstum ir pultum bėgti. Tikėtina – atgal į urvą, ketindama pasimėgauti bent tomis dviejomis paromis. Ir tai būtų paskutinis tavo pasibėgiojimas. Kadangi aš pažįstu Vernerį labai gerai, tokio scenarijaus tikimybė buvo itin aukšta. Aš gyventi dar irgi noriu, žinai...

Aedora niauriai nužvelgia gulinčius kūnus, papurto galvą ir pakelia veidą į mane.

- Padėk man nusigauti iki palapinių, ten turi būti padoraus maisto, - sako ji.

Palapinėse randame ne tik maisto, bet ir medicininių atsargų, skirtų Aedorai bei patogias sulankstomas lovas, kuriose mielai pasivartyčiau kitomis aplinkybėmis. Dabar tiesiog kramtau didelius kąsnius, mėgaudamasi tuo, kad esu gyva ir galiu prikimšti savo pilvą. Stebiu virš slėnio tingiai judančius debesis, besitelkiančius į vientisą, baltą maršką.

- Kas dabar bus? - klausiu Aedoros, kuri ilsisi lovoje, gurkšnodama šaltą kavą ir užkandžiaudama karišku daviniu. 

- Aš grįšiu atgal, - sumurma ji, atlošdama galvą, - turiu daug darbo tyrinėdama panašias į tave. Ir save turbūt. O tu... tu eisi ten, kur tau reikia.

- Taip paprastai?

- Jeigu nori, galiu tau apsunkinti gyvenimą, - šypteli ji.

- Ne, - purtau galvą. - Visai nenoriu.

- Tai ir gerai. O aš nenoriu žinoti, kur tu eisi. Tikiuosi, turi kažkokį tikslą.

Taip, turiu. Pačiai keista, kad jį man davė žmogus, kurio mažiausiai norėjau klausyti. 

„Čia tau ne kažkokios džiunglės, kur kiekvienas daro ką nori.“ - kartą man piktai ištarė Doncas. Jis turbūt net nesusimąstė, kaip jo žodžius supratau aš. 

- Iš kur gavai tą apyrankę? - parodo pirštu Aedora į mano riešą.

- A... Tai trofėjus. Nuo Vinco rankos, kuomet jį įveikiau.

- Tu bent moki ja naudotis?

- Naudotis? - nustembu. - Juk tai tik apyrankė...

Aedora plačiai nusišypso, kaipmat susiraukdama nuo skausmo, kai sužeistas skruostas įsitempia.

- Taisyklės bazėje draudžia nešiotis papuošalus, ypač apsaugininkams. Tai, ką tu turi, yra prietaisas, neleidžiantis mano gaminamiems robotams nusitaikyti ginklais į jo savininką. Jeigu netyčia pakliūtum į mašinų susišaudymą, tas mažas daikčiukas garantuotų, kad arčiau nei per pusę metro nuo tavo kūno nepralėks nė viena kulka.

- Ak... - murmteliu prisiminusi aštuonis metalinius vorus, taškančius kulkomis viską, išskyrus mane. Tuomet nuoširdžiai tikėjau, kad man paprasčiausiai sekasi, kad įsivėlė klaida ir mašinos kažkokiu būdu pripažino kitą pusiau mašiną saviške. - Tai... daug ką paaiškina.

- Taip, - mąsliai linkteli Aedora, pasitraukusi mintimis kažkur toli.

Pasisotinusios mudvi tiesiog sėdime prie palapinės įėjimo, tylėdamos ir klausydamosis paukščių balsų. Šiame mažame slėnyje jų yra daugybė, o aš tikrai norėčiau ramiai užsnūsti besiklausydama jų.

- Tau metas, - pažadina iš sąstingio Aedora. - Susisiekiau su baze, už poros valandų čionai atskris sraigtasparnis manęs pasiimti. Nepamiršk daiktų, kurių tau gali prireikti.

- Man užteks ir šito, - pasiekiu numestą kuprinę, kurion buvau iš anksto susidėjusi kelis reikalingus daiktus. Keturis pakelius kariško maisto, atklodę ir du butelius vandens.

- Tavo valia, - tingiai murma Aedora. - Šiaurė ten, jeigu ką. O mudvi dabar ilsimės Anapurnos kalno pietinėje papėdėje, Nepale. Tave, tikiuosi, mokino geografijos?

- Taip, - užsimetusi ant peties kuprinę atsistoju ir pažvelgiu į šiaurę – į dvi uolines arkas, skiriančias slėnį nuo likusio pasaulio. Tada surandu akimis saulės kamputį, kyšantį iš už uolos ir pasisuku į pietus.

- Tuomet... lik sveika? - grįžteliu į Aedorą.

- Taip, - linkteli ji man šypsodamasi. - Lik sveika, dukrele.

Keistai tai nuskamba iš jos lūpų. Brisdama žolėmis link plyšio, vedančio iš slėnio, mintyse nuolat suku tą keistą žodžių sąskambį, tačiau neatsisuku, kad pasakyčiau jai tą patį.

Tik kai slėnis lieka toli už nugaros, o aš, papuolusi į naujas, neaprėpiamas erdves, išgirstu tolimą besisukančių menčių kalenimą, atsisuku atgal ir bandau surasti pilko kalno pilkame šlaite pasislėpusį pilką slėnį. Jo beveik nebematyti.

- Lik sveika, mama, - sakau tyliai.

- - -

Nepalas, Indija, Pakistanas, beveik pusė Europos ir šimtai sutiktų žmonių dabar atrodo kaip sena, primiršta fantazija. Labai norėdama galiu pakartoti kiekvieną smulkmeną taip aiškiai, lyg ji būtų įvykusi prieš akimirką. Tačiau man maloniau, kai visa tai yra aptraukta blankiu rūku. Kai galiu klajoti medžių tankumynais susitelkusi į dabar, nesirūpindama dėl praeities. 

Kleibnerio dovanotą rūbą suplėšiau prieš dešimt metų, o šiuo metu man beveik nereikia rūpintis dėl tokių dalykų. Amazonės džiunglėse paprastai karšta ištisus metus. 

Labai retai jose galima sutikti kitų žmonių, o ir tie patys -  mokslininkai, tyrinėjantys florą bei fauną. Žmonėms, su kuriais gyvenu aš, pavojaus jie nekelia. Čia net laikas neteka taip, kaip dulkėse paskendusiuose miestuose. Laikas čia tiesiog neturi prasmės.

Praskyrusi šakas tyliai išsėlinu iš tankumyno ir atsiklaupiu už kelių žingsnių nuo manęs laukiančio žmogaus. Jis senas, tamsiai įdegęs, pusnuogis sėdi ant skardžio krašto, nuo kurio atsiveria plati panorama į žemai plytintį slėnį. Šalia jo, padėta žolėje guli trumpa ietis. Vyro galva nudažyta baltomis juostomis, jis visiškai nebeturi plaukų. Susiraukšlėjusį jo veidą pažįsta visa gentis, o vardą gerbia net trys atskiros gentys. Ir nors šis vyras neturi tiek žinių, kiek aš, jam tiek daug jų ir nereikia. Jis visą pasaulį mato tiesiog kitaip.

- Pagaliau išmokai tyliai vaikščioti, - sako jis man.

- Tu man kiekvieną kartą tai sakai.

- Pamenu, kaip pirmą kartą braškėjai, traškėjai per krūmus, - juokiasi. - Atėjai pagaliau į išbandymą?

- Taip.

- Palauk kitų, Ači. Jie netrukus ateis.

Ači – taip mane pavadino, kai nesuprato vardo „Rebeka“ prasmės. Jų kalba tai reiškia lietų. Genties vadams tikriausiai pasirodė keista, kad pirmojo liūčių sezono metu aš beveik visą laiką praleisdavau lauke, prie krioklio. Lietus tada man buvo nuostabus dalykas. Todėl ir vardą išrinko naują – Ači.

Kriokys dabar šniokščia vos už keliolikos žingsnių, vanduo krinta žemyn iš beveik šešiasdešimties metrų aukščio į nedidelį, apvalų duburį, iš kurio ištekantis upelis neša savo kilpas kiek akys užmato, kol pasislepia džiunglėse. Tai šventa vieta, kur tam tikro vasarų skaičiaus sulaukę jaunuoliai ateina išbandyti savo likimo. Šis senas žmogus, vardu Temikčinas, kiekvieną įvertina. Genties gyventojai paprastai nelinkę jo pernelyg trukdyti – gal iš pagarbos, o galbūt ir iš baimės. Aš turbūt vienintelė, jį lankanti tiesiog iš smalsumo. Galų gale Temikčinas nėra nei baisus, nei blogas. Jis tiesiog senas ir mėgsta pabūti vienas.

Netrukus pati išgirstu džiunglėmis artėjančius žmones ir kantriai laukiu, kol jie pasirodys. Nors ceremoniją iš toli stebėjau ne vieną kartą, dalyvauti nusprendžiau tik šią vasarą. Ir ne todėl, kad tai darydavo visi – tiesiog buvo smalsu, ką Temikčinas pasakys man, kaip įvertins.

Šį kartą be manęs dalyvauja penki jaunuoliai ir dvi merginos. Kelis iš jų pažįstu – ne kartą medžiojome kartu. Jie pasisveikina garsiais šūksniais, išvydę senuką surimtėja, perbrenda upę ir netrukus kaip ir aš – atsiklaupia per pagarbų atstumą į žolę.

Temikčinas žodžiais nesišvaisto, nužvelgdamas kiekvieną iš mūsų atskirai, kai kuriems nusišypsodamas ir linktelėdamas. Jo kalboje ir taip žodžių nėra daug, tik patys būtiniausi.

- Vanduo nuspręs, - trumpai pasako jis ir mostu parodo į krioklį.

Nusilenkęs senoliui pašoka iš žolės pats vikriausias berniokas, tespėju pastebėti purvinas jo pėdas, kuomet jis klykdamas pasibėgėja ir lekia į orą, prapuldamas už skardžio krašto. Šuolis labai drąsus. Duburys apačioje nėra labai platus, pakaktų pernelyg įsijausti ir nesunkiai išsitėkštum į žolę šalia duburio.

Visas azartas tuo ir baigiasi. Viena iš merginų pirma įbrenda į vandenį, atsargiai žvilgsniu apskaičiuoja, tada labai nedrąsiai leidžiasi nunešama srovės. Variantas neblogas, taip lengviausia pataikyti į tikslą. Likę vaikinai kiek drąsesni, tačiau irgi nešokinėja lyg akis išdegę. Jų tolstantį klyksmą girdžiu tol, kol jų nenutraukia vanduo. 

Galų gale prie upės liekame trise – aš, dar viena mergina ir vaikis, kuris atrodo labai jau nelaimingas, niekaip nepasiryždamas šuoliui. Mergina tiesiog giliai susimąsčiusi. Galop ji žengia į vandenį, paima vaikiną už rankos ir jiedu nubrenda į kitą upės pusę, nedrįsdami atsisukti. Galbūt gėdijasi Temikčino žvilgsnio.

Aš tik trumpai dirsteliu žemyn – kad įsitikinčiau, jog tie penki  drąsuoliai apačioje sveiki gyvi. Tada grįžtu atgal ir klausiamai pažvelgiu į senuką. Šis šypsosi nuo ausies iki ausies, pasirėmęs į ieties kotą.

- Gyvi? - klausia.

- Gyvi, - patvirtinu.

- O pati kodėl nešokai? Tu juk tvirtesnė už juos, Ači. Galėtum...

- Nenoriu, - trūkteliu pečiais. - Man tai atrodo tiesiog... kvaila. Nesupyk.

Jis susijuokia. Trumpai užsikosi, tačiau nepaliauja juoktis, plodamas ranka sau per kelį. Nusijuokiu ir aš.

Prisijuokęs iki soties, Temikčinas atsistoja ir braukdamas ašaras nužvelgia vakarėjantį dangų. Tada apsisuka ir patraukia į savo pintą trobelę, pasislėpusią po medžių lapija. 

- Tai pasakysi man ką nors? - smalsauju.

- Tą patį, ką sakau visiems, pasilikusiems viršuje, - sukikena Temikčinas. - Ilgai gyvensi, Ači.

Lūžio taškas

fantastinis apsakymas

2012

Aurimas Gailiūnas

http://www.iliuzija.net