Iš anglų kalbos vertė

Aušra Simanavičiūtė

Skiriu mamai,

su meile

Kaip greitai mano gyvenime viskas tapo pervėlu.

MARGUERIT EDURAS

MEILUŽIS

Prologas:

NEKENČIU SAVĘS IR NORIU MIRTI

Pradedu jaust, kad kažkas negerai. Tarsi visi vaistai — litis, Prozacas, dezipraminas ir Desyrelas, kuriuos geriu vakare, kad užmigčiau, — visi kartu jau nebegali įveikti to, kas man yra. Jaučiuos lyg koks defektuotas daiktas, lyg mane būtų nuėmę nuo konvejerio visiškai sugadintą, ir mano tėvai turėjo nešt mane taisyti dar nesibaigus garantiniam terminui. Bet tai buvo jau taip seniai.

Vis labiau įsitikinu, kad depresijos iš tikrųjų negalima išgydyti, kad laimė — tai nuolatinė kova, ir suprantu, kad kovoti turėsiu visą gyvenimą. Svarstau, ar verta.

Pajuntu: nebegaliu vaizduot, kad viskas gerai, ir viso to man jau per daug. Kaip norėčiau žinoti, kas man iš tikrųjų.

Gal taip yra dėl to, kad visas mano gyvenimas nevykęs. Nežinau.

Sapnuose mane kausto paralyžius. Naktimis nuolat jaučiu, kad vos įstengiu pajudint kojas, nors jos ir priaugę prie kūno. Bandau kur nors eiti — į parduotuvę ar vaistinę, šiaip sau, į įprastas vietas, — ir negaliu, nors ką. Negaliu lipti laiptais, negaliu eit lygiu žemės paviršium. Sapnuose jaučiuos išsekus, ir miegodama dar labiau išsenku, jei tai išvis įmanoma. Atsibundu pavargusi; keista, kad dar galiu išlipt iš lovos. Dažnai ir to negaliu. Paprastai miegu dešimt valandų per parą, o neretai daug ilgiau. Esu įkalinta savo kūne, kaip anksčiau nėra buvę. Amžinai jaučiuos lyg apdujus.

Vieną naktį sapnavau, kad guliu lovoj prilipus prie paklodžių, tarsi būčiau koks vabzdys, kurį kažkas užmynė batu. Negaliu išlipt iš lovos. Man nervų priepuolis, aš negaliu pajudėt. Mama stovi prie lovos ir aiškina, kad jei tikrai norėčiau, galėčiau išlipt iš lovos, ir man atrodo, kad neįmanoma priverst jos suprasti: aš iš tikrųjų negaliu pajudėti.

Sapnuoju, kad pakliuvau į baisią bėdą, esu visiškai paralyžiuota, ir niekas manim netiki.

Kai nemiegu, esu beveik tokia pat pavargusi. Žmonės sako:” Gal tai Epsteino-Barro virusas.” Bet aš žinau, kad tai litis, stebuklingoji druska, kuri stabilizuoja mano nuotaiką, bet sekina kūną.

Noriu, kad vaistai padėtų man išeit iš šito gyvenimo.

Sapnuose jaučiuos lyg suakmenėjusi, tikrovėj irgi, nes mano sapnai ir yra tikrovė. Mano nervai nebelaiko, ir neturiu į ką atsiremti. Nieko neturiu. Jaučiu, kad mama lyg ir nusivylė manim, nusprendė, kad pati nebežino, kaip išaugino šitą, na, šitą sutvėrimą, šitą rokenrolo mergaitę, subjaurojusią savo kūną tatuiruote ir žiedu nosyje, ir nors ji labai myli mane, jau nebenori būt ta, į kurią galėčiau atsiremti. Tėvas niekada nebuvo man ramstis. Paskutinį kartą kalbėjomės prieš porą metų. Netgi nežinau, kur jis dabar. Dar yra draugai, bet jie gyvena savo gyvenimus. Jie mėgsta apie viską kalbėti, analizuoti ir kurti hipotezes, bet to, ko man iš tikrųjų reikia, ko aš iš tikrųjų ieškau, negaliu apsakyti žodžiais. Esmė ne žodžiuose: man reikia meilės. Man reikia to, kas atsitinka, kai išsijungia smegenys ir pradeda veikt širdis.

Žinau, ji kažkur yra, tik nejaučiu jos.

Bijau būt suaugusi, viena šitam didžiuliam bute su daugybe kompaktų, plastikinių maišelių, žurnalų, neplautų kojinių ir nešvarių lėkščių, per kurias nematyti grindų. Žinau: neturiu kur bėgt, netgi negaliu niekur nueit neklupdama ir negriūdama, ir žinau: noriu išsivaduot iš viso šito jovalo. Noriu išsivaduot. Niekas niekada manęs nemylės, gyvensiu ir mirsiu viena, nieko greitai nepasieksiu, apskritai nieko nepasieksiu. Niekas man nepadės. Pažadas, kad kitapus depresijos atsiveria nuostabus gyvenimas, dėl kurio neverta žudytis, pasirodė esąs tuščias. Visa tai tik akių dūmimas.

Dabar šeštadienio naktis, jau beveik aušta sekmadienio rytas, aš guliu susirietus vaisiaus poza ant vonios grindų. Su juoda permatoma suknele ant akinamai baltų plytelių atrodau kaip drumzlina bala. Negaliu liautis verkus. Apie dvidešimt žmonių, sėdinčių svetainėje, neatrodo nors truputį sutrikę dėl to, kas man daros, jeigu jie apskritai ką nors pastebi, kai nesiurbčioja raudono vyno, nerūko žolės, kurią kažkas paruošė anksčiau, ir neplempia „Becks” ar „Rolling Rock”. Mes — aš ir mano buto kaimynas Jasonas — nusprendėm šįvakar surengti vakarėlį, bet vargu ar tikėjomės, kad susirinks du šimtai žmonių. O gal ir tikėjomės. Ką aš žinau. Gal mes tebesam tie patys nevykėliai, kokie buvom mokydamiesi vidurinėj, — kaifuojam vien nuo to, kad galim būt populiarūs, — ir todėl visa tai užgriuvo ant mūsų galvos.

Nežinau.

Atrodo, kad viskas vyko ne taip. Pirmiausia, kadangi pasidarė per karšta nuo visos tos daugybės kūnų, Jasonas atidarė avarinio išėjimo duris, nors dabar ir sausio vidurys, ir mano katinas nusprendė nusileist šešis aukštus į kiemą, o ten pasiklydo, pasimetė ir pradėjo kniaukt lyg pasiutęs. Buvau neapsiavus, labai jaudinaus dėl jo, todėl nubėgau žemyn basa, lauke buvo baisiai šalta, ir pasijutau klaikiai, kai reikėjo grįžt pas tuos žmones ir sakyt „Labas, kaip sekas?”, nors jie apskritai nežinojo, kad turiu katiną, dėl kurio einu iš proto. Kurį laiką su Zapu slėpėmės mano kambary. Jis susirangė ant mano pagalvės ir pažvelgė taip, tarsi aš būčiau dėl visko kalta. Tada mano draugas Jethro, matydamas, kad bijau visų tų žmonių, pasisiūlė pabėgėt iki 168-osios gatvės ir nupirkti šiek tiek kokaino, nuo kurio galėčiau pralinksmėti.

Kadangi vartoju tiek daug psichiką veikiančių vaistų, iš esmės neprasidedu su rekreaciniais medikamentais pagal receptus. Tačiau kai Jethro pasisiūlė atnešt to, kas, gali pakeist mano būseną nors tiek, kad nenorėčiau slėptis po antklode, pamaniau: žinoma, kodėl ne?

Tai dar ne viskas: iš dalies aš tokia nuolanki todėl, kad prieš kelias savaites nustojau vartoti litį. Ne todėl, kad noriu numirti, ne todėl, kad kaip ir Axlis Rose’as manau, jog nuo ličio mano vyriškumas silpnėja (kalbama, kad jis nustojo vartot litį, kai jo pirmoji žmona pasakė: tavo varpa nebe tokia stangri kaip anksčiau, ir seksas su tavim apgailėtinas; kadangi neturiu to, ką turi jis, manęs tai visiškai nekaso). Bet prieš kokį mėnesį laboratorijoj ištyrė mano kraują ir rado daugiau negu reikia tiroidiną stimuliuojančio hormono (TSH) — apie dešimt kartų daugiau nei norma, o tai reiškia, kad litis kenkia mano liaukoms, o tai reiškia, kad mano fizinei būklei gresia didžiulis pavojus. Graveso liga, arba padidėjusi tiroidinė liauka, mano šeimoje yra paveldima, o nuo gydymo kurso storėjama, akys išsprogsta ir pasidaro lyg vampyro, ir atsiranda visi tie simptomai, kurie, man atrodo, įstumtų mane į dar didesnę depresiją nei ta, kuri apėmė, kai lioviaus vartoti litį. Taigi lioviausi jį vartot. Psichofarmakologas (man patinka vadinti jo kontorą Penktojoj aveniu Kaifo namais, nes viskas, ką jis daro — tai išrašinėja receptus ir dalina piliules) pasakė, kad, atvirkščiai, litis man sukels būseną, priešingą nei Graveso liga („Ką tai reiškia? — paklausiau. — Ar mano akys taps kaip mažytės susiraukšlėjusios razinos?”), bet aš juo nepasitikiu. Jis vaistų prekeivis ir suinteresuotas, kad man jų visada reikėtų.

Bet jis buvo teisus. Be ličio man darėsi vis blogiau. Kartais sėdėdavau su Jasonu, kuris skaitydavo Times svetainėje, ir kalbėdavau neužsičiaupdama, dėstydavau visas savo teorijas apie, pavyzdžiui, amerikiečių šeimos silpnėjimą dvidešimto amžiaus pabaigoje ir kaip tai susiję su agrarinės visuomenės išnykimu. O‘Jasonas dažniausiai sėdėdavo įnikęs į laikraštį ir galvodavo: užsičiaupsiu aš kada nors ar ne? Bet dažniausiai būdavau suglebusi, neįdomi ir nuobodi, nepajėgianti nieko imtis, nuolat išsijungianti.

Man reikėjo ličio. Bet buvau pasiryžus su juo užraukt. Jeigu kokainas padės, tebūnie kokainas. Kokas gal ir kenkia sveikatai įvairiais būdais, bet jis nesukels tiroidinės ligos ir nepavers manęs jaunesnę mano isteriškos, išsekusios ir persidirbusios mamos versija. Taigi, pauosčiau šiek tiek kokaino vonioje su Jethro, užbėrusi ant „Pogues” kompakto. Nepraėjus nė penkioms minutėms pajutau, kaip kaifas veikia smegenis, ir tapo daug geriau. Nuėjau į svetainę ir įsimaišiau tarp žmonių. Vaikščiojau prie nepažįstamų ir klausinėjau, ar jiems linksma. Kai ateidavo naujų žmonių, sveikindavaus bučiuodama į abu skruostus europietišku stilium. Siūliau jiems alaus ar sumaišyt atsuktuvą, aprodyt butą ar parodyt, kur gali pasidėt paltus. Kalbėjau maždaug taip: „Čia žmogus, su kuriuo būtinai turi susipažint”. Arba, pagriebus kokią merginą už rankos ir tempdama ją per kambarį: „Einam, turiu ir tau vaikiną”. Buvau atlapaširdė, lengvai bendraujanti ir taip toliau.

O paskui, po poros valandų, pradėjau smiginėt. Aš negeriu, todėl organizme nebuvo alkoholio, kad galėčiau mėgautis tuo, kas vyksta. Staiga viskas tapo bjauru ir groteskiška. Šiurpios hologramos ant sienų, tarsi rūgšties sukelti prisiminimai, be spalvų, nuostabos ar kitų atperkančių bruožų. Apėmė panika, tarsi būtų dalykų, kuriuos būtinai turiu padaryt, kol dar veikia kokas, reikia juos padaryt, kol dar visiškai neišsijungiau. Ten buvo vaikinas, su kuriuo kažkada nevykusiai praleidau naktį, ir jis sakė, kad paskambins, bet taip ir nepaskambino, o į vakarėlį vis tiek atėjo, ir pasijutau pasirengusi akistatai su juo. Mano tėvas — žūtbūt norėjau jam tuoj pat paskambint tik todėl, kad priminčiau: jis man dar skolingas už ketverių metų išlaikymą vidurinėj mokykloj, kai negalėjau jo rasti. Buvo milijardas kitų dalykų, kuriuos reikėtų padaryti, bet negalėjau prisimint ką. Žinojau tik, kad noriu dar keletą minučių pagyvent apimta šitos nuostabios, pakylėtos kaifo būsenos. Norėjau, prieš grįždama į savo depresiją, dar nors trumpai jaustis laisva, nesuvaržyta ir be kompleksų. Norėjau dar koko. DAR! KOKO! DABAR! Pradėjau dairytis po vonią ieškodama, ar neliko nors kiek miltelių.

Kol grabaliojau kriauklę ir šniukštinėjau po grindis, mane apėmė keistas jausmas, kad toks elgesys gal ir buvo tinkamas devintame dešimtmetyje, bet dabar, asketiškame ir suaugusiame dešimtame dešimtmetyje, jis atrodo tiesiog kvailas ir visiškai atgyvenęs. O paskui priminiau sau, kad gyvenimo kryptį lemia ne žiniasklaida, ir tebusiu prakeikta, jei varžysiu save tik dėl Leno Biaso, Richardo Pryoro ar dar ko nors kito.

Taigi ruošiuosi prašyt Jethro, kad vėl nueitų į Ispanų Harlemą ir atneštų dar kaifo. Kuriu planus, dėlioju didžias mintis, sudarinėju sąrašą žmonių, kuriems paskambinsiu, kai tik mane pradės vilkt ir vėl turėsiu drąsos. Nusprendžiu praleist visą naktį rašydama stambią marksistinę-feministinę studiją apie Biblijos piktadares, kurią jau keleri metai ketinu pradėti. Arba nueisiu į visą parą dirbantį knygyną, pasiimsiu Gray’aus anatomiją ir išmoksiu ją atmintinai per kelias valandas, parašysiu prašymą į medicinos mokyklą, tapsiu gydytoja ir išspręsiu savo ir visų kitų problemas. Aš žinau, ką daryti: Viskas bus kuo puikiausiai.

Bet, prieš viso to imdamasi, sudrimbu ant lovos ir pradedu nesulaikomai raudoti.

Christine, mano geriausia draugė, įeina paklausti, kas atsitiko. Kiti — pasiimti savo paltų, sumestų ant mano lovos, o aš imu prie jų kabinėtis, sakau jiems: eikit po velnių iš mano kambario. Pradedu šaukt Christinai, kad noriu atgaut savo kambarį, noriu susigrąžint savo gyvenimą. Tarsi to ir telaukęs, Zapas apvemia kažkokio vaikino, vardu Rolandas, paltą, o man atrodo, kad to jis ir nusipelnė, nes atėjo į mano vakarėlį ir mano siaubingą naktį.

Galutinai ir absoliučiai suvokiu, kad esu visiškai sugniužusi be jokios aiškios priežasties, ir — o tai dar blogiau — nieko negaliu sau padaryti. Guliu susirietus, ir labiausiai mane siutina tai, kad scena, kuri dabar vyksta, man kažką primena. Ji man primena visą mano gyvenimą.

Už įstiklintų mano kambario durų Christine, Jasonas ir keletas kitų draugų — Larissa, Julianas ir Ronas — tariasi. Girdžiu, kaip šnibždasi, bet jie jau neatrodo esą tokie susirūpinę sąmokslininkai kaip prieš kelerius metus. Jie matė mane tokią daugybę kartų. Jie žino, kad man tai užeina, praeina ir aš gyvenu toliau. Tai gali būt ir stiprus priešmenstruacinis sindromas, tai gali būt — o šiuo atveju tikriausiai ir yra — pagirios po kokaino. Tai gali būt ir niekas.

Galiu įsivaizduot Jasoną sakant: „Elizabethai vėl užėjo”. Galiu įsivaizduot Christiną sakant: „Ji vėl neišlaikė”. Galiu įsivaizduot, kaip jie visi galvoja, kad visa tai dėl cheminių medžiagų trūkumo, ir jei vartočiau litį kaip gera mergaitė, viso to nebūtų.

Kai įslenku į vonią, užtrenkiu abejas duris ir susirangau ant grindų, esu įsitikinus: visiškai neįmanoma, kad jie kada nors suprastų filosofinį mano būsenos pagrindą. Žinau, vartodama litį jaučiuos puikiai, galėčiau įveikt visus gyvenimo potvynius ir atoslūgius, galėčiau susidorot su sunkumais pakelta galva, galėčiau būt kompanijos žmogus. Bet kai tik nustoju vartot vaistus, kai mano galva išsivalo nuo viso to sveiko proto ir racionalumo, dažniausiai svarstau: „Kodėl? Kodėl turiu būt narsi? Kodėl turiu būt subrendusi? Kodėl turiu įveikt sunkumus? Kodėl turiu elegantiškai atsisakyt jaunystės kvailiojimų? Kodėl turiu taikstytis su visu tuo mėšlu?”

Visai nenoriu pasirodyt esanti išlepinta maža mergaitė. Žinau, kad kiekvieną saulėtą gyvenimą kartkartėm palaisto lietus ir taip toliau, bet man kritinio lygio isterija pernelyg dažnai kartojasi. Balsai, kuriuos girdžiu galvoje ir kuriuos anksčiau laikiau tik praeinančiais pro šalį, atrodo, ten apsistojo. Ir jau metų metus geriu tas prakeiktas tabletes. Iš pradžių mane tik norėjo pastatyt ant kojų, kad geriau reaguočiau į pokalbių terapiją, bet dabar jau, atrodo, aišku: mano būsena chroniška ir amžinai turėsiu vartot vaistus, jeigu noriu apskritai ką nors veikt. Vien Prozaco nepakanka. Antai ličio nevartoju mažiau kaip mėnesį, ir jau pasidariau visiška šizė. Pradedu manyt, kad gal esu viena iš tų, kuriems, kaip Annai Sexton ar Sylvijai Plath, geriau būt mirusiems, kurie gali kažin kiek metų gyvent būdami prie ribos, netgi gali susituokti, gimdyt vaikus, kurt kokį nors meną, netgi kartais būt nuostabūs ir žavūs, kokios jos abi tikriausiai ir buvo.

Bet galų gale jokie geri dalykai nebegali numalšinti ėdančio, nesiliaujančio savižudiško skausmo. Gal ir aš mirsiu jauna ir nelaiminga -virsiu lavonu įkišus galvą į orkaitę. Susirietus į kamuoliuką ir verkdama šeštadienio naktį, — kito kelio nematau.

Noriu pasakyt, nežinau, ar yra kokia nors statistika, bet ar ilgai išgyvena žmogus, vartojantis psichotropinius vaistus? Kiek laiko praeina, kol smegenys, nekalbant jau apie tave visą, pradeda irti ir nykti? Nemanau, kad žmonės, turintys chroniškų psichinių sutrikimų, išgyvena iki senelių namų Floridoje etapo. O gal išgyvena? Kas blogiau: gyvent ilgai taip jaučiantis ar mirt jaunai ir gražiai?

Atsistoju norėdama išsiimt savo kontaktinius lęšius, kurie vis tiek krinta iš akių, plaunami ašarų fontano. Šiandien įsidėjau žalius, nemokamą porą, kurią gavau per išpardavimą „vienus perki, kitus gauni nemokamai” ir kuriuos nešioju, kai noriu pasislėpt už blausių apgaulingų akių. Su jais atrodau lyg negyva, lyg būčiau vaiduoklis, ateivė iš kitos planetos ar kokia bedvasė šeimininkė iš Stepfordo, kuri gamina valgį, tvarko butą ir dulkinasi su palaiminga idiotiška šypsena. Kadangi lęšiai krinta lauk, atrodo, tarsi turėčiau dvi poras akių, nesveiką polinkį į diplopiją, ir kai jie išslysta, atrodau kaip gyva lėlė, baisus robotas iš filmo — akys iškrito iš akiduobių.

O tada vėl puolu ant grindų.

Visiems išėjus, ateina Jasonas ir ragina eit į lovą, aiškina apie tai, kad iš ryto bus geriau. O aš sakau: „Eik po velnių, kvaily! Aš visai nenoriu, kad iš ryto būtų geriau! Noriu viską išspręsti bemat ir arba man bus geriau, arba aš mirsiu čia ir dabar”.

Jis atsisėda prie manęs, bet aš žinau, kad jis labiau norėtų būti su Emily, savo mergina, ar kur nors kitur. Žinau, jis mieliau plautų lėkštes kitam kambary, šluotų grindis ar rinktų alaus skardines ir butelius perdirbimui. Žinau, aš dabar tokia baisi, kad tvarkyti butą atrodo geriau nei būt su manim.

— Jasonai, ar seniai mes pažįstami? — klausiu jo. — Kiek, mažiausiai penkerius metus, nuo pirmo kurso?

Jis linkteli galva.

— O kiek kartų matei mane tokią? Kiek kartų radai mane žliumbiančią kur nors ant grindų? Kiek kartų radai mane besibadančią peiliu riešą, rėkiančią, kad noriu numirt?

Jis neatsako. Jis nenori sakyt: „Labai dažnai”.

— Jase’ai, tai tęsiasi jau dvidešimt penkerius metus, visą mano gyvenimą. Kartais būna geriau, kaip tada, kai Nathanas ir aš pirmąkart įsimylėjom, ar kai pradėjau rašyt į New Yorker. Bet paskui kasdienybės nykuma paima viršų, ir man pradeda važiuot stogas.

Jis kažką sako, kad kai geriu litį, man, rodos, viskas gerai. Lyg tik litis ir tegalėtų padėti.

Pradedu raudot, kartais paniškai įkvėpdama oro, ir kai galiu prakalbėt, teįstengiu pasakyti: „Nenoriu tokio gyvenimo”.

Verkiu ir verkiu, ir Jasonas mane palieka.

Paskui ateina Julianas, kuris, atrodo, nakvos pas mus, nes pametė savo raktus. Jaučiuosi lyg kokia Elizabeth Taylor filme Kleopatra, priiminėjanti prašytojus ant vonios grindų.

Julianas aiškina: „Laimė yra tavo rankose, turi dirbt, kad ją pasiektum”. Sako, tai įžvalga ar kažkas panašaus.

Jis sako: „Tu turi tikėt”.

Sako: „Nagi, pralinksmėk! Susiimk!”

Negaliu patikėt, kad viskas šitaip banalu. Vieną akimirką kyla noras pasitraukt iš savęs pačios, kad galėčiau jį pamokyt bendrauti, kad galėčiau padėt jam atrodyt jautresniam ir labiau užjaučiančiam.

Bet negaliu liautis verkusi.

Galiausiai jis pakelia mane, bemurmančią kažką apie tai, kad miegas man nepadės, jis aiškina, kad iš ryto mes išgersim ličio, ir nesupranta, kad iš ryto aš nenoriu jaustis geriau, kad toks gyvenimas mane alina, kad labiausiai noriu nustot šitaip jaustis. Aš veržiuos iš jo glėbio, reikalauju paleisti mane. Darau tai, apie ką žmonės sako: ji pradėjo draskytis ir spardytis. Vargšas Julianas. Badau pirštais jam į akis, kad paleistų, nes šito išmokau per savigynos kursus moterims. Jasonas išgirsta mane spiegiant, įeina, ir jie abu jėga paguldo mane į lovą, ir pamanau, kad, jeigu nepaklusiu, gali ateit žmonės baltais chalatais su tramdomaisiais marškiniais ir išsivest mane, ir ši mintis akimirkai paguodžia, o paskui, kaip ir visa kita, nušiurpina.

Pirmą kartą perdozavau vaistų vasaros stovykloj. Atrodo, tai buvo 1979 metais, kai man sukako dvylika; tada turėjau liesas šlaunis, dideles akis, dailias krūtis, buvau įdegusi ir spindėjau tuo bundančios jaunystės grožiu, kada dar manai, kad nieko blogo tau negali atsitikt. Vieną dieną per poilsio valandą sėdėjau ant apatinės lovos, o mano draugė Lisanne snaudė virš manęs, ir pradėjau skaityt knygą, kurios epigrafas buvo Herakleito žodžiai: „Kaip gali pasislėpt nuo to, kas niekada neišnyksta?”

Nepamenu nei knygos pavadinimo, nei veikėjų vardų, nei apie ką ji buvo, bet ta citata įsirėžė į atmintį ir niekaip neišsitrina; nuo to laiko ji visada yra mano mintyse. Nesvarbu, kiek cheminių medžiagų esu suvartojusi, kad atbukinčiau ar nuslopinčiau savo smegenis, dabar jau žinau, ir turbūt pernelyg gerai, kad nuo savęs negali pabėgti, nes tu pati niekur neišnyksti.

Nebent numirtum. Žinoma, tą vasarą aš nemėginau iš tikrųjų nusižudyt. Nežinau, ką bandžiau padaryt. Bandžiau liautis galvojus apie tai, apie ką galvojau, ar panašiai. Bandžiau kurį laiką pabūti ne pačia savimi.

Taigi, prarijau kokias penkias ar dešimt tablečių Ataraxo — vaistų nuo alergijos, kuriuos gėriau, nes sirgau šienlige. Kaip ir dauguma antihistamininių preparatų, šis vaistas skatino mieguistumą, todėl užmigau ir miegojau labai ilgai, net pramiegojau plaukymo pamoką prie ežero ir rytines pamaldas prie vėliavos stulpo visą savaitgalį, o tai ir buvo svarbiausia. Nesupratau, kaip jie mane privertė dalyvaut visoj toj veikloj, atlikinėt mechaninius judesius — spardyti kamuolį, žaist futbolą, plaukti brasu, raišiot virveles, — man atrodė, kad visa ta reglamentuota veikla tik padeda užmušti laiką mirčiai nenumaldomai artėjant. Jau tada savo beveik dvylikametės protu buvau suvokus, kad gyvenimas mus tik atitraukia nuo to, kas neišvengiama.

Iš savo lovos stebėdavau mergaites, kai jos džiovindavosi fenu plaukus besiruošdamos vakaro pramogoms, mokėsi dažytis vokus melsvai, norėdamos būti paauglės, ir narpliodavo berniukų problemas, pavyzdžiui: „Kaip manai, ar aš jam patinku?” Stebėjau, kaip jos tobulina teniso servus ir mokosi pagrindinių būdų suteikti pirmąją pagalbą, kaip apsitempia džinsais ir užsitraukia dygsniuotus rausvus ir ryškiai raudonus satino švarkelius, ir negalėjau atsikratyt minties: Ką jos bando apgauti? Argi jos nemato, kad visa tai tik vyksta — vyksta, vyksta, vyksta — bet viskas veltui.

Viskas yra iš plastiko, anksčiau ar vėliau mes mirsim, taigi, kokia prasmei Toks buvo mano motto.

Taigi, prisirijusi Ataraxo, palaimingai užmigau, ir, rodos, niekas stovykloje nepastebėjo, kad kažkas ne taip. Buvau kaip toj eilutėj iš „Pink Floydų” dainos, kurios amžinai klausydavaus tais metais, „patogiai atbukus”. Atrodo, dar ir sirgau — ne rimčiau už peršalimą ar kosulį, — ir ilgai gulėjau lovoje. Visai nenorėjau grįžt į medicinos punktą, kur lipnus vynuogių skonio Dimetappas būdavo skiriamas kaip visuotinai pripažintas vaistas nuo visų ligų. Turbūt visiems atrodė, kad sveikstu po vasarinio gripo ar ko nors panašaus. O gal jie laikė mano gulėjimą savaime suprantamu, kaip ir mokykloje bendraklasiai nelaukdavo manęs priešpiečių, nes buvo susitaikę, kad tuo metu aš slepiuosi rūbinėj ir pjaustaus kojas skutimosi peiliuku, žaidžiu savo krauju, tarsi tuo visi ir užsiimtų nuo dvylikos valandų penkiolikos minučių iki pirmos. Kiekvieną kartą, kai koks nors auklėtojas bandydavo mane iškrapštyt iš lovos, būdavau per daug apdujus, ir jie tikriausiai pamanydavo, kad paprasčiau bus palikt mane ramybėj. Toli gražu nebuvau visų numylėtinė.

Galiausiai, man atrodo, Lisanną apėmė nerimas. Nejudrus mano kūnas po vilnonėm antklodėm keistai pradėjo traukti žvilgsnį. Po kelių dienų vyriausioji auklėtoja atėjo manęs aplankyt mano lopšy, tikriausiai norėdama paraginti kreiptis į gydytoją. Norėjau jai pasakyt, kad nieko daugiau ir netrokštu, tik medikų dėmesio — iš tikrųjų, būčiau laiminga, jei sulaukčiau bet kokio dėmesio, — tačiau net neturėjau jėgų pajudėti.

— Kaip šiandien jauties? — paklausė ji atsisėsdama mano kojūgaly, šalia pasidėjo lentelę su dienotvarke. Nors mano akys buvo aptemę, žiūrėjau į jos kojas su išsiplėtusiomis venomis. Ji avėjo sportinius batelius, kurie buvo idealiai balti, tarsi anksčiau niekieno nenešioti.

— Gerai.

— Gal norėtum po pietų pažaist tinklinį su kambario draugėm?

— Ne. — Argi aš atrodžiau taip, lyg norėčiau žaisti tinklinį, gulėdama ir drebėdama po stora vilnone antklode liepos vidury?

— Na, gerai, — tęsė ji lyg niekur nieko. — Tikriausiai tau reikia nueiti pas seselę, kad išsiaiškintumėm, kas tau. Ar karščiuoji? — Ji prispaudė delną prie mano kaktos judesiu, kuris, kaip kadaise sakė mano mama, negali nieko patikimai nustatyti, tik išreiškia motinišką valdžią. — Ne, ne. — Ji papurtė galvą. — Jei karščiuotum, tave krėstų šaltis. Tikriausiai viskas todėl, kad nieko nevalgai.

Pasvarsčiau, ką ji žino apie mane, jeigu galėjo paskaityti mano bylą, jei jie apskritai jas veda vasaros stovyklose. Ar ji žino, kad aš čia išvis neturėjau atsidurti? Ar ji suprato, kad atsidūriau čia tik todėl, kad mama išsiuntė mane norėdama aštuonias savaites atsipūsti nuo vienišos mamos pareigų? Ar ji žino, kad mes neturim pinigų, kad atvažiavau su nemokamu kelialapiu, kad mane priėmė tik todėl, kad mano mama labai sunkiai dirbo už labai menkus pinigus ir nežinojo, ką su manim daryti pasibaigus mokslams? Ar ji suprato, kad visa tai — didžiulė klaida?

— Žinot, iš tikrųjų aš visai nesergu, — atsivėriau jai. Tikėjaus, jei pasakysiu visą teisybę apie tai, kas man yra, ji pareikalaus, kad mama atvažiuotų ir mane pasiimtų tą pat akimirką, o to aš ir tenorėjau. — Man alergija, labai stipri alergija, ir prieš kelias dienas išgėriau vaistų, tikriausiai per daug, nes nuo to laiko negaliu pajudėti.

— Kokių vaistų?

Įkišau ranką į spintelę prie lovos, kur laikydavau kasetes, knygas ir piliules, ir pamosavau beveik tuščiu buteliuku jai prieš akis, purtydama jį kaip vaikišką barškutį. — Ataraxas. Man gydytojas paskyrė.

— Matau. — Kadangi man dar nebuvo nė dvylikos, ji negalėjo šito suversti jaunystės nerimui. Ji apskritai niekaip negalėjo to paaiškinti. Kaip ir aš pati.

Supratau, kad noriu viską paaiškinti šitai vidutinio amžiaus moteriai, apsikirpusiai tokiu stilium, kuris vadinamas šukuosena, kai plaukus reikia kas vakarą užvynioti ant suktukų, ir jos vardas — Agnės ar Harrieta, išduodantis, kad ji priklauso vyresnei nei mano mamos kartai. Norėjau atidaryt buteliuką ir parodyt jai Ataraxą, parodyt, kad baltas dangtelis, saugantis nuo vaikų, šito vaiko negali apgaut. Norėjau parodyt jai kietas juodas piliules ir kokios jos gražios. Jos atrodė taip, kaip įsivaizdavau atrodant juodaodės gražuoles. Jos buvo tokios gundančios, jų išvaizda tokia žudomai patraukli, kad beveik neįmanoma išgert tik vieną. Tie mažyčiai juodi mirties angelai buvo sukurti žudyti. Nesvarbu, kad tai tik antihistamininis preparatas, tikriausiai ne stipresnis už vaistus, parduodamus be receptų. Nesvarbu, kad žmogus, juos man paskyręs, galvojo tik apie žiedadulkes, nuo kurių man užtindavo akys ir užsikimšdavo kvėpavimo takai. Nesvarbu.

Aš niekaip negalėjau paaiškinti vyriausiajai auklėtojai savo chroniško liūdesio priežasties, negalėjau jai papasakoti, kad atstūmiau savo kambario drauges, ėjusias iš proto dėl Donnos Summer ir „Sister Sledge” ir besiginčijančias, kuri mėgdžios Johną Travoltą, o kuri — Oliviją Newton-John, kai judindavo lūpas pagal „Grease”, o aš iki vėlumos klausydavausi „Velvet Underground” per savo aptriušusį magnetofonėlį. Kaip jos galėjo suprast, kad nematau prasmės klausytis disko muzikos ir šokt mūsų namely, jeigu galiu gulėt ant cementinių grindų degant silpnai vonios šviesai ir klausytis Lou Reedo balso, viliojančio mane į nihilistinį gyvenimą?

Nei vyriausioji auklėtoja, nei niekas kitas niekada nesupras, kad man visai nepatiko būt tokia. Kaip pavydėjau visoms mergaitėms, kurios ėjo iš proto dėl berniukų, garsiai kalbėdavo ir juokdavosi. Kaip norėjau koketiškai atmesti plaukus, flirtuoti ir triukšmauti, bet kažkodėl tiesiog negalėjau — neišdrįsau — net pabandyti. Kaip siaubingai jausiuos, kai po poros savaičių ateis laikas švęst mano gimtadienį ir pietums valgyt puošnų tortą. Kaip bus baisu, kai visi dainuos, o aš pūsiu žvakutes, bet visi žinos, kad atėjo tik iš pasigailėjimo ar mandagumo, o visiškai ne todėl, kad kuris nors iš jų iš tikrųjų yra mano draugas. Niekada neįtikinsiu nei jų, nei vyriausiosios auklėtojos ar ko nors kito, kas manęs nepažinojo anksčiau, kad taip buvo ne visada, kad pirmoj klasėj buvau įteigusi visoms mergaitėms esanti jų vadė (paprasta apgaulė, klasikinė Ponzi schema: jei jos nesutinka laikyt manęs savo vade, nė vienai iš tų, kurios man jau pakluso, neleidžiama su jomis draugauti), kad mokytojas turėjo visai klasei aiškint, jog mes visi esam laisvi ir nėra tokio dalyko kaip vadė, bet mano draugės vis tiek norėjo laikyt mane savo lydere. Kaip galėjau jai parodyt, kad buvau klasės prievartautoja, buvau populiari, šešių mėnesių būdama filmavausi „Pampersų” klipe, vėliau pasirodžiau „Hi-C” ir „Starburst” reklamose, būdama šešerių parašiau kelias knygeles apie naminių gyvūnų priežiūrą, septynerių — pjesę pagal Žmogžudystę Morgo gatvėje, aštuonerių padariau iš kartono vaikišką knygelę Pingvinas Penis, iliustruotą flomasteriais ir tempera, ir nė vienas sveiko proto žmogus nebūtų patikėjęs, kad gali taip atsitikti: man vienuolika, ir manęs beveik nebėra.

Mama aiškino mano pokyčius menarche, tarsi nuo menstruacijų kraujo visoms pasimaišytų protas, tarsi tai būtų tik viena raidos stadija ir aš galiu kaip niekur nieko važiuot į vasaros stovyklą. Jei jau mama nematė, kas vyksta, tai tuo labiau negalėjau nieko prisipažinti šitai prieštvaninei vyriausiajai auklėtojai, kuri, kaip atrodė, patogiai nusprendė, kad aš per klaidą išgėriau daugiau nei reikia piliulių ir tikriausiai nuo nesiliaujančio lietaus mano šienligė taip paūmėjo, kad išmušė mane iš vėžių.

— Tu juk supranti, kad turėjai atiduot visus pagal receptą paskirtus vaistus seselei, — pasakė ji, tarsi tai turėtų kokios nors reikšmės. — Turėjai tą padaryt vasaros pradžioj. Ji būtų tau juos paskirsčius teisingai.

Man reikėjo pasakyti aš panaši į tokią, kuriai nors kiek rūpi, kad tos sušiktos piliulės būtų paskirstytos teisingai? Ar panaši?

Pasiplepėjimas su vyriausiąją auklėtoja iš esmės nieko nepakeitė. Mačiau, kaip ji prislopintu balsu aiškinasi su mano tiesioginėmis auklėtojomis, kodėl aš tiek daug miegu, ir kitą dieną mane aplankė vienas iš vyresniųjų medikų, bet gyvenimas tekėjo įprasta vaga.

Tėvai taip ir neatskubėjo į Pokono kalnus parsivežti manęs namo. Tikrai, matydama, kaip vyriausioji auklėtoja žiūri į Ataraxo buteliuką, galėjai pagalvot, kad man kelia pavojų piliulės, o ne aš pati, kaip buvo iš tikrųjų. Kai grįžau namo, mama niekada nepriminė incidento su Ataraxu. Tėvas per vieną iš savo šeštadienio popietės apsilankymų, kurie pamažu tirpo iki vieno ar dviejų per mėnesį, išspaudė šiek tiek susirūpinimo. Bet aš maniau, kad visi galvoja, jog tai tik klaida — maži vaikai žaidžia su degtukais ir nudega pirštus, o būsima paauglė žaidžia su įmantresniais dalykais, išgeria per daug tablečių, miega kiek per ilgai (perdozavo?). Visko atsitinka.

Pirmadienio rytas, dvi dienos po vakarėlio, aš vėl Penktosios aveniu Kaifo namuos, taip pat žinomuose kaip Gydytojo Iros priimamasis. Nors jau trečia popiet, bet man tai atrodo ankstus laikas.

Gydytojas Ira ilgai bara mane už tai, kad lioviaus vartoti litį su juo nepasitarusi. Aiškinu, kad supanikavau — Graveso liga ir taip toliau. Jis sako, kad kraujo mėginiai, kuriuos man ima kas pora mėnesių, leidžia mane atidžiai stebėti, ir jei kiltų kokių problemų, mes sužinotume apie jas gerokai anksčiau nei jų nebegalima būtų išspręsti ir imtumėmės reikalingų priemonių anksčiau, nei galėtų atsitikt kas nors nenumatyto. Jis kalba protingai. Negaliu ginčytis ir nesiginčiju. Be to, jis man pasakoja, kad antrojo kraujo patikrinimo rezultatai buvo visiškai normalūs. Jis mano, kad įvyko klaida ne ten padėjus dešimtainės trupmenos kablelį, kompiuterio klaida, pavertusi 1,4 į 14. Dabar mano TSH kiekis visiškai atitinka normą — 1,38.

Žinoma, aš nežinau, ką reiškia visi tie skaičiai, ir net nenoriu klausti. Bet negaliu atsikratyt įkyraus įtarimo, kad viskas negali būt taip paprasta. Štai ką noriu pasakyt: Prozacas daro minimalų šalutinį poveikį, litis — kiek didesnį, bet jie abu palaiko mano, kaip normalios žmogiškos būtybės, funkcionavimą, bent jau didesnę laiko dalį. Ir aš negaliu nejausti, kad viskas, kas taip efektyviai veikia, kas taip keičia mano asmenybę, negali man nekenkti kažkaip kitaip, tikriausiai žymiai baisiau.

Jau girdžiu žodžius „neoperuotinas smegenų vėžys”, kuriuos man šnibždės koks nors gydytojas po dvidešimties metų.

Noriu pasakyt, energijos tvermės dėsnis byloja, kad jokia materija ar energija nėra sunaikinama, ji tik paverčiama kažkokia kita, ir aš negaliu tiksliai pasakyt, kokią metamorfozę patyrė mano depresija. Spėju, kad ji vis dar tupi mano galvoje, mirtinai kenkia mano pilkajai smegenų masei arba, dar blogiau, tik ir laukia, kada nustos tiksėti Prozaco laikrodis, ir ji vėl galės pulti, vėl įstums mane į katatonijos būseną ir tapsiu kaip tie filmo Prabudimai veikėjai, kurie vos po kelių mėnesių vėl pasidarė tokie pat atbukę, kokie buvo prieš vartodami L-dopą.

Kiekvieną kartą, atėjusi pasitikrinti, išdėstau savo abejones gydytojui Irai. Sakau jam: „Klausykit, būkit man atviras, bet kas, kas šitaip puikiai veikia, privalo turėt kokią nors nežinomą blogąją pusę”.

Arba bandau įrodinėti kitaip: „Nagi, pažvelkim teisybei į akis, aš buvau viena pirmųjų, kuriems paskirtas Prozacas, kai tik Vyriausiasis farmacijos komitetas jį patvirtino. Kas gali patvirtint, kad nebūsiu tas bandomasis atvejis, kuris įrodys: Prozacas sukelia, na, sakykim, neoperuotiną smegenų vėžį”

Jis pasako krūvą paguodžiančių dalykų, vėl aiškina, kaip atidžiai jis mane stebi, ir vis dėlto sutinka, kad psichofarmakologija yra labiau menas nei mokslas, kad jis ir jo kolegos iš esmės klaidžioja patamsiais. Elgiasi taip, lyg milijonai gydytojų nebūtų to paties sakę moterims apie stilbestrolį, spirales, silikoninius krūtų implantus, tarsi jie nebūtų kadaise aiškinę, kad Valium — trankvilizatorius, prie kurio nepriprantama, o Halcionas — stebuklinga piliulė nuo nemigos. Tarytum kolektyviniai ieškiniai prieš farmacijos kompanijas jau nebūtų tapę įprastu dalyku.

Šiaip ar taip, kitą dieną turiu važiuoti į Majami Bičą, man jau atsibodo apgailėtinai jaustis; išėjusi iš jo priimamojo praryju dvi mažas žaliai baltas Prozaco kapsules ir vėl pareigingai pradedu gerti litį dukart per dieną, be to, kasdien suvartoju dvidešimt miligramų Inderalio — betablokatoriaus, paprastai skiriamo kraujo spaudimui sumažinti, nes man jo reikia, kad nedrebėtų rankos ir nejausčiau virpulį keliančio pašalinio ličio poveikio. Vaistų vartojimas skatina vartoti daugiau vaistų.

Kai žiūriu į save veidrody ir matau tai, kas visiems kitiems tikriausiai atrodo jauna ir sveika dvidešimt penkerių metų mergina, rausvaodė ir raumeninga, negaliu patikėt, kad kas nors, būdamas sveiko proto, galėtų paneigti, jog esu tokia tik todėl, kad geriu velniškai daug piliulių.

I

DAUG ŽADANTI

Ir staiga, pastebėjęs, kaip subtiliai ji prisitaiko prie aplinkos, jis suvokė: jei jau reikia taip sumaniai laviruoti, situacija turi būti išties beviltiška.

EDITH WHARTON

Linksmybės namai

Kai kurios katastrofiškos situacijos būna aiškios ir ištinka staiga, atskirais epizodais: tu smogi kumščiu į lango stiklą, visur pasipila kraujas, o raudonai išmargintos šukės pabyra po visą kambarį; tu iškrenti pro langą, susilaužai keletą kaulų ir nusibrozdini odą. Siūlės, gipsas, įtvaras ir antiseptinis tirpalas — ir žaizdos užgydytos. Bet depresija nėra staigi nelaimė. Ji labiau primena vėžį: iš pradžių netgi atidi akis nepastebi, kaip atsiranda piktybinis darinys, o paskui vieną dieną — še tau! — didžiulis mirtinas septynių svarų gniužulas riogso tavo smegenyse, skrandyje ar ant mentės, ir šitas dalykas, kurį pagamino tavo paties kūnas, iš tikrųjų bando tave nužudyti. Depresija labai panaši: lėtai, metų metus tavo širdyje ir prote kaupiasi duomenys, totalaus neigimo kompiuterinė programa įsiėda į tavo organizmą ir daro gyvenimą vis labiau nepakeliamą. Bet tu netgi nepastebi, kaip ji ateina, manai, kad tai tikriausiai normalu, susiję su amžium, kai tau sukanka aštuoneri ar dvylika, ar penkiolika, o paskui vieną dieną suvoki, kad visas tavo gyvenimas tiesiog siaubas, visai neverta jo gyventi, tai juoda dėmė ant tyros žmonijos egzistencijos. Vieną rytą tu prabundi išsigandusi, kad gyveni.

Kalbant apie mane, aš nė kiek nebijojau minties, kad gyvensiu, nes buvau įsitikinusi, visiškai tikra, kad jau esu mirusi. Tikroji mirties dalis, mano fizinio kūno išnykimas, tebuvo vienas formalumas. Mano dvasia, mano „aš”, ar kaip pavadintumėm tą vidinę sumaištį, nieko bendra neturinčią su fizine būtim, jau seniai buvo dingusi, išnykusi, o jos vietoj likęs tik velniškai siaubingas kankinančio skausmo gniužulas, tarsi iki raudonumo įkaitintos replės būtų surakinusios mano stuburą ir spaustų visus nervus.

Štai ką noriu pasakyt apie depresiją: ji neturi nieko bendro su gyvenimu. Gyvenime visko būna: liūdesio, skausmo ir sielvarto, ir visa tai, savu laiku, yra normalu — nemalonu, bet normalu. Depresija — tai visiškai kita zona, nes ji susijusi su absoliučia stoka: jautrumo stoka, jausmo stoka, reakcijos stoka, susidomėjimo stoka. Skausmas, kurį jauti stiprios klinikinės depresijos metu, yra gamtos mėginimas (galų gale gamta nekenčia tuštumos) užpildyti tuščią erdvę. Bet kad ir kaip ten būtų, į gilią depresiją nugrimzdusieji — tik vaikščiojantys gyvi lavonai.

O baisiausia yra tai, kad jeigu paklausi esančio depresijos gniaužtuose, kaip jis ten atsidūrė, kad išsiaiškintum, kada įvyko lūžis, jis niekada šito nežinos. Romane Saulė taip pat teka yra klasikinis momentas: kai kažkas paklausia Maiko Kempbelo, kaip bankrutavo, jis teatsako: „Pamažu, o paskui staigiai”. Kai manęs kas nors paklausia, kaip aš netekau proto, tik tiek ir tegaliu atsakyti.

  

Kai tai atsitiko, man, regis, buvo vienuolika metų. Gal dešimt, o gal dvylika, bet tai atsitiko dar prieš paauglystę. Kitaip tariant, kadangi dar nebuvau įžengusi į lytinio brendimo laikotarpį, niekas to nelaukė.

Prisimenu tiksliai, 1978 metų gruodžio 5 dieną, kai man buvo vienuolika, pastebėjau kelias išdžiūvusias rusvas dėmeles, akivaizdžiai kraujo dėmeles ant savo baltų medvilninių kelnaičių. Tą vakarą susitikau su mama „Bloomingdale” parduotuvėj — ten dažniausiai eidavom paspoksoti, o į „Alexander” pirkti — ieškojom žieminio palto, ir aš jai papasakojau apie dėmes ant kelnaičių, pasakiau, kad tikriausiai man prasidėjo menstruacijos (apie menstruacijas sužinojau skaitydama „Gyvybės ciklo” knygeles su Lisanne pradžios mokykloj), ir ji tepratarė: „O, ne”. Gal paskui dar pridūrė maždaug taip: „O Dieve, dabar jau lauk bėdos”. Kad ir ką ji būtų pasakius, aš aiškiai suvokiau, kad bemat tapsiu nesukalbama ir niūri, ir atrodė, kad tai jau prasideda.

Kai bandau suprasti, kada pasukau ne į tą pusę, kada kvailai nuklydau ne tuo keliu gyvenimo kryžkelėje, negaliu atsikratyt jausmo, kad tai, jog gimiau per patį Meilės vasaros vidurį (1967-ųjų liepos 31 dieną), besiskleidžiant visoms socialinėms revoliucijoms — pradedant skyrybomis be kaltės, feminizmu ir laisvąja meile ir baigiant Vietnamu, — kurias pamažu pakeitė pankrokas ir reiganomika, — yra kažkaip susiję. Negaliu pakęsti minties, kad asmenybės raidą ir visą individualių savybių rinkinį galima paaiškinti paprastai: „tokie buvo laikai”, bet septinto dešimtmečio kontrkultūra ir jos alterego, devinto dešimtmečio godulys, paliko many ryškų pėdsaką.

Mane užaugino ne kokie nors apsvaigę ir išprotėję hipiai, kurie rūkydavo žolę Centriniame parke įsimetę savo kūdikį į batika nudažytą krepšį, dvejų metų jį tempėsi į Vudstoką, ir per savo beatodairišką ankstyvos jaunystės neatsakingumą visiems laikams susuko atžalai smegenis. Nieko negali būt toliau nuo tiesos. Mano mama buvo užkietėjus respublikonė, tris kartus balsavusi už Nixoną; ji norėjo, kad būtų eskaluojamas karas Vietname, ir ėjo klausytis, kaip kalba Williamas F. Buckley dar mokydamasi Kornelio universitete septinto dešimtmečio pradžioj. Kaip pasakojo, į paskaitą atėjo tiek nedaug studentų iš liberalaus koledžo, kuriame mokėsi, kad ji užmetė savo paltą per kelias kėdes, kad atrodytų, lyg kažkas dar turi ateit vėliau. (Mano mama, beje, yra vienintelis man pažįstamas žmogus, kuris Oliverį Northą laiko didvyriu.) Mano tėtis buvo apolitiškas, neturėjo jokių profesinių ambicijų ir dirbo žemesniosios grandies tarnautoju stambioje korporacijoje. Jis nešiojo trumpus plaukus ir nevykėliškus akinius, skaitė Isaacą Asimovą ir klausėsi Tony Bennetto. Kažkas panašiausia į politinę diskusiją tarp mūsų įvyko, kai man buvo maždaug aštuoneri — jis pasakė, kad prezidentas Fordas pasielgė šlykščiai atleisdamas Nixonui, nes meluoti yra labai blogai. Iš esmės mano tėvai neturėjo jokių neįprastų polinkių, nors kartais ir pirkdavo prastus Mary Travers albumus.

Mano tėvai, kaip ir daugumos mano amžiaus žmonių gimdytojai, nebuvo tie visuomenės normų nesuvaržyti, laisvi ir kūrybingi gimstamumo didintojai, dėl kurių septintas dešimtmetis buvo toks, koks buvo. Jie buvo gal kiek per seni, nes gimė 1939 ir 1940 metais (šiame akceleracijos amžiuje penkeri metai yra didžiulis skirtumas). Mano bendraamžių tėvai septinto dešimtmečio pradžioje daugiausia jau buvo baigę koledžus ir įžengę į darbo pasaulį keleriais metais anksčiau, nei prasidėjo maištai universitetuose, o antikarinis judėjimas ir kylanti sekso, narkotikų ir rokenrolo kultūra tapo vyraujančia jėga.

Kai radikalusis septintas dešimtmetis pasiekė mūsų tėvų šeimas, mes, vaikai, jau buvom gimę, o jie atsidūrė tarp įsišaknijusio įsitikinimo, kad vaikus reikia auginti tradicinėje šeimoje, ir naujo pojūčio, kad viskas yra leistina, kad galima rinktis alternatyvų gyvenimo būdą. Ir štai jie, susaistyti santuokos, kuri kadaise buvo laikoma būtinybe, ir turintys vaikų, kuriuos vos ne atsitiktinai pagimdė, pateko į pasaulį, netikėtai pareiškus}: Jokių būtinybių! Jokių atsitiktinumų! Meskit viską! Būdami kiek per seni, kad iki galo pasinaudotų kultūrinės revoliucijos privalumais, mano tėvai turėjo srėbti jos nuosėdas. Su laisve jie susidūrė netiesiogiai ir nemaloniai, o ne kaktomuša. Užuot tuokęsi vyresni, mūsų tėvai skyrėsi; užuot tapę feministėmis, mūsų mamos liko namų šeimininkėmis per prievartą. Daugybę keblių situacijų teko spręsti šiems žmonėms, kurie jau nebuvo tokie jauni ar laisvi (suprask: bevaikiai), kad galėtų viską pradėti iš naujo. O jų nepasitenkinimas ir užsiciklinimas atsiliepė vaikams.

Turėti vaikų su žmogum, kurio pamažu pradedi nekęsti, tikriausiai yra kažkas panašaus į tai, jei padarai siaubingą avariją, o paskui visą likusį gyvenimą praleidi lankydamas ligoninėj ištiktą paralyžiaus žmogų, kuris važiavo kitu automobiliu. Tau niekada neleidžiama pamiršt savo klaidos.

Šiuo požiūriu mano tėvai yra tobulas pavyzdys. Visų pirma, dievai žino kas juos apsėdo, kad nusprendė susituokti. Tikriausiai tai buvo kaip nors susiję su tuo, kad mano mama užaugo su daugybe pusbrolių ir pusseserių, ir visi jie vienas po kito tuokėsi, todėl atrodė, kad tik taip ir tereikia daryti. Be to, jos požiūriu, septinto dešimtmečio pradžioj vedybos buvo vienintelis kelias išeit iš tėvų namų. Kornelio universitete ji norėjo studijuoti architektūrą, tačiau jos mama pasakė, kad geriausiu atveju ji tebus architekto sekretore, todėl pasirinko meno istoriją turėdama prieš akis būtent tą tikslą. Pirmus metus ji praleido užsienyje, Sorbonoje, ir ten leidosi į visas tas apgalvotas avantiūras, į kurias gali leistis gera žydaitė iš Long Ailendo Paryžiuje — išsinuomojo motociklą, dėvėjo juodą peleriną, susitikinėjo su kažkokiu kilminguoliu, — bet vos tik baigusi koledžą grįžo namo, kur turėjo likti tol, kol nepersikels gyventi į vyro namus. (Aišku, buvo ir daug drąsesnių moterų, nepaklususių šioms taisyklėms, jos išsinuomodavo su draugėmis mažus butukus ar kambarius mieste, dirbo ir susitikinėjo su vaikinais, lankė teatrų premjeras ir paskaitas, tačiau mano mama nebuvo viena iš jų.) Ji įsidarbino vadybininkų rengimo programoj „Macy” parduotuvėje, ir vieną dieną, važiuodama eskalatoriumi iš pirmo aukšto į antrą, prasilenkė su mano tėvu, kuris leidosi žemyn. Jie susituokė nepraėjus nė metams.

Susituokę mano tėvai elgėsi keistai. Tėtis Įsidarbino IBM kompanijoje, jie persikėlė į Paukipsį, kur mama kraustėsi iš proto dėl nuobodulio ir nusipirko naminę beždžionėlę, vardu Persis. Galiausiai ji tapo nėščia, nusprendė, kad kūdikis geriau nei beždžionė, ir persikraustė į Niujorką, nes nebegalėjo iškęst nė vienos dienos mieste, kurio pusę gyventojų sudarė Vazaro koledžo, o kitą pusę — IBM kompanijos darbuotojai. Tėvas atsikraustė vėliau, gimiau aš, jie susipyko, jiems prastai ėjosi, jis atsisakė studijuoti koledže ir gauti laipsnį, jie pykosi toliau, o paskui vieną dieną aš nebegalėjau liautis verkusi. Mama paskambino tėčiui į darbą ir pasakė, kad jei jis negrįš namo tuoj pat ir nesugalvos, kaip mane nuraminti, ji išmes mane pro langą. Atrodo, tai, ką tėtis padarė sugrįžęs namo, suveikė, nes šiandien aš dar gyva, bet manau, kad tas atsitikimas padėjo tašką jų santuokai. Kažkada vėliau tėvai bandė kambary pakabinti paveikslą, ir mama kategoriškai atsisakė laikyti vinį, kol jis kals ją į sieną, nes buvo įsitikinusi, kad jis nepataikys, trenks jai per pirštus ir sulaužys. Po to jie nuėjo pas šeimyninio gyvenimo psichologą, apie kurį sužinojo iš Times žurnalo, ir jis liepė jiems žaisti žaisliniais traukinukais, kad pamatytų, kaip viskas vyksta jų šeimyniniame gyvenime. Iš to, kaip jie dėliojo visus tuos daikčiukus ant bėgių, jis padarė išvadą, kad tai beviltiška. Mama išmetė tėtį iš namų ir jis sugrįžo pas savo mamą ir diabetiką alkoholiką tėvą, kurie gyveno daugiabučių blokinių namų komplekse Braiton Biče, ir tai buvo galas.

Šita santuoka būtų galėjusi taikiai baigtis vieną gražią dieną supratus, kad tai klaida, o jie — tik du kvaili vaikigaliai, žaidžiantys namus. Tačiau problema buvo ta, kad jie turėjo vaiką, ir daugybę metų jiems išsiskyrus aš buvau mūšio laukas, kuriame jie kovojo dėl savo ideologinių skirtumų. Tai buvo septinto dešimtmečio pabaigos Niujorkas: Harlemas sudegęs, Kolumbijos universitetas uždarytas, Centrinis parkas tapęs tarptautiniu laisvos meilės, laiko leidimo ir kaifo vartojimo centru, ir mano mamai siaubą kėlė mintis, kad ji yra vieniša motina su dykaduoniu buvusiu vyru. Ji pradėjo leisti mane į mokyklą prie sinagogos manydama, kad taip man suteiks bendruomenės ir stabilumo jausmą; o tėtis, kuris apsireikšdavo aplankyti kartą per savaitę, kalbėdavo man apie ateizmą ir versdavo valgyti vėžius, kumpį ir kitą nekošerinį maistą, kurio namie buvau mokoma nevalgyti. Mano tėtis, kasdien vartojantis Valium, per savo šeštadieninius apsilankymus didžiąją dalį laiko pramiegodavo ir palikdavo mane žiūrėti televizoriaus, piešti akvarele arba skambinti mamai ir sakyti: „Tėtis nejuda, man atrodo, jis mirė”. (Vieną kartą nuėjom į Paskutinį valsą, ir jis užmigo. Negalėjau jo išjudinti, todėl peržiurėjom filmą tris kartus; manau, kad tai gali paaiškinti mano niekaip nepraeinantį pamišimą dėl Robbie Robertsono.)

Metų metus motina kaip įmanydama stengėsi mane auklėti rimtai, pagal viduriniosios klasės tradicijas, o tėvas nuolat kartodavo, kad turėčiau tapti menininke ar poete ir skrajoti padebesiais ar panašiai. Tačiau kad ir kokios meniškos ir didingos atrodė tėvo idėjos, jo požiūris ir pasyvumas nebuvo paremtas jokia septinto dešimtmečio koledžo studentų bohemiška filosofija „gyvenk pats ir leisk kitiems gyventi”; jo šeimoje daugiausia buvo juodadarbių imigrantų. Ir jis, užuot mokęsis koledže, tarnavo Jungtinių Amerikos Valstijų kariuomenėje. Jis visai nebuvo kietas vaikinas ar hipis, o paprasčiausias nevykėlis. Taigi, kol mama, skaičiuodama savo ne visos darbo dienos uždarbį ir bandydama manim rūpintis, iš kailio nėrėsi norėdama nors vienu kojos piršteliu išsilaikyti buržuazijos sluoksnyje, tėtis dirbo viršvalandžius (ar, tiksliau sakant, beveik visai nedirbo), kad tik laikytųsi kuo toliau nuo jos. Visa tai tęsėsi metų metus, kol tapo aišku, kad mes visi trys atsidūrėm sumaištingoje laiko pokyčių ugnyje, ir tas silpnas pagrindas, kurį tėvai man galėjo duoti, sutrupėjo ir išlakstė į šalis per susišaudymą.

Neabejoju, kad būtų buvę ne mažiau baisu, jei būčiau gimusi narkomanų ar politikuojančių hipių šeimoje (esu tikra, keleriais metais už mane jaunesni turi savus nusiskundimų sąrašus), bet aš įsitikinusi, kad daug blogiau augti revoliuciniais laikais, pulsuojančio beprotiška energija Niujorko vidury, ir būti auklėjamai žmonių, kuriems iš esmės nerūpi kultūra ir kurie joje nedalyvauja. Ar yra norinčių sėdėt ant suolelio orgijos metu? Mama desperatiškai bandė apsaugoti mane nuo to, ką ji laikė tikru pamišimu, o tėvui, kuris neilgai trukus po vedybų pradėjo kimšti į save trankvilizatorius, viskas buvo nė motais. Tikrai tikiu, kad jeigu nors vienas iš jų būtų turėjęs tvirtus įsitikinimus ar vertybes ir įskiepijęs juos man, gal būčiau tapusi karštesnio kraujo, o ne tokia bekraujė. Tačiau jie man tegalėjo pasiūlyti savo baimę: mama bijojo išorinio pasaulio, o tėvas bijojo manęs ir mamos; mes gyvenom paranojiškuose namuose, kuriuose kiekvienas žinojo, kas yra jo priešai, ir netrukus jais tapo visi šeimos nariai.

Kartą, kai buvau maždaug dešimties, tėtis man pasakė, kad niekada nenorėjęs turėt su mama vaikų, kad jų vedybinis gyvenimas ritosi žemyn, ir jis manęs, kad turėt vaiką nėra geras sumanymas. Bet, pridūrė, kai mama tapo nėščia, jis labai apsidžiaugęs. Jis sakė, kad mama norėjusi nutraukti nėštumą ir netgi buvo nuėjusi iki ginekologo durų, tvirtai pasiryžusi pasidaryt valymą, ir kad jis fiziškai ją nuo to sulaikęs. Vėliau, kai papasakojau mamai apie šį pokalbį, ji apsiverkė ir pasakė, kad iš tikrųjų buvo priešingai: ji manęs norėjo, o jis — ne. Kadangi mama turėjo mano globos teises, rūpinosi manim ir mane mylėjo, o tėtis pramiegojo didesnę dalį mano vaikystės ir dingo be pėdsakų, kai man buvo keturiolika, turėčiau manyti, kad ji sakė tiesą. Bet kam tas iš tikrųjų rūpi? Kai kurie vaikai gimsta vienišoms mamoms, ir iš jų išauga puikūs žmonės. Nemanau, kad svarbu, kiek turi tėvų; svarbu, kad tie, kurie tave augina, leistų pajusti, kad yra šalia. Aš turėjau du amžinai nesutariančius tėvus, ir viskas, ką jie man davė — tai tuščiaviduris pagrindas, kuris perpus perskėlė mano tuščią, apimtą nerimo „aš”.

Jie pradėjo gyvent atskirai ir išsiskyrė, kai man dar nebuvo dvejų.

Mano vienintelis prisiminimas apie tėvą, kai jis dar gyveno su mumis: aš, žinoma, dar neseniai išmokus vaikščioti, užklystu į tėvų miegamąjį ir randu tėvą tebegulintį milžiniškoj lovoj po antklode, akiniai užkabinti ant nosies šiek tiek kreivai, galva pasvirus į vieną pusę. Jis pasižiūri į mane nematydamas. O gal net nežiūri. Mano burnoj žindukas, vienas iš kokių trisdešimties, kuriuos turiu ir vadinu vardais, vienas iš kokių trisdešimties, su kuriais pražaidžiu visą naktį, gulėdama tarp antklodės klosčių ir sulenkusi kelius statydama pilis. Tėvas dar pusiau miega, bet prisiversdamas bando išsibudinti, nes mama jau atsikėlusi ir kepa omletus, daro kavą su pienu. Jo patalynė rausva su įvairaus storio tamsiai raudonais ir baltais įstrižais dryželiais, aiškiai madingais tuo metu, neva panašiais į Franko Stellos paveikslą ar Vidai Sasoono geometrinį plaukų kirpimą. Jie tokie tiesūs ir griežti, o tėvas toks persikreipęs ir sudribęs.

Ant sienos kabo plakatas, populiarus septinto dešimtmečio pabaigoje, kuriame pavaizduota sudužusi širdis, suklijuota pleistru, tarytum viską būtų galima taip lengvai pataisyti (o gal kaip tik šaipantis iš tokio įsivaizdavimo). Šiaip ar taip, tėvas, tuo metu dar neauginęs barzdos, bando pasiremdamas rankomis atsisėsti ir atsiremti į juodą senovinį geležinį galvūgalį.

Tai mano vienintelis prisiminimas apie tėvą namuose. Kiek aš jį atsimenu iš tų laikų, jis miega arba prabunda, arba ruošiasi eit miegot. Dažnai per šeštadienio apsilankymus po skyrybų tėvas vesdavosi mane valgyt kinų maisto, o paskui mes lipdavom laiptais į jo studiją, įsijungdavom televizorių, ir aš žiūrėdavau, o jis miegodavo. Paprastai savaitgalio popietę rodydavo tik koledžų sporto varžybas — prisimenu daugybę Nacionalinės koledžų sporto asociacijos rungtynių, — kurios manęs nedomino, ir kartodavo Žvaigždžių karus, kurie mane sutrikdydavo (mano tėvas, beje, yra užkietėjęs Karų gerbėjas, bet vis tiek juos visus pramiegodavo). Kartais parodydavo kokį filmą apie Donner bylą ar kokį kitą šiurpų istorinį įvykį. Kartais jis man nupirkdavo lėktuvo ar mašinos modelį, kurį surinkinėdavau ir pilkais emaliniais dažais nudažydavau sąjungininkių ar Ašies šalių juosteles. Esu vienintelė mergaitė, mokanti konstruoti transporto priemonių modelius, ir tik todėl, kad jis man juos duodavo, kol miegodavo. Kartais papurtau jį ir bandau priverst padėti įstatyt į vietą sparną ar uždažyt mažą plyšelį sidabriniam purvasaugy, bet jis nė nekrusteli.

Aš labai neimu į širdį, kad tėtis miega per mūsų susitikimus. Šiaip ar taip, apie ką galima kalbėt su mažu vaiku, o tai, kas galima, tikriausiai jau buvo pasakyta per priešpiečius. Vėliau, jau būdama vyresnė ir išmanydama tuos dalykus, pasakau mamai, kad jis tikriausiai yra narkoleptikas, o ji atsako, kad visi vyrai tokie, kad kariuomenėj vyrus moko miegot bet kurioj vietoj, tą jie ir daro. Kai jau tampu pakankamai suaugusi, kad galėčiau tėčio apie tai paklausti, kai pradedu svarstyti, kodėl jis pramiega tą trumpą mums skirtą laiką, kai galim gerai pabūt kartu, jis tiesiog aiškina, kad tai nervai, nervai ir Valium. Aiškina apie Librium, Xanaxą ir taip toliau.

Kai man sukanka treji, mama išvažiuoja į Izraelį trims savaitėms, neva paieškot, kur gyventi. Nors mūsų šeima ir nėra itin religinga, ji mano, kad galbūt Vidurinieji Rytai, kur karo zonos dažniausiai driekiasi už namų sienų, yra saugesnė vieta vaikui auginti. Tėtis man sako, kad mama išvažiavo ten, nes jai stogas važiuoja, bet kad ir kaip ten būtų, tam laikui jis atsikelia pagyvent su manim. Man tai atrodo puiku, nes tai reiškia, kad niekada nereikia skubėt į darželį: tėtis pramiega visą rytą.

Jis miega ant žalios sofos svetainėje (tikriausiai jam per daug nemalonu miegot lovoje, kurią kadaise dalinosi su mama), o aš kiekvieną rytą atsikeliu vos išaušus ir spalvinu knygeles, skaitau arba supuosi ant supamojo arkliuko, žiūriu Kapitoną Kengūrą ir laukiu, kol jis atsikels ir pagamins man pusryčius. Slenka valandos. Pagaliau, atrodo, ateina priešpiečių metas, ir aš jau tokia alkana, kad pirštų galiukais įeinu į kambarį, atsistoju ir žiūriu į jį tikėdamasi, jog mano žvilgsnio jėga jį pažadins. Tai nepadeda.

Galiausiai prieinu prie lovos, ten, kur jo veidas, kur čiužinys spyruoklėmis ir kilpomis pritvirtintas prie rėmo, ir savo mažais piršteliais atsargiai bandau praplėšti jo akis, tarytum būčiau policijos pareigūnas, apžiūrinėjantis lavoną nusikaltimo vietoje. Pirmiausia atidengiu baltymus, paskui pasimato ir vyzdys su rainele, o galiausiai jis pamato mane ir atrodo kiek sutrikęs, tarsi visai ne to tikėjosi, lyg galvotų: „Kas ta nepažįstamoji, pasilenkusi man virš veido?” Arba kaip tas, kuris ilgai vairavo mašiną ir net nepastebėjo, kaip paėmė pavežti tranzuotoją.

Aš sakau:

— Tėti, čia aš.

Tris savaites iš eilės atvažiuoju į darželį pavėlavusi mažiausiai tris valandas, ir kiekvieną kartą Patti, auklėtoja, tik nusijuokia. Mano tėvas prieš mane ir kitus vaikus pavaizduoja Ančiuką Donaldą ir dingsta.

Kai tik pirmą kartą nueinu pas kokį psichiatrą — o tų pirmų kartų jau buvo tiek daug, — išgirstu tam tikrų įprastų klausimų, į kuriuos reikia atsakyti. Įprastos medicininės banalybės: Ar esi alergiška penicilinui? Su kuo susisiekt nelaimės atveju? Ar vartoji kokius nors vaistus? Paskui eina visi šeimyniniai reikalai: ne anekdotiški, iš kurių daugiausia ir susideda gydymas, bet tokie klausimai, kaip: Ar jūsų šeimoje kas nors yra sirgęs depresija? Iš pradžių pamirštu apie kitus, apie pusbrolius, bandžiusius nusižudyt, apie prosenelę, kuri mirė beprotnamy, ir apie senelį alkoholiką, apie močiutę, apimtą baisios melancholijos, ir apie tėvą, kurio gyvenimas buvo aiškiai suknistas, — aš visada pamirštu apie visus tuos žmones ir sakau: „Aš vienintelė”. Tai nėra sąmoningas veiksmas. Aš iš tiesų nemanau, kad visi tie žmonės yra mano giminės, nes jie iš tėvo pusės, o aš beveik nejaučiu, kad jis priklauso mano šeimai.

Pamela, mano pirmos eilės pusseserė, bandė pasidaryt sau galą persirėždama riešus, bent jau taip yra pasakojama. Prisimenu visas tas kalbas apie kraują ir sumaištį, bet tėtis man užsiminė apie jos bandymą nusižudyti tik po kelerių metų ir pridėjo, kad jos brolis irgi bandė, tik berods perdozuodamas narkotikų, bet tuo metu mano įspūdis apie pusbrolius ir pusseseres kaip niekuo neišsiskiriančius šviesiaplaukius vaikučius jau buvo per stipriai susiformavęs, kad tą informaciją užfiksuočiau. Be to, neprisimindavau beveik nieko, ką tėvas man sakydavo, nes buvau įsitikinusi, kad jis pats yra ne viso proto.

Lygiai taip pat atsainiai nelaikiau reikšmingu dalyku, kad mano prosenelė mirė beprotnamy. Galų gale anais laikais jie ten uždarydavo moteris, kurios norėdavo pačios užsidirbt pragyvenimui arba prašydavo skyrybų. Be to, ji galėjo sirgti tuberkulioze ar vidurių šiltine. Taip ir neaišku, ar mano seneliui kas nors daugiau buvo negerai, išskyrus tai, kad jis buvo senas ir ligotas, nes kai aš gimiau, jis toks ir buvo. Tik kai jis mirė ir mes ėjom į laidotuves, tėvas man pasakė, kad senelis buvo bjaurus girtuoklis, mušdavo močiutę, ir vieną vakarą mano tėvas sulaužė savo tėvui šonkaulius bandydamas jį nužudyt (kas žino, ar visa tai tiesa). Man senelis Saulas tebuvo tik nuolankus senukas. Na, o močiutė Dorothy tikriausiai nugyveno siaubingą gyvenimą, bet aš ją pažįstu tik kaip seną ponią, kuri man išvirdavo vištienos buljono tomis retomis progomis, kai tėvas nusivesdavo mane jos aplankyti (žinoma, tuo metu jis pats miegodavo giliam fotely priešais televizorių) mažame butuke, pilname baldų iš medžio plokštės, su pūkuotu kilimu ir impresionistinio stiliaus tapetais, ant kurių buvo pavaizduoti „Ciklono” amerikietiški kalneliai Koni Ailende. Močiutė man visada buvo panaši į bet kurią kitą perdėtai rūpestingą ir dievinančią vaikus žydę motiną.

O mano tėvas — aš tiesiog maniau, kad jis labai pavargęs.

Bet dabar, po daugelio metų, turiu pripažinti, kad nelaimės mano šeimoje paveldimos; iš tėvo pusės yra buvę tiek daug nelaimingų kartų, kad man įdomu, kodėl niekas — tik nežinau, kaip — to nesustabdo. Nežinau, kodėl niekas neišskleidžia didžiulio juodo skėčio virš mūsų galvų ir nenuveda mūsų visų į pastogę nuo lietaus.

Taigi, kiekvienam naujam psichiatrui paminiu depresijos atvejus mūsų šeimoje, kai galop jie man ateina į galvą, ir kiekvienas visada jaučia pareigą nurodyti genetinį psichinių ligų komponentą. Bet paskui aš jiems papasakoju daugiau apie savo artimiausią aplinką, ir anksčiau ar vėliau jie tikrai pasako maždaug taip: „Nieko keista, kad tau tokia depresija”, tarsi tokia ir turėtų būti natūrali reakcija. Jie reaguoja taip, lyg mano šeimyninė situacija būtų labai nerimą kelianti ir sunki palygint su tuo, kokia ji iš tikrųjų yra mūsų laikais: visiškai įprasta. Noriu pasakyt, kai pamąstau apie tai, kaip augau, jaučiuos lyg Gyventojų surašymo biuro statistikos duomuo ar koks atvejis, iliustruojantis, kaip keičiasi amerikiečių šeima dvidešimto amžiaus pabaigoje. Mano tėvai išsiskyrę, užaugau moters valdomoje šeimoje, mano mama visada buvo bedarbė arba beveik bedarbė, o tėvas niekada nedalyvavo arba beveik nedalyvavo mano gyvenime. Niekada niekam neturėdavom pinigų, mama turėjo paduot tėvą į teismą už vengimą išlaikyt vaiką ir neapmokėtas gydymo sąskaitas, o galiausiai mano tėvas dingo. Bet visa ši informacija nėra ypatingesnė už kurį nors Ann Beattie romaną. O gal ir ne tokia įdomi.

Prisimenu, kaip mokydamasi koledžo pirmame kurse iki vėlumos sėdėdavau bendrabučio kambary ar kavinėj ir lygindavau savo ir naujųjų draugų kraupiąsias šeimų istorijas. Mes kone varžydavomės, kieno tėvas buvo neatsakingiausias (Jordana nuolat skųsdavos, kad jos tėvui pakako pinigų geriems vynams ir butui Parko aveniu, bet jis niekada nepasistengė nusivest jos papietauti), ar kieno mama yra labiausiai neorganizuota, isteriška ar visiškai atsijungusi nuo per didelės auklėjimo naštos (šitas varžybas visada laimėdavau). Būdavo įdomu, kas pasieks nebendravimo su neglobėju (beveik visada tėvu) rekordą, nes jis vedė antrą kartą ir persikėlė į San Diegą ar yra tik smulkus nenaudėlis, pabėgęs iš miesto be jokios ypatingos priežasties.

Kuo daugiau išsiskyrusių šeimų vaikų sutinku, tuo paprastesnė ir banalesnė man pradeda atrodyt mano pačios šeimos istorija. Ir aš visada taip kvailai jaučiuos sėdėdama terapijos seansuose ir kalbėdama apie savo problemas, nes, Jėzau, na ir kas? Negaliu net palyginti skausmo, vargo ir nevilties, kurią patyriau ir iškenčiau depresijos metu, su savo gyvenimo įvykiais, kurie atrodo tokie įprasti. Mano reakcija į juos buvo neįprastai stipri, bet iš tikrųjų neteisinga būtų dėl to kaltinti statistinį gyvenimo faktą.

Kai pagalvoji, kaip plačiai depresija paplitusi, ypač tarp mano amžiaus žmonių, pasijunti visiškai atbukęs, tarsi kas nors daužytų tavo sušalusią ir suparalyžiuotą galūnę, kurioje tik atsiranda mėlynės, bet skausmo nejauti. Priežastys, kodėl tas ar anas pradėjo vartoti Zoloftą, Paxilą ar Prozacą, ar kodėl kas nors yra įsitikinęs, jog kenčia nuo stiprios depresijos, atrodo ne tokios svarbios, kaip pats depresijos faktas. Paklausęs kieno nors, kaip atsitiko, kad jis įpuolė į tokią neviltį, visada išgirsi vieną iš begalybės šeimos istorijos variantų. Visada bus paminėtos skyrybos, mirtis, girtuoklystė, narkomanija ar kas nors panašaus. Abejoju, ar apskritai yra nors vienas manantis, kad jo šeima normali.

  

Aišku, mano tėvas ne visada miegodavo per mūsų susitikimus. Šiaip ar taip, jis buvo aistringas fotografas, mėgo savo „Nikon” fotoaparatą, o aš buvau jo mėgstamiausias objektas. Vienintelis garantuotas būdas sulaikyt jį nuo miego — įduot į rankas fotoaparatą. Geriausios jo nuotraukos iš tų laikų, kai dar nėjau į mokyklą: dvejų metų, vaikausi voverę po Centrinį parką; geriu iš fontano zoologijos sode; sėdžiu prie stalo mamos kontoroje, suknelė nerūpestingai pasikėlusi taip, kad matyt apatinės kelnaitės; vaikštau po namus su mamos batais ir akiniais nuo saulės; vedžioju šunį. Yra viena mano nuotrauka, kur sėdžiu sukryžiavus kojas parke ant suoliuko, su aptemptais šortais, baltais marškinėliais, kasytėmis, skyrimu per vidurį, karoliukais ant kaklo ir mįslinga, susimąsčiusia veido išraiška. Vieną žandą išpūtusi, tarsi man būtų nuobodu ar apie ką mąstyčiau. Žmonėms taip patiko ta nuotrauka, kad galiausiai kažkas iš jos padarė atviruką su haiku stiliaus žodžiais:” Tokiems kaip mes patinka tokie kaip tu. “Atrodo, jį gerai pirko Kalifornijoje.

Vieną dieną, kai tėtis mane fotografavo Centriniame parke (man tada buvo kokie dveji ar treji), paklausiau, kada jis grįš namo.

— Mažyte, aš negrįšiu, — atsakė jis. Tikriausiai tada žiūrėjau į žemę, nes prisimenu, kad zoologijos sodo takelis buvo grįstas pilkomis šešiakampėmis plytelėmis.

— Bet mama sakė, kad grįši, — užprotestavau.

— Aišku, kad mama taip nesakė. — Jis nutilo, atrodė pavargęs, tarsi tuoj išsijungs. — Mes su mama nuo šiol ruošiamės gyventi atskirai, ir bandėm tai tau paaiškint.

Lyg ką prisiminęs, pridūrė:

— Bet tai nereiškia, kad tave myliu mažiau.

— Bet, tėveli, — nenusileidau aš. — Mamytė prašė tau pasakyt, kad jei nori grįžt namo, ji nori, kad grįžtum.

— Tikrai žinau, kad tai netiesa.

Aišku, tai buvo netiesa.

Tuo metu — tada jie buvo dar neseniai išsiskyrę ir narsiai bandė išlaikyti mandagius santykius — tėtis kartais mane prižiūrėdavo vakarais, kai mama kur nors išeidavo. Kartais jis atsivesdavo savo draugę Elinorą, netrukus tapusią mano pamote, ir aš žaisdavau su didžiuliais ryškiaspalviais Pucci šalikėliais, kuriuos ji ryšėdavo prie megztinio, užsirišdavau sau akis ar maigydavau minkštą šilką. Mūsų bute buvo ilgas siauras koridorius su spintomis vienoj pusėj, ir vienas iš mano mėgstamiausių užsiėmimų būdavo užlipt tėčiui ant pėdų, jis suimdavo mano rankas man virš galvos, kad išlaikytų pusiausvyrą, ir aš keliaudavau ant jo batų koridorium, — galima sakyti, tikrai ėjau jo pėdomis. O kai jau ateidavo laikas miegot, priversdavau tėtį palikt tuos batus, rūdžių spalvos pusbačius, koridoriuj priešais mano miegamojo duris. Norėjau, kad jie stovėtų toje vietoj, kad pažvelgus pro duris juos matyčiau ir žinočiau: tėtis vis dar namie. Tarsi jau tada būčiau žinojus, kad jis planuoja dingt man iš akių.

Prieš eidama miegoti, visada klausdavau tėčio ir Elinoros, kada jie susituoks. Kartais sakydavau, kad sušaudysiu juos abu, jei jie nepadarys to greitai. Visiškai neįsivaizduodama, ką reiškia normali šeima, maniau, kad bus visai smagu, kai tėtis ves, ir aš eisiu į tikras vestuves, ne tokias, kurias rengdavau savo Barbei ir Kenui, ir ne tokias, kaip ta ceremonija darželyje su Marcu Cooperiu, kai jis pasakė, kad galiu būt Moteris Katė, jeigu jis bus Betmenas, o iš esmės tai reiškė, kad jis nenorėjo būti paskųstas, jog bandė mane primušt per pietų miegą. Po visų šitų netikrų vestuvių, matyt, tikėjaus, kad per vestuves man leis nešti gėles ir kad gausiu naują suknelę. Turbūt man niekada neatėjo į galvą, kad jis ir Elinora apskritai manęs nepakvies į vestuves: nei į ceremoniją, nei į priėmimą, nei į vakarienę. Mama pasakė, kad tikriausiai tėtis nusprendė, jog šitaip bus geriausia. Bet man buvo tik penkeri, ir aš supratau tik viena: įvyko vakarėlis, i kurį nebuvau pakviesta.

Manau, maždaug tuo metu, kai tėtis vedė antrą kartą, mane pirmąkart aplankė jausmas, kad žmonės kažkur dingsta.

Su mama persikėlėm į Aukštutinį Vest Saidą, ir aš patekau tarp visiškai kitos rūšies — ar bent jau visiškai kitokių — vaikų, kurie maždaug tuo metu išlindo iš kolektyvinio genofondo. Dabar ši Manheteno dalis jau seniai yra tapusi japių ir koledžų absolventų prieglauda, bet kai aš buvau maža, ji buvo apgyventa vienišų mamų, religingų žydų, balerinų, intelektualių tipų, kokius matom Woody Alleno filmuose, ir vieno kito menininko. Vaikų žaidimų aikštelė Centriniame parke būdavo pilna klumpėtų ir džinsuotų hipių namų šeimininkių, sėdinčių ir žiūrinčių į savo vaikus, kurie dažniausiai buvo ne pagal metus protingi, viską išmanantys gatvės vaikai su karoliukais ant kaklo ir „Dunskin” kelnėmis, tokie maži hipiukai sulopytais drabužiais, šnekūs ir išmintingi, ir jie visiškai nežinojo, kas yra seksas ar kaip atsiranda vaikai, bet vis tiek tardavo žodžius „seksualus” ar „atsipisk” savo išmanančiais, pamėgdžiojančiais balseliais vaikų, per daug laiko praleidžiančių suaugusiųjų draugijoj.

Manau, šitą vaikų tipą įkūnija dukra iš filmo Mergaitė, sakanti sudie. Ji yra gerokai šaltakraujiškesnė ir racionalesnė už savo mamą šokėją, kuri manipuliuoja savo meilės romanais, buto nuoma, karjera ir skaudančia nugara su tam tikru iš pažiūros ramiu humoru, bet kada galinčiu virst isterija. Marša Mun buvo sugalvota kaip, be abejonės, gera ir rūpestinga mama — iš tikrųjų, ji iš proto eina dėl savo dukters ir net neketina jos apleisti ar išnaudoti, — bet iš esmės nepajėgia jos suprasti. Tokia buvo ir mano mama: kažin kokiais būdais sąskaitos visada būdavo sumokėtos, auklei visada būdavo sumokama, mamai visada pavykdavo gauti privačių mokyklų stipendijas ir ji visada susirasdavo kokį nors papildomą mus maitindavus} ir rengdavusi darbelį. Bet visa tai buvo labai nepastovu. Mane visada kamavo neaiškus jausmas, kad tik vienas čekis, vienas žmogus ar vienas darbas mus skiria nuo bedarbio pašalpos. Prisimenu, kaip stovėdavau eilėje su mama prie bedarbio pašalpos, prisimenu, kaip klausydavaus jos maldaujant tėčio nusiųsti mane pus tikrą gydytoją, nes ji niekaip negalinti manęs nuvesti į kokią nors kliniką, net jei jis ir laikė ją pakankamai gera. Pinigai, ar greičiau jų stygius buvo persmelkęs visus namus taip, kaip gali tik toks dalykas, kurio nėra.

Tačiau šiuose keistuose ir nesaugiuose namuose mano mamai ir man, kaip motinai ir dukteriai iš filmo Mergaitė, sakanti sudie, vis dėlto kažkaip pavykdavo smagiai leisti laiką ir būti žymiai geresnėmis draugėmis, nei mama ir dukra. Kadangi lankiau žydų mokyklą, kur vaikų iš išsiskyrusių šeimų buvo palygint nedaug (būtent dėl to mama mane ten ir leido), aš vaikščiodavau pas bendraklasius ir stebėdavaus, kaip pas juos viskas niūru, lyginant su gyvenimu mūsų namuose. Jų tėčiai visada atrodė labai seni, tolimi ir neprieinami, vilkintys kostiumus ir apsireiškiantys vaikų kambary tik prireikus sudrausminti ar padėti ruošti namų darbus. Jie visada būdavo žilstelėję, su pilvuku ir paprastai skleisdavo blogą kvapą, tokį tėvišką kvapą, o mamos — paprasčiausiai Visiškai bespalvės, neįdomios, mėgstančios komanduoti ir dažnai taip pat nekaip kvepiančios. Su jomis visai nebuvo linksma, ir jos niekada neatrodė kaip žmonės, kuriuos norisi vadinti vardu, nesvarbu, kiek jiems metų. Džiaugsmas dėl to, kad turi vaikų, atrodė, jų net nebuvo aplankęs. Motinystė joms neišėjo į sveikatą. Tuo tarpu mano mama iš tikrųjų leisdavo su manim laiką, kai tik būdavo namie, padėdavo spalvinti knygeles, kartu mirkydavo sausainius į pieną ar drauge šokdavo svetainėje grojant „Free to Be You and Me”.

Kadangi mane dažnai reikėdavo palikt auklei, susidraugaudavau su paauglėmis, kurios ateidavo prižiūrėti manęs, kai mama dirbdavo. Joms visoms, atrodo, patikdavo pinti mano ilgus plaukus ar mokyti mane piešti anglim ir pastele, ne tik flomasteriais. Aš klausinėdavau apie jų vaikinus ir bandydavau priprašyti, kad atvestų man parodyti. Vienos mano auklės tėvas buvo alkoholikas ir kartą laikė mus užsirakinusias namuose, apimtas švento siaubo, o pats daužė į duris ir grasino abi užmušiąs. Dar kita auklė turėjo vyresnį brolį, kuris ruošės būti kunigu. Po daugelio metų sužinojau, kad ji tapo narkomane ir netekėjusi pagimdė du vaikus.

Bet iš tikrųjų man buvo visai nesvarbu, kam mama patikėdavo prižiūrėti mane tas kelias valandas pasibaigus pamokoms, kol grįš iš darbo, nes aš jausdavaus visiškai laiminga ir likusi viena, kai galėdavau užsiimti kuriuo nors iš savo keistųjų projektų — augindavau žiogus, kuriuos parsinešdavau namo iš pasivaikščiojimo, kurdavau iliustruotas knygas apie įvairiausius gyvūnus ar tiesiog sėdėdavau apsikrovusi matematikos pratybų sąsiuviniais ir įnirtingai spręsdavau daugybos ir dalybos uždavinius, kai visi kiti pirmokai dar tik mokėsi pridėti ir atimti. To, kas buvo mano viduje, man visiškai pakako, ir dažnai net nežinodavau, ką veikti su kitais vaikais. Jie visi man atrodė tokie nesubrendę, ypač lyginant su mama ar auklėmis Nelsa, Kristina ir Cynthia, kurios jau mokėsi vyresnėse klasėse ir dėvėjo platėjančius džinsus su gėlių aplikacijomis ant kišenių ir šlaunų.

Matot, iki tos akimirkos, kai pirmą kartą palūžau, sulaukusi vienuolikos, buvau auksinis vaikas, nepaisant nieko. Tiesa, mano tėvai nelabai įsikirto į tai, kas vyksta, ir visą laiką ėdė vienas kitą, Bet aš kompensavau tai būdama nuostabi ir žavinga, kokios būna gabios mažos mergaitės, labai gerai mokiaus mokykloj, buvau užsispyrus ir valdinga, ir velniškai gerai žinojau, ko noriu.

Nors namuose mes nevalgydavom košerinio maisto, mokykloj man kažkaip pavyko laimėti „Brochos” konkursą, žydišką rašybos konkurso atitikmenį, penkerius metus iš eilės. Vietoj žodžių rašybos, man reikėjo žinoti, kokie palaiminimai sakomi valgant įvairius patiekalus. Pasitraukiau iš šio keistoko konkurso nugalėjusi nacionalinėse varžybose, kur su manim varžėsi berniukai su plaukų sruogomis ant ausų ir mergaitės, birželio mėnesį vilkinčios sukneles ilgom rankovėm ir mūvinčios storas pėdkelnes. Per Biblijos studijų pamokas susižvejodavau papildomų taškų atmintinai išmokdama įvairiausių hebrajiškų tekstų ir deklamuodama juos klasėje. Mokytojus visada stebindavo, kad mano namuose niekas nekalba ir neskaito hebrajiškai ir kad aš pati galėjau išmokti tą kalbą (galiausiai mama pasijuto išstumta iš žaidimo ir pradėjo mokytis); atrodė, nė vienas mano auklėtojas negali suvokti, iš kur tas mano nepaprastas nenugalimumo jausmas. Niekas net nebūtų įsivaizdavęs, kad dar vaikas aš buvau visiškai tikra, kad galiu padaryti bet ką pasaulyje, ko tik užsimanyčiau. Kai perėjau į septintą klasę, jie įkūrė atskirą grupę man, mano draugei Dinai ir rusų imigrantei, vardu Viola, kad galėtumėm mokytis įvairių dalykų su atskirais mokytojais kiekviena savo tempu.

Tai nebuvo tik mokslo laimėjimai. Išmokau žaisti tenisą kasdien valandų valandas daužydama kamuoliuką į mūsų namo sieną prie laiptinės. Mūsų kvartale gyveno įvairių rasių žmonės^ tačiau kiekviena iš jų daugiausia atskirai, ir žaidimų aikštelėje virš Fud Sičio priešais mūsų namą dienos metu būdavo pilna baltųjų vaikų su mamomis, o vakare jų vietą užimdavo juodaodžių paauglių komanda. Tą prieblandos valandą, kai kvartalas keisdavo savo dvasią, susidraugavau su paaugliu berniuku, vardu Paulas; su juo nuolat žaisdavau kažkokią teniso atmainą. Tai, kad jis buvo gerokai už mane stipresnis, labai pagerino mano žaidimą. Tačiau kai mano mama sužinojo apie Paulą, kuris, kaip ji pastebėjo, buvo juodaodis ir todėl tikriausiai narkomanas, iš kažkur ištraukė pinigų sumokėti už teniso pamokas mokykloje. Tuo ir pasibaigė mano popietės gatvėje. Tik tada, kai mane išsiuntė į vasaros stovyklą ir aš pirmą kartą susidūriau su japių mergaitėmis iš Long Ailendo, kurios lankydavo privačias pamokas, priklausė teniso klubams ir turėjo kortus nuosavų namų kiemuose, pradėjau abejoti, kad užaugsiu tokia kaip Chris Evert.

Man sunku prisiminti, kad gyvenau tokį užtikrintą gyvenimą nė kiek neabejodama savimi, nedvejodama dėl to, kas bus. Kaip visa ta gyvybinė energija virto mirties troškimu? Ir kaip greitai pasirodė, kad mano itin stiprus super ego kažkaip išskydo, pavirsdamas sujauktu id.

Suprantat, kol visiškai nepalūžau, būdama dešimties, vienuolikos ar dvylikos ar nesvarbu kiek, mane bet kas tikrai būtų apibūdinęs kaip, na, daug žadančią. Dabar man toks apibūdinimas skamba ironiškai, nes žinau, koks netikras gali būti tas pažadas. Žinau, kiek nematomo nepasitenkinimo ir liūdesio gali slypėti už išorinio ryžto, bet vis dėlto esu tikra, kad kadaise mano skruostai buvo sveikai įraudę, o akyse švytėjo susijaudinimas, ir visa tai žadėjo tiek daug. Buvau astronautė, ir turėjau skristi taip aukštai, toli toli už Mėnulio, aukštai aukštai virš plataus pasaulio.

Bet man niekada nereikėjo jaudintis, ar sėkmingai nusileisiu, nes niekada taip ir nepakilau.

II

SLAPTAS GYVENIMAS

Lyg smiltys tas liūdesys: jis persmelkė viską, viskas tapo sudėtinga, dėl visko ji verkė — dėl mokyklos, namų darbų, vaikinų, ateities, dėl to, kad nėra ateities, kad ateitis neaiški, kad bijo ateities, kad bijo apskritai, — bet pirmiausia buvo labai sunku pasakyti, kas iš tikrųjų blogai.

MELANIE THERNSTROM

Negyvėlė

Vaikštau pas daktarą Isaacą dukart per savaitę, ir, manau, jei būčiau normali vienuolikametė, negalėčiau to pakęsti, bet kadangi aš esu aš, man tai visai patinka. Jis užduoda man daugybę klausimų apie mane ir mano gyvenimą, o kadangi man labai patinka kalbėti, ypač apie savo problemas, tai atrodo visai smagu. Net neįsivaizduoju, kad mūsų pašnekesiai galėtų duot kokių nors rezultatų. Noriu pasakyt, aš tikiu, kad mes galėtumėm prisikast prie visos mano sumaišties esmės, jeigu ta esmė iš tikrųjų egzistuotų, bet mano apgailėtina būsena neturi nei pradžios, nei pabaigos. Kartais daktaras Isaacas ką nors pareikšdavo, ir tai skambėdavo protingai. Jis sakydavo: „Kadangi tavo tėvai išsiskyrė, kai buvai visai maža, ir gyveno visiškai skirtingus gyvenimus su skirtingomis vertybių sistemomis, tavo pagrindas yra suskilęs, tu esi suskilusi asmenybė”. Arba: „Esi labai gabi ir labai jautri, todėl nepaprastai jautriai reaguodavai į visus tuos baisius dalykus, kurie vyko aplink tave, ir visa tai dabar iškyla į paviršių”. Viskas, ką jis sako, skamba visiškai įtikinamai, bet man lieka vienas klausimas: na ir kas iš to? Visa tai aš jau žinau. Mano problema tokia: ką su visu tuo daryti?

Daktaras Isaacas — psichiatras, kurį mokyklos psichologė rekomendavo mamai, kai pradėjau leisti daugiau laiko trindamas} jos kontoroje negu klasėje. O gal rekomendavo po to karto, kai ponia Edelman, matematikos mokytoja, pavadavusi mergaičių krepšinio trenerę, vieną dieną užtiko mane rūbinėje besipjaustančią sau kojas skutimosi peiliuku ir per ausines besiklausančią Patti Smith Horses. Nepasivarginusi paklausti, ką darau (nors vis dėlto ji paklausė, ko klausaus), ponia Edelman nutempė mane į psichologės kabinetą — tikrąja to žodžio prasme vilko mane už rankos grindimis iki lifto, kuriuo naudojosi tik mokytojai, ir todėl aš pasijutau ypatingai — ir pastatė mane tarpdury, rodydama į mane taip, tarsi sakytų: „Jūs tik pažiūrėkit”, tarsi ji būtų prokurorė, o aš — įkaltis A, vienintelis, kurio jai reikia bylai nagrinėti. O byla buvo tokia: vaikui reikia profesionalios pagalbos.

Manau, už iškilmingą pažadą, kad niekada daugiau nežalosiu savęs, psichologė, kurią vadino daktare Bender, nors ji turėjo tik magistro laipsnį, pažadėjo nepapasakosianti mano mamai apie tai, kas man atsitiko. Apie peiliukus.

Man atrodo, kad visas tas pjaustymasis prasidėjo, kai per priešpiečių pertrauką ėmiau slėptis mergaičių rūbinėj, mirtinai bijodama visų aplinkinių. Atsinešdavau savo patogųjį juodai sidabrinį „Panasonic”, pritaikytą ne muzikai klausytis, o balsui įrašinėti, ir įdėmiai klausydavausi džeržgiančių savo kolekcijos kasečių, dažniausiai populiaraus sunkiojo roko, kaip „Foreigner”, kuris, nors ir niekam tikęs, man skambėjo kaip išsilaisvinimas. Sėdėdavau ten su savo grotuvu, valgydama varškę su ananasais iš stambaus termoso, atsinešto iš namų (beje, tuo metu buvau įsitikinusi, kad esu stora), ir tai buvo ramybės sala, kurioje nereikėjo bendrauti su kitais žmonėmis, ir mokytojais, ir draugais.

Labai dažnai sėdėdavau rūbinėj ant grindų, atsirėmus į betoninę sieną, o mano grotuvas gulėdavo ant suolelio, ir fantazuodavau, kaip vėl galėčiau tapti tokia, kokia visada buvau. Atvirkščias pasikeitimas neturėtų būti labai staigus šuolis. Galėčiau tiesiog vėl pabandyt kalbėtis su žmonėmis. Iš mano veido galėtų išnykti ta apstulbusi išraiška, tarsi man prieš akis būtų įvykęs baisus sprogimas. Nors kartais galėčiau juoktis.

Įsivaizduodavau save darančią tai, ką darydavau anksčiau, pavyzdžiui, žaidžiančią tenisą. Labai dažnai iš pat ryto eidama į autobuso stotelę važiuoti į mokyklą nuspręsdavau, kad tą dieną būsiu žvali ir pasitempusi; būsiu draugiška, šypsosiuos, kartais pakelsiu ranką per matematikos pamokas. Prisimenu tuos laikus, kai matydavau tą draugų palengvėjimo žvilgsnį. Prieisiu prie jų, stovinčių būreliu mėlynu kilimu padengtame koridoriuje priešais klasę, ir jie jau tikėsis, kad aš tuoj pasakysiu ką nors tokio: „Viskas iš plastiko, visi mes tuoj mirsim, o aš ištarsiu: „Labas rytas”. Ir staiga jų kūnai atsipalaiduos, jų pečiai patogiai susikūprins, o gal jie net pasakys: „Oho, tu ir vėl tapai senąja Lizzy”, lyg koks tėvas, galiausiai susitaikęs, kad jo vyriausiasis sūnus tapo musulmonu šiitu ir keliasi gyventi į Iraną, ir staiga jo vaikąs grįžta namo ir pareiškia: aš vis dėlto noriu būti teisininku. Kaip palengvėtų mano draugams, ir, aišku, mamai sužinojus, kad aš tapau tokia, kokią jie mane nori matyti.

Visa bėda, kad aš maniau, jog ta alternatyvi asmenybė, kuria tapau, tebuvo apsimestinė, būdas patraukti dėmesį, būdas būti kitokiai. Ir gal kai pradėjau postringaut apie plastiką ir mirtį, tikriausiai tai tebuvo eksperimentas. Bet po kurio laiko ta alternatyvioji asmenybė tapo manim pačia. Tomis dienomis, kai vėl bandydavau tapti maža mergaite, kuria kažkada buvau, labai išsekdavau. Vakare pareidavau namo ir valandų valandas verkdavau, nes visa ta daugybė žmonių mano gyvenime, besitikinčių, kad gal tapsiu tokia, o ne anokia, sukeldavo man per didelę įtampą, tarsi būtų mane pastatę priešais sieną ir klausinėję valandų valandas, klausinėję klausimų, į kuriuos jau nebegaliu atsakyti.

Prisimenu, kaip vieną dieną mane apėmė panika, kai suvokiau, kad jau nebegaliu apsimetinėti esanti senoji Lizzy. Aš jau iš tikrųjų buvau tapusi nihilistiška ir nelaiminga mergina. Kaip ir Gregoras Samsa, kuris pabudo ir pamatė, kad pavirto į šešių pėdų dydžio tarakoną; mano atveju — aš pati sukūriau monstrą, ir dabar jis mane užvaldė. Štai kuo aš virtau. Štai kokia būsiu visą likusį gyvenimą. Dabar viskas blogai, o paskui bus dar blogiau. Tikrai bus. Tada dar nebuvau girdėjusi žodžio „depresija” ir dar negreit jį išgirsiu, bet jaučiau, kad kažkas yra ne taip. Iš tikrųjų man pačiai buvo kažkas ne taip: mano plaukams kažkas ne taip, mano veidui kažkas ne taip, mano asmenybei kažkas ne taip, — o Dieve, parduotuvėj po pamokų išsirinkau visiškai ne tuos ledus! Kaipgi galėjau vaikščiot su tokia negyva išblyškusia oda, tokiom tamsiom kenčiančiom akim, tokiais tiesiais pastirusiais plaukais, tokiais apvaliais klubais ir tokiu plonu suskliaustu liemeniu? Kaip galėjau leist, kad mane tokią matytų? Kaip galėjau kitiems rodyt save, šitą prakeiksmą pasauliui? Aš buvau tikras nesusipratimas.

Taigi, sėdėdama rūbinėj suakmenėjusi nuo minties, kad visą gyvenimą turėsiu praleisti šitaip besislėpdama nuo žmonių, iš kuprinės išsitraukiau raktus. Ant grandinėlės kabėjo aštrios nagų žirklutės, prie kurių buvo pritvirtinta dildė. Aš nusismaukiau kojines (mokykloj mums reikėdavo vilkėti sijonus) ir pažvelgiau į savo nuogas baltas kojas. Dar nebuvau pradėjus jų skusti, tik kartais, nes mamai atrodė, kad aš dar per jauna, ir pažvelgiau į švelnius persikų spalvos pūkus, švelnius ir nesubjaurotus. Tobula švari drobė. Tada paėmiau dildę, atsukau aštrųjį kraštą ir perbraukiau ja per blauzdą, stebėdama, kaip raudona kraujo juosta ištrykšta ant odos. Nustebau pamačius, kokia tiesi ta linija ir kaip paprastai galiu save žaloti. Tai buvo netgi beveik smagu. Visada buvau viena iš tų, kurie nukrapšto šašus ir nulupa saulėj nudegusią odą gabalais nuo pečių, visada kreipdavau dėmesį į savo kūną. Tai tiesiog dar vienas žingsnis į priekį. Pasitenkinimas daug didesnis, kai galiu pati bjauroti savo kūną, užuot palikusi tai uodams ar pasivaikščiojimams kaime tarp dygliuotų krūmų, kurie už mane tai padarydavo. Dar kelis kartus perbrėžiau ir per vieną, ir per kitą koją, šįkart braukdama dilde greičiau ir ne taip atsargiai.

Suprantat, visiškai nenorėjau nusižudyti. Bent jau tada. Bet norėjau žinot, kad esant reikalui, jeigu neviltis baisiai sustiprėtų, galėsiu sužalot savo kūną. Ir tikrai galėjau. Žinodama, kad nuo to tampu ramesnė ir stipresnė, pradėjau pjaustytis kojas nuolat. Slėpti randus nuo mamos tapo dar vienu mano užsiėmimu. Rinkau skutimosi peiliukus, nusipirkau šveicarišką kišeninį peilį, žavėjaus įvairiausiais aštriais paviršiais ir tuo, kaip jie gali įpjauti. Išbandžiau įvairias formas — kvadratus, trikampius, penkiakampius, netgi negrabiai išrėžtą širdį su dūriu vidury, norėdama pamatyti, ar ją skauda taip pat, kaip tikrą sužeistą širdį. Buvau maloniai nustebus, kai supratau, kad ne.

Čia pasirodo daktaras Isaacas.

Jo priimamasis yra 40-osios gatvės ir Antrosios aveniu kampe, ilga kelionė M104 autobusu iš mokyklos, todėl dažnai turiu išeiti anksčiau. Man tai didelis privalumas: nekenčiu mokyklos. Kartais susitardavau, kad ateisiu vidury dienos, pasakydavau mamai, kad kito laisvo laiko nebuvo, tada išeidavau iš mokyklos ir nebesivargindavau grįžti. Daktaras Isaacas klausia manęs: „Elizabeth, ar tu pastaruoju metu nepraleidinėji pamokų mokykloj?” Kartais jam pameluoju ir pasakau, kad mokykloj nėra pamokų, kad kokio nors penkiolikto amžiaus rabino gimtadienis ar kas nors panašaus, bet po kurio laiko nusprendžiu — na, juk jis mano gydytojas, — kad galiu jam pasakyti, jog praleidinėju. Praleidinėju pamokas.

Mano bėgimas iš pamokų netrunka atsiliepti. Pradedu gaut pažymius, mažesnius už aštuonetą. Anksčiau vos savęs nenuplakdavau, jei gaudavau mažiau nei dešimtuką, — dešimtuką! — tai man jau būdavo pavojaus signalas; o dabar man paprasčiausiai nerūpi. Mokytojai pasiveda mane į šalį ir klausia, kas yra. Jie nori padėti, sako: „Jeigu nori pasikalbėti, aš visada išklausysiu” ir panašiai. Jie teigia žinantys, kad galiu mokytis geriau. Mano Talmudo mokytojas rabinas Goldas atima iš manęs oda įrištą knygą Alisa stebuklų šalyje, kurią skaitau pasislėpus po stalu per pamoką, užuot bandžius klausytis jo įmantrių rabirfiškų svarstymų, kokio dydžio turi būti pieno lašelis, kad visas puodas mėsos taptų nekošerinis (išvada: viena šešiasdešimtoji dalis bendros masės, nors kai kurios besiginčijančios šalys sako, kad viena šešiasdešimt devintoji). Po pamokos jis bando su manim pasikalbėti, bet mano galva tuščia. Girdžiu jį kažką murmant savo bažnytiniu giedančiu balsu: „Kai viena iš mano gabiausių mokinių net negali man pasakyti, kokią sidrą šiandien mokomės, žinau, kad kažkas yra negerai”, ar kažką panašaus, bet man visai nerūpi. Jaučiuosi blogai, nes įžeidžiau tą gerą žmogų savo abejingumu jo dėstomam dalykui, bet nieko negaliu sau padaryti. Man visai nerūpi tai, kad man nerūpi, bet galbūt man šiek tiek rūpi tai, kad man nerūpi, kad man nerūpi Geigu suprantat, ką noriu pasakyt), — o gal man iš tikrųjų gaila visų tų puikių žmonių, kurie veltui stengias dėl tokio beviltiško atvejo kaip aš. Kalbant apie mano savijautą, visa tai tik įpila alyvos į ugnį: jaučiuos ne tik nuliūdus, bet dar ir kalta.

Tą pat aiškinu visiems: viskas man atrodo beprasmiška turint galvoj, kad galiausiai mes visi mirsim. Kam dar ką nors veikti — plaut galvą, skaityt Mobį Diką, įsimylėt, šešias valandas spoksot Nikolą Niklbį, kam jaudintis dėl Amerikos intervencijos Centrinėje Amerikoje, kam gaišt laiką bandant įstoti į geras mokyklas, kam šokt pagal muziką, kai visi mes vėžlio žingsniu ropojam prie tos pačios neišvengiamos baigties? Gyvenimo trumpumas, kartoju aš, paverčia viską beprasmybe, kai pagalvoji apie tai, kokia ilga mirtis. Žvelgdama į priekį, nematau nieko kita, tik kaip išeisiu iš šio gyvenimo. Man sako: „Bet ne per artimiausius septyniasdešimt ar aštuoniasdešimt metų”. O aš atsakau: „Na, gal jūs, o aš jau ir taip mirusi”.

Niekas nenori paklaust, ką tuo noriu pasakyti, ir tai gerai, nes aš nežinau. Visai nesiruošiu mirt artimiausiu metu, bet man atrodo, kad mano dvasia jau pasitraukė į mirusiųjų pasaulį, ir aš svarstau: „Na, kiek dar patemps mano kūnas?” Žmonės kalba, kad bekūnės dvasios klajoja po pasaulį nerasdamos vietos kur prisiglaust, o aš galvoju apie tai, kad esu kūnas be dvasios, ir esu tikra, kad aplink bastos dar daug tokių žmonių — moliuskų kiaukutų, laukiančių, kol juose apsigyvens kokia nors siela. Šiaip ar taip, aš nepaaiškinu, ką turiu galvoj kalbėdama apie mirtį, bet aiškiai suvokiu, kad gąsdinu žmones labiau nei truputėlį, ir suvokiu, kad tai yra vienintelis menkas malonumas, kuris man dar liko: žinoti, kad kiti jaudinas, matyti, kaip jų veiduos atsiranda tas liūdnas, nusivylęs žvilgsnis, turintis reikšti: „Šūdas, čia reikia profesionalų”. Man malonu, kad kitiems sukeliu skausmą: mano gyvenimas virto ašaras spaudžiančiu filmu, ir aš mėgaujuosi jo apskaičiuotu poveikiu.

Mama pravirksta pamačiusi mano pažymių knygelę. „Ellie, kas tau daros?” — klausia ji. Ji dar paverkia. „Mano vaikas! Kas atsitiko mano vaikui?” Ji skambina daktarui Isaacui ir klausia, kodėl jis negali manęs pagydyti greičiau. Ji nueina pas jį, ir gana greitai, bandydama padėti man, ji visai netenka proto ir pati tampa jo paciente.

Dabar aš jau turiu savo ištisą slaptą gyvenimą, apie kurį mama arba nieko nežino, arba nenori žinoti. Kelias dienas per mėnesį atsikeliu iš ryto ir susiruošiu eit į mokyklą, bet pasiimu kuprinę ir patraukiu į artimiausią McDonald’s restoraną, geriu arbatą, suvalgau McMuffin kiaušinį pusryčiams, palaukiu, kol mama devintą išeis į darbą, o tada grįžtu namo ir įlendu į lovą, kur praleidžiu likusią dienos dalį. Kartais einu į Niujorko viešąją biblioteką 42-ojoje gatvėje ir skaitau senus mikrofilmuotus straipsnius apie Bruce’ą Springsteeną. Ypač didžiuojuos radusi 1975 metų spalio 5 dienos straipsnius, kai Bruce’o nuotrauka tuo pat metu pasirodė ant Time ir Newsweek viršelių. Bet dažniausiai spoksau visas muilo operas ABC kanalu, pradedant Visais mano vaikais ir baigiant Gyvenimas vienas ir Ligoninės priimamuoju, palaimingai drybsodama po antklodėmis mamos lovoj.

Kartais guliu savo lovoj ir valandų valandas klausaus muzikos. Visada tik Bruce’o Springsteeno, kas, turiu pripažinti, yra keista, nes aš jau išaugau į pankuojantį miesto vaiką, o jis — skurdžių proletarinių priemiesčių ruporas. Bet aš su juo taip susitapatinu, kad trokštu būti Nju Džersio berniūkščiu. Bandau įtiKint mamą, kad mums reikia ten persikelti, kad jai reikia dirbt fabrike, padavėja pakelės užeigoj ar sekretore draudimo agentūroj parduotuvės patalpose. Aš taip noriu, kad mano gyvenimo sąlygos būtų tokios pat slogios, koks mano vidus. Viskas pradeda atrodyt kvailai: galų gale Bruce’as dainuoja tik apie tai, kaip po galais, išsinešdinti iš Nju Džersio katorgos, o aš bandau įtikint savo mamą, kad mums reikia ten persikelti. Mąstau, kad jeigu tik galėčiau tapt apgailėtina baltaode šiukšlelei galėčiau patirt juodadarbių neviltį, tada atsirastų priežastis, kodėl aš taip jaučiuos. Priklausyčiau suknistai marksistinei darbo jėgai, atskirtai nuo savo darbo vaisių. Mano apgailėtina būsena įgautų prasmę.

To aš ir tenoriu iš gyvenimo: kad šitas skausmas turėtų prasmę.

Mintis, kad mergaitė iš privačios Manheteno mokyklos galėtų turėti tokių problemų, man atrodė neįmanoma. Man net nebuvo atėję į galvą, kad gali egzistuot baltosios rasės, viduriniosios išsilavinusios klasės neviltis, ir visą dieną klausantis rokenrolo tikriausiai nepasidarė lengviau tai suvokti. Tada dar nieko nežinojau apie Joni Mitchell, Djuną Barnes, Virginiją Woolf ar Fridą Kahlo. Nežinojau, kad jau yra išdidžių moterų, pavertusių klaikią depresiją talentingu menu, tradicija. Man tuomet egzistavo tik Bruce’as, ir dar „Clash”, „Who”, „Jam” ir „Sex Pistols”, visos tos pankų grupės, kurios kalbėjo apie tai, kaip sugriaut sistemą Britanijoj, ir neturėjo nieko bendro su mirtinai slegiančia vienatve Jungtinėse Amerikos Valstijose.

Gal ir pati būčiau galėjus paimt gitarą ir sukurt kokią melodiją, bet kažkodėl Manheteno Aukštutinis Vest Saidas kaip prarasto ir įpykusio jaunimo metafora nesukėlė many tokio atgarsio, kaip Springsteeno dainos apie slapstymąsi ankštose gatvelėse, važiavimą karusele ar rylos garsą Džersio krantinėj. Niekas mano gyvenime man neatrodė verta meno, literatūros ar netgi paprasto gyvenimo. Jis man atrodė per daug kvailas, mergaitiškas, viduriniosios klasės. Viskas, kas man liko — tai užsidaryt ir pasinert į Bruce’o Springsteeno pasaulį, muziką apie žmones iš kažkur kitur, žmonėms, veikiantiems kažką kita. Reikėjo tenkintis tuo, nes tada nieko kita neturėjau.

Galvojau pati sau: dabar jau tapau tokia nepakenčiama ir nemaloni, kad jie turės kažko imtis, kad man būtų geriau. O tada suvokiu, jog jie mano, kad jau daro viską, ką gali, ir tai nepadeda. Jie neįsivaizduoja, į kokios apgailėtinos būsenos bedugnę aš įkritau. Jiems teks daryt vis daugiau ir daugiau ir daugiau. Jie mano, kad pakaks psichiatro, jie mano, kad tų skubotų pastangų, kurių imasi visi tėvai, jaučiantys, kad vaikas slysta jiems iš rankų, pakanka, bet jie nežino, kiek daug man reikia. Jie nežino, kiek daug aš iš jų pareikalausiu dar net prieš pagalvodama apie sveikimą. Jie nežino, kad tai ne kokios nors ugniagesių pratybos, turinčios juos paruošt tikram pragarui, nes tai, kas dabar vyksta, yra tikra. Ir varpai jau skamba: per vėlu. Jau gerokai per vėlu, ir aš įsitikinus, kad jie vis dar negirdi. Jie vis dar nežino, kad turi daryt vis daugiau ir daugiau ir daugiau, turi bandyt prieit prie manęs po to, kai dienų dienas bus nemiegoję, nevalgę ar nekvėpavę grynu oru, kad turi bandyt tol, kol bus pasirengę mirt dėl manęs. Jie turi kentėt taip, kaip aš kenčiu. Ir netgi kai jie tai padarys, jiems reikės padaryt dar daugiau. Jiems teks pakeist kosmoso tvarką, baigt šaltąjį karą, jie turės elgtis kaip rūpestingi ir geri suaugusieji, atidūs vienas kitam, jie turės panaikint badą Etiopijoj, baigt prekybą sekso vergais Tailande ir nutraukt kankinimus Argentinoj. Jiems reikės padaryt daug daugiau, nei jie kada nors įsivaizdavo, jeigu nori, kad aš gyvenčiau. Jie net neįsivaizduoja, kiek energijos ir nervų noriu iš jų išsunkt, kad pasijausčiau geriau. Aš juos sekinsiu ir spaustu tol, kol jie žinos, kiek mažai manęs beliko, netgi kai jau būsiu paėmus viską, ką jie turi man duoti, nes nekenčiu jų už tai, kad jie nežino.

Kol aš lėtai ir varginamai bandau atnarpliot surizgusį siūlų kamuolį, kurį supainiojo ir sunarpliojo visa gauja bjaurių pasiutusių kačių, mano mama, galima sakyt, atsisako pripažinti, kad kas nors vyksta. Ji mane siunčia į terapijos seansus ir taip toliau, bet vis tiek tempia su savim į šeimynines šventes, tokias kaip beisbolo žaidynės Tėvo dienos proga, vis tiek siunčia į vasaros stovyklą, nesvarbu, perdozuoju vaistų ar ne, vis tiek tikisi, kad deramai elgsiuos prie pietų stalo, vis dar elgiasi su manim kaip su savo mėgstamu nuosavybės objektu ar nešiojamu aksesuaru. Kiekvienam buvo aišku, kad man būtų buvę žymiai geriau, jei mane įgrūstų į ligoninę, kur nors, kur niekam neatrodytų keista, kad išeinu per vidurį filmo Šėlsmas Ridžmonto aukštumose ir pjaustaus kojas, kur nors, kur niekam neatrodytų keista, kad taip dažnai išbėgu iš kambario ir isteriškai rėkiu, o visi normalūs žmonės apsimeta, kad nieko nevyksta.

Žvelgiant atgal, gal mano mama ir buvo teisi: elgdamasi su manim kaip su normaliu vaiku, savo auksiniu vaikeliu, galbūt ji neleido man grimzti gilyn. Galų gale, versdama mane dalyvaut realiame gyvenime, ji tikriausiai neleido man mėgautis užplūstančia depresija, kuri galėjo būti dar gilesnė ir negrįžtamesnė negu ta, kurią patyriau. Negaliu žinot, kas būtų atsitikę, jeigu ji būtų žiūrėjus į situaciją kitaip. Ir niekada nesužinosiu. Ji buvo tokia mama, kuri tikėjo, kad pleistrą reikia nuplėšt greitai, nugalėt skausmą akimirksniu; bet, rodos, ji atsidavė likimui ir leido, kad šita depresija tęstus metų metus, leido, kad tvarstis nuslinktų lėtai. Žinoma, jai pačiai niekada taip neatrodė; ji norėjo, kad ir šiuo atveju skausmas greitai praeitų. Tačiau ji, atrodo, manė, kad jei nekreips dėmesio, skausmas savaime išnyks (pleistras irgi kartais nukrinta pats). Taigi labiausiai prisimenu įkyrų graužiantį jausmą, norą, kad ji paprasčiausiai leistų man būt tokia bloga, kokia aš buvau. Norėjau, kad leistų grimzt gilyn prieš jos akis, atsisakytų poreikio vaizduot, kad viskas gerai, kol išsikapanosiu iš dugno ir gausiu pagalbą, kurios daktaras Isaacas niekada negalės man duoti. Atrodė, kad mano terapijos seansai su gydytoju tėra buferinė zona, bukinantys raminamieji, kurie leidžia išsilaikyt paviršiuj, nenugrimzt į depresijos gelmes. Ir man kilo noras pažint patį dugną, norėjau sužinot, kaip blogai man gali pasidaryti.

Tačiau mama norėjo, kad viskas būtų kaip galima geriau. Mes visada buvom viena komanda, visada buvom tokios artimos, ji visada imdavo mane kartu tokiomis progomis, kai kitos moterys vesdavosi savo vyrus, aš visada buvau jos geriausia draugė, — o dabar atrodė, kad palūždama aš ją palieku. Nuviliu. Visuomet jaučiau atsakomybę už ją, — neretai jausdavausi kaip neseniai tapusios našle moters, kuri nemoka, sakykim, užprogramuot videogrotuvo, vyriausiasis sūnus, ir todėl jaučiaus labai suvaržyta reikšt neigiamas emocijas. Aš galėjau neit į mokyklą, gaut prastus pažymius, galėjau valandų valandas pratūnot mergaičių rūbinėj, bet negalėjau visiškai atsijungti, negalėjau prarast proto taip, kad mane tektų išsiųst į durnyną ar kokią kitą vietą jauniems nevykėliams, nes mano mama neišgyventų tokios asmeninės katastrofos. Kažin ar ji norėjo žinoti, kiek nevilties aš galiu pakelt. „Apie tai turi papasakot daktarui Isaacui”, ji sakydavo kiekvieną kartą, kai bandydavau su ja pakalbėt apie savo depresiją. Ne todėl, kad ji buvo nejautri — kartais ji iš tikrųjų bandydavo kalbėtis su manim apie tai, kodėl aš tokia, — tačiau ji negalėdavo pakęst, kai aš jai aiškindavau, kad nieko blogo neatsitiko, bet viskas yra blogai. Ji norėdavo, kad būčiau konkretesnė: „Ar taip yra todėl, kad tavo tėtis ir aš nesutariam?” Ji norėjo, kad pasiūlyčiau kokią nors problemą, kurią galima būtų išspręsti. Aš jai, rodos, buvau lyg kokia kvadratinė lygtis, bet aiškiai suformuluotos sąlygos nebuvimas ją vedė iš proto.

Vieną vakarą, labai vėlai, ji užėjo į mano miegamąjį ir rado mane gulinčią kniūbsčią ant pūkuoto kilimo, užsidėjusią didžiules pūpsančias ausines ir besiklausančią piratinio Bruce’o Springsteeno koncerto įrašo — dainos, kuri vadinosi „Pažadas”, — ir raudančios, nes visa dainos neviltis atrodė tokia žiauriai tikra (paskutinė eilutė skambėjo: „Mes visa tai paimsim ir visa tai išmesim lauk.”). Ji pradėjo rėkt ant manęs, aiškint, kad nebegali matyt visos šitos beprotybės, reikalavo tuoj pat pasakyt, kas yra.

Kas? Kas? Kas? Aš tik sėdėjau, verkiau, galvoj buvo tuščia, neturėjau ką pasakyt, o ji reikalavo, kad pasakyčiau ką nors, ir, atrodo, susierzinusi tariau: „Mama, tu jau žiūri į medžius, bet aš dar net į mišką neatėjau”. Tada ji nuėjo į savo kambarį, surūkė cigaretę, pažiūrėjo vienuoliktos valandos žinias ir užmigo neišjungus televizoriaus, jausdamasi visiškai bejėgė.

Po kurio laiko taip būdavo nuolat: aš guliu bejėgė savo kambary, ji guli bejėgė savo kambary, ir mes nieko negalim padaryt, kad kitai būtų geriau. Atrodė, lyg visą mūsų butą būtų apėmus apgailėtina paliaubų būsena.

Ar tai ką nors paaiškina? Ar gali būt, kad aš atsilaikiau, netapau nepajudanti, nefunkcionuojanti katatonijos kamuojama psichė tik todėl, kad mano mama neleido? Noriu pasakyt, kai žmonės visiškai palūžta ir patenka į tokią būseną, kai jiems atrodo, kad kalbasi su angelais, kai jie miega basi parke vidury žiemos, tai visiškai nereiškia, kad jiems buvo leista būt tokiems. Jie yra tokie todėl, kad nieko negali sau padaryti. Jei man būtų buvę visai blogai, aš irgi būčiau buvus tokia kaip jie. Ar ne?

Galbūt. O gal ir ne. Mūsų proto matas, mūsų sveikumo rodiklis visuomenėj yra mūsų darbingumo lygis, atsakomybės jausmas, paprasčiausias gebėjimas išlaikyt darbą. Jeigu jūs dar esat tokiam lygyje, kai nors truputėlį prisiverčiat atlikt būtiniausius judesius — pasirodot darbe, sumokat sąskaitas, — tai jums dar viskas gerai ar pakankamai gerai. Atsisakymas pripažinti savo ar artimųjų depresiją, mūsų laikais geriau žinomas kaip neigimas’, yra toks stiprus, kad daugybei žmonių geriau manyti, kad jei tu dar neiššokai pro langą, tai tau viskas gerai. Tačiau šitaip neatsižvelgiama į socialinius ir ekonominius faktorius, kaltės ir disciplinuojančios sąžinės egzistavimą ar, mano atveju, mano mamos silpnumą ir trapumą, — visa tai nustatė tam tikras ribas, kokio ilgumo virve turėjau pasikart. Su mama dažnai pasikeisdavom vaidmenimis — aš padėdavau jai rinktis kavalierius po skyrybų, įmerkdavau jos cigaretes į vandenį, kad nerūkytų, arba, kai ji sėdėdavo raudodama virtuvėj, nes būdavo ką tik praradus darbą ir bijodavo, kad neturėsim iš ko gyvent, sakydavau, kad viskas bus gerai, — bijojau prarasti tėvišką atsakomybę, kurią jai jaučiau. Žinojau, kiek gali pakelt mano artimiausi žmonės, ir netgi kai man būdavo labai blogai, tai jausdavau dar labiau. Depresija mane padarė nepaprastai jautrią; atrodo, kad vietoj odos turėjau tik plonyčius permatomus tvarsčius, kurie saugojo mane nuo visko, ką mačiau.

Mano depresija prasidėjo ne tuščioj vietoj; be to, ji nesunaikino noro ir troškimo pasveikt, jei tik šitam pasauly yra toks būdas. Kai, rodės, mano protas lėtai sprūsta man iš rankų, vis tiek sugebėdavau nors truputį jo išlaikyt, pasinaudodama pavyzdukės disciplinuotumu, išsiugdytu per metų metus. Man pavykdavo pavaizduot, kad merginai, mūvinčiai madingus džinsus ir dažančiai akis tamsiai raudonu blakstienų tušu ir turkio spalvos pieštuku prieš išeinant iš namų ryte, kažkas daros. Kiekvieną dieną aš stengdavaus palaikyt formą tam atvejui, jeigu mano sapnų vyriškis kartais lauktų ant šaligatvio priešais Manheteno vidurinę mokyklą, pasiruošęs išvežt mane iš depresijos teritorijos, kaip Šamas Shepardas išveža Jessicą Lange filmoFrensė pradžioje ar kaip jis ją myli trisdešimt metų, net ir kai jai padaro frontalinę lobotomiją.

Taigi, kai sulaukiau dvylikos, vis dažniau aptikdavau save sėdinčią McDonald’s restorane ankstų rytą, bevalgančią McMuffin kiaušinį ir įdėmiai bespoksančią į kokius nors nelaimėlius, įsitaisiusius netoliese ant oranžinių ir raudonų kėdžių, murmančius kažką sau po nosim, vilkinčius purvinais drabužiais, dvokiančius nuo miego ant šaligatvių ir pigios degtinės, ir apmąstančią skirtumą ir atstumą tarp savęs ir jų. Kiek man dar liko, kol aš, ar tokia kaip aš, pasieksiu tokią apgailėtiną ir nužmogėjusią būseną? Ar reikia būt patyrus Vietnamo karą (daugybė elgetų metro stotyse priminė karo veteranus), ar norint, kad tai atsitiktų, reikia skurdo, priklausomybės nuo narkotikų, baisios psichinės ligos ir ilgų metų gydymo įstaigose? Niekada to nesužinosiu.

Tikriausiai supratau, kad mano materialinės sąlygos padėjo man išsilaikyt, nenusiristi žemyn. Noriu pasakyt, jeigu būčiau buvus turtingas vaikas, turėjus pastoviai dirbančius ir gerai uždirbančius tėvus ir pasitikėjus, kad jie pasirūpins ir savim, ir manim, tuomet, artėdama prie emocines krizės, jausčiausi galinti laisvai kristi žemyn, nes žinočiau, kad kas nors padės apačioje atramą, į kurią atsispyrus galiausiai sugebėsiu išsikapanoti. O jeigu tu pati esi vienintelis atramos taškas, kurį žinai? O jei esi absoliutus nulis? O jei tik tu pati gali sugaut save krintančią?

Ponas Grubmanas, labai keistas gamtos mokytojas, kiekvieną dieną dėvintis beretę ir juodus nertinius kaip koks bitnikas, pasilieka mane po pamokos sakydamas, kad savo elgesiu ardau klasėj tvarką. Neįsivaizduoju, ką jis tuo nori pasakyt: nesu viena iš tų, kurie paleidžia visas varles dar nespėjus jų išpreparuoti, o be to, vis tiek klasėj mes dažniausiai nieko kito nedarom, tik spaudžiam rūgpienį per marlę, mėgindami perprast kasdienio gyvenimo reiškinius. Jis tiesiog paskutinis iš daugybės gamtos mokytojų, gal jau ketvirtas šiais metais, ir todėl man sunku žiūrėt į jį rimtai. Tikriausiai ne jis man rašys trimestro pažymį, nes jį vis tiek pakeis kuo nors kitu, o be to, šiaip ar taip, pažymiai man neberūpi, nes ateities nėra.

Kad ir kaip ten būtų, neatrodo, kad ponas Grubmanas labai norėtų su manim šnekėtis. Jis sako: „Atrodo, tu per emocionali šiam pasauliui”, ir aš mąstau, kodėl jis taip nusprendė. Jis beveik manęs nepažįsta. Tai skamba taip, lyg jis siūlytų man nusižudyti.

Jis išlaiko mane biologijos laboratorijoj kelias valandas. Praleidžiu kelias kitas pamokas ir netgi suvalgau pusryčius — kaip paprastai, varškę su ananasais iš termoso — jo kabinete. Praėjus kažkiek laiko vis dar nesuprantu, ko jis iš manęs nori, tik džiaugiuos, kad nereikia sėdėt matematikoj ar anglų kalboj ar spardyt kamuolį per fizinį, nes jis čia mane laiko už bausmę. Jis pateikia daugybę klausimų, į kuriuos nežinau kaip atsakyti. Jis klausia:

„Tai tu viena iš tų mergaičių, kurioms patinka kieti vaikinai su greitom mašinom?”

Nepasakau jam, ką iš tikrųjų galvoju, tai yra, kad man dar tik dvylika ir todėl aš nežinau, o be to, Niujorke vis tiek niekas nevažinėja mašina. Bet vietoj to atsakau: „Taip, taip, patinka”.

Atrodo, kad pataikiau.

Berniukai yra vienas mano susidomėjimo objektų, kuris iš esmės niekada nepraeina, nors iš to jokios naudos. Nė vienas mano bendramokslis manęs nepastebi. Manęs netgi nėra jų merginų pakaitalų sąraše, jeigu jiems nieko neišeitų su tokiomis kaip Jennifer, Alison ir Nicole. Tai ne todėl, kad esu nepatraukli, — manau, kad esu netgi graži, bet mano išvaizda patinka visai kitai demografinei grupei. Mano veido oda tapo nesveikai blyški, po akimis atsirado ratilai kaip Chrissie Hynde, ir todėl traukiu vyresnius vaikinus, nepratusius prie skaisčių ir žvalių moterų. Arba nukabinu rokerius, tokius kaip tas bičas iš sunkiojo metalo grupės, kuris dirba „Pasaulinio importo” parduotuvėj Bergen Mole, kur kartais užsuku pabėgus iš pamokų. Arba tas vyras, kuris davė man savo vizitinę kortelę per sąmyšį „Clash” koncerte ir dažnai nusiveda priešpiečių. Arba dvidešimt trejų metų Tagolos stovyklos savininko sūnus, kuris studijuoja teisę ir yra labai rimtas ir padorus, bet pakankamai manim domisi ir tai jau tampa savotišku skandalu stovykloj, ir vyriausioji auklėtoja pasako mums, kad turim liautis vaikščioję kartu ar sėdėję vienas šalia kito kine. Bet nė su vienu iš šitų vaikinų nieko neįvyksta. Viskas baigiasi priešpiečiais, pasivaikščiojimais ir pašnekesiais, nes aš dar per jauna, o jie per seni ir jaučiasi kvailai. Todėl pradedu melstis, trokšti ir tikėti, kad Dievas man duos tą kažką, dėl ko mergaitės patinka mano amžiaus berniukams.

O tada vieną dieną susipažįstu su savo draugės vyresniu broliu, Springsteeno gerbėju, kuris mokosi paskutinėj vidurinės mokyklos klasėj. Visą laiką prapliurpiam apie Bruce’ą, ir jam keista, kad aš ne tokia kaip kitos jo sesers draugės, kurios alpsta dėl Shauno Cassidy ir Andy Gibbo. Visai pametu dėl jo galvą — jo vardas Abelis — ir po kurio laiko pradedu vaikščiot pas savo draugę labiau norėdama pamatyt jį, o ne ją. Jaučiu jam keistą artumą, lyg ir aš jam patikčiau, ir tada vieną vakarą, kai žiūrim televizorių svetainėj su visa šeima, — antradienio vakaras, galiu lažintis, kad tai buvo Laimingos dienos ar Lavema ir Sirlė, o aš užsiklojus vilnoniu pledu, kad būtų šilčiau, ir jaučiu, kaip jo ranka pasiekia mane po pledu, per kojas ir po kelnaitėm. Nebandau jo sustabdyt. Iš viso nieko nedarau, tik sėdžiu ir mėgaujuos tuo, ką jaučiu, nes man gera, tai vienintelis dalykas, nuo kurio man taip gera per visus šituos mėnesius, o gal net metus. Niekada nieko panašaus nejaučiau, nebuvau patyrus net nieko panašaus į tą keistą įelektrinantį jausmą, kai viskas pradeda suktis skrandy, o paskui žemiau, ir žemiau, ir žemiau, ir žemiau. Negaliu įsivaizduot, kodėl nusipelniau tokio gėrio.

Jaučiu palaimą. Jaučiu, kad jei jau Dievas davė man gebėjimą jausti malonumą, tada dar yra vilties. Todėl, kai pasilieku nakvoti jų namuose, įsliūkinu į Abelio kambarį vidury nakties, pradedu geisti, kad jis visą laiką darytų man tai, ką darė, nes niekada nežinojau, kad mano kūnas šitaip sugeba džiaugtis. Aš irgi išmokstu jį liesti. Pirštais, rankomis, burna. Nustembu suvokus, kad, nepaisant viso mano liūdesio, galiu ne tik gaut, bet ir duoti truputėlį tos gyvybinės energijos.

Šitas fizinis kontaktas padaro mane tokią laimingą, kad noriu kiekvienam pažįstamam apie tai pasakot, noriu prieit prie moterų gatvėse ir papasakot apie šitą dalyką, kurį atradau, tarsi tik aš viena apie jį žinočiau. Noriu bučiuot vaikinus, kuriuos pamatau vienur aj; kitur, nes man įdomu, ar jie irgi reaguotų taip pat kaip Abelis, ar tik jis vienas toks. Noriu atskleist daktarui Isaacui šitą savo mažytę paslaptį, bet negaliu niekam apie tai prasitarti. Visi galvos, kad tai nesveika, galvos, kad jis mane tvirkina, nes jam septyniolika, o man tik dvylika. Niekas nepatikės, kad tai vienintelis geras dalykas mano gyvenime.

Todėl, kai ponas Grubmanas vargina mane tais savo klausimais — keistais nešvankiais klausiniais, — pagalvoju pati sau: gal reikia atskleist jam savo paslaptį. Bet paskui nutylu ir neišdrįstu. Kažkodėl bijau jo keistumo, bijau, kad jis mane išduos, ir tada jie mane išsiųs, uždarys į praradusių skaistybę mergaičių kalėjimą. Bijau, kad jie uždarys mane į durnyną ne todėl, kad mane kankina depresija ir man reikia pagalbos, bet todėl, kad esu mergaitė, galima sakyt, gera mergaitė, o mane kankina toks beprotiškas geidulys.

Tą vasarą man sueina trylika, viskas šlykštu, aš tupiu stovykloj ir galvoju apie olimpines žaidynes. Vieną dieną po švaros valandos, iškart po to, kai apžiūri mūsų lovas ir patikrina spinteles norėdami įsitikinti, ar visi komiksai tvarkingai sudėti, sėdžiu savo kambario prieangy ir klausausi pirmojo Bruce’o Springsteeno albumo. Paris, mergaitė, su kuria lankau vieną mokyklą, išlenda ir atsisėda šalia manęs. Tikriausiai galėčiau pavadinti Paris drauge. Pažįstu ją nuo vaikų darželio; kaip ir visi, kada nors pasirodę mano gyvenime, ji lyg ir laukia, kol išmesiu iš galvos tas nesąmones, kad galėtumėm žaisti pasimatymus ir skaisčiai rausvai lakuotis nagus, kaip darydavom, kai mums buvo septyneri. Ji gyvena kitapus gatvės ir kartais dar ir dabar kartu einam iš mokyklos namo, o jai tai tikrai menkas džiaugsmas, nes aš nenoriu kalbėt apie nieką kita, tik artėjančią apokalipsę savo smegenyse.

Paris bando būt supratinga. Tokių bandymų žmonėms aš nepalengvinu. Po to, kai savaitę postringavau savo kambariokėms apie Bruce’o Springsteeno genialumą ir kai jos pagaliau pripažino, kad jis pradeda joms patikt, ir pradėjo prašyt pasiskolint įrašų ar pasiklausyt „Born to Run”, aš sušunku, kad jos visos tik beždžioniautojų būrys ir Bruce’as priklauso man vienai. Priverčiu jas prisiekti, kad jeigu jos su kuo nors susipažins ir aiškins, kad joms patinka Springsteeno dainos, tegu nepamiršta nurodyt manęs. O jos visos pakelia į viršų rankas ir sako: „Klausyk, mes labai stengiamės”. Taigi Paris išeina į lauką ir atsisėda šalia manęs, ir aš ją priverčiu kiek pasinervint, kai pasakau, kad ji turi paklausyt dainos „Tau”. Ji bijo, kad supyksiu, jeigu jai nepatiks, arba — dar blogiau — kad įsiusiu, jeigu jai patiks. Aš jai paaiškinu, kad tai daina apie merginą, panašią į mane, kuri nusižudo. Mes klausomės pirmo posmelio, paslaptingų žodžių apie tai, kaip mergina vis nyksta, kaip „bare iš jos akių sklinda tuštuma” ta mergina taip menkai prisirišus prie gyvenimo, kad reikia žiūrėti įsitempus, jei nori ją pamatyt.

— Tai aš, — sakau Paris. — Aš esu ta mergaitė, kuri pasiklydo erdvėj, kuri dingsta, nyksta ir traukias vis tolyn ir tolyn. Kaip tas Češyro katinas, kurią nors dieną aš staiga išnyksiu, tik dirbtinė mano šypsenos šiluma, ta melaginga, klouniška kreivė, kurią turi nuliūdę žmonės ir niekšai Disney’aus filmuose, liks kaip ironiškas priminimas. Aš esu ta mergaitė kokio nors vakarėlio ar pikniko nuotraukoj, kuri atrodo labai energinga, kompanijos siela, bet iš tikrųjų netrukus mirs. Kai kitą kartą pažvelgsit į tą nuotrauką, patikėkit, manęs jau nebus. Aš būsiu ištrinta iš istorijos, kaip išdavikai Sovietų Sąjungoj. Nes kiekvieną dieną jaučiuos vis nematomesnė, vis labiau mane gaubia tamsa, daugybė tamsos skraisčių, jos uždusins mane svilinant vasaros saulei, kurios aš jau nebematau, nors ir jaučiu, kaip degina.

— Įsivaizduok, — sakau Paris, — kas būtų, jei suprastum, kad saulė šviečia tik todėl, kad jaustum svilinantį skausmą, o ne todėl, kad tave džiugintų jos šviesa. Įsivaizduok, kad esi amžinoj tamsoj.

Taip aš kalbu, ir jai nejauku, ir ji nežino, ką sakyt.

— Žinai, — tęsiu toliau, — aš būčiau ta mergaitė iš dainos, jei ne vienas dalykas. Vienas dalykas. Jis sako, kad jam reikia tik jos. Jis ją taip myli. Visa daina yra apie tai, kaip jis atvažiuoja, kad nuvežtų ją į ligoninę ir išgelbėtų nuo savižudybės.

Tarsi to ir telaukusi, pravirkstu. Mane taip užvaldo mintis, kad niekas nebandytų manęs išgelbėt, jeigu persipjaučiau sau riešus ar bandyčiau pasikart ant sijos savo kambary. Negaliu patikėt, kad kam nors galiu rūpėti taip, kad mėgintų sulaikyt mane nuo mirties. Paskui suvokiu, kad taip, jie, žinoma, mėgintų, bet tik todėl, kad taip reikia. Visai ne todėl, kad jiems iš tikrųjų rūpėčiau. Tik todėl, kad jie nenorėtų gyvent jausdami kaltę, įžeidimą, žinodami, kad įvyko savižudybė, o jie nieko nepadarė. Jei tik pabandyčiau žudytis, visi tuoj pat atbėgtų, nes mano problemos jau pranoksta kasdienes „pasikalbėkim apie tai” ir aš tampu ūmiu medicininiu atveju. Aš būsiu priskirta traumos atvejui, kurių gydymą apmokės „Aetna”, „MetLife” ar bet kokia kita draudimo rūšis. Jie išplaus man skrandį, susius riešus, dės šaltus kompresus ant pamėlusio kaklo, darys viską, kad išgyvenčiau, o paskui mane perims rimti psichinės sveikatos profesionalai ligoninėje.

Bet diena iš dienos mano depresija tęsiasi, ir neatrodo, kad dėl jos kas nors pultų vežt mane į ligoninę; jie leidžia man sėdėt šitoj verandoj vasaros stovykloje, tarsi aš būčiau normali, nors diena iš dienos aš varginu visus, kurie prie manęs prieina. Kažkodėl aš jiems neatrodau pakankamai ūmus atvejis, ir jie nežino, ką su manim daryti, nors esu pakankamai užsisukusi, kad išvesčiau visus aplinkinius iš proto.

Dar truputį paverkiu ir imu toliau varyt apie tai, kaip turėtų būt puiku, kai kas nors tave įsimyli ir apdainuoja tą dieną, kai tu mirei. Paris išsižioja, turbūt norėdama pasakyt ką nors apie tai, kaip žmonės nori man padėt, žmonės nori, kad aš žinočiau, kad jiems ne vis tiek, tik jie nežino, ką daryt, bet aš neleidžiu jai prasižioti. Dabar visai nenoriu klausytis oficialios versijos. Tęsiu: jeigu kas nors mane mylėtų taip, kad parašytų tokią nuostabią dainą, aš nenusižudyčiau. Galiausiai pradedu galvot, kad mergina iš dainos „Tau” buvo visiška beprotė, nes nusprendė mirt tada, kai čia pat, šitoj žemėj, jos laukė tiek daug meilės.

— Taip, — sako Peris, kalbėdama su manim tik todėl, kad paguostų balsu, o ne kad galėtų pasakyt ką nors, kas man būtų svarbu. — Suprantu, ką nori pasakyt.

— O, Paris. — Aš dar paverkiu. — Niekas manęs šitaip nemylės, nes aš tokia bjauri, ir viskas, ką darau — tai tik verkiu ir depresuoju.

— Būdama kieno nors kito vietoj, — tęsiu toliau, — ai nenorėčiau turėt jokių reikalų su tokia kaip aš. Tai beviltiška. Noriu pasitraukt iš šito gyvenimo. Tikrai noriu. Vis galvoju, jeigu galėčiau susiimt, viskas vėl galėtų būt gerai. Vis galvoju, kad pati varau save iš proto, bet prisiekiu, prisiekiu Dievu, negaliu savęs kontroliuot. Tai taip baisu. Tarsi kokie demonai būtų užvaldę mano protą. Bet niekas manim netiki. Visi mano, kad jei tik panorėčiau, man būtų geriau. Bet aš jau nebegaliu būt ankstesnė Lizzy. Nebegaliu būt savim. Noriu pasakyt, iš tikrųjų dabar aš esu savim, ir tai taip baisu.

Paris uždeda rankas ant manęs ir apkabina.

— Lizzy, visiems tu patinki tokia, kokia esi, — sako ji, nes žmonės tokiose situacijose šitaip sako.

Sėdžiu užsidengus rankomis veidą, tarsi norėčiau sugaut savo galvą, neleist jai nukrist ir nuriedėt per mergaičių stovyklą kaip futbolo kamuoliui, kurį kažkas netyčia gali paspirti.

III

MEILĖ ŽUDO

Kai pagalvoju apie visa tai, ką jis padarė iš meilės man, — kaip žmonės kankina vienas kitą dėl dalyko, kuris vadinamas meile, jos pakaktų visam pasaulio liūdesiui. Nereikia net neapykantos, kad tavo gyvenimas taptų apgailėtinas.

Richard Bausch

Pono Filio duktė

Kai perėjau į aštuntą klasę, mano tėvai buvo pasiruošę vienas kitą užmušti. Pirmą kartą po skyrybų jiems teko gana reguliariai kalbėtis apie tai, ką su manim daryti. Aišku, tai būdavo beviltiški ir erzinantys aptarinėjimai, nes rodės, kad nuo kiekvienos smulkmenos man visada tik blogiau. Buvau lyg koks persūdytas bifšteksas, ir visi virėjai, dedantys kiekvienas savo prieskonių, tik dar labiau gadino jo skonį.

Be to, mano tėvai beviltiškai netiko vienas kitam, kad ko nors galėtų pasiekti. Tai buvo du žmonės, beveik nesikalbantys vienas su kitu dešimt metų, tik prasilenkiantys koridoriuj perduodami mane vienas kitam, o štai dabar jie staiga turėjo nuolatos bendrauti ir dažniausiai rėkdavo ir pjaudavosi vienas su kitu vėlai vakare telefonu. Girdėdavau mamos balsą savo miegamajame, gulėdama ir negalėdama užmigti, netgi nesistengdama užmigti. Kartais, kai būdavau giliai įmigus, jų šauksmai iš gretimo kambario įsiverždavo į mano sapnus kaip svetimos valstybės kariuomenė. Mamos balsas buvo garsus ir aiškus, o tai, kas dėjos tėvo pusėje, buvo palikta lakios vaizduotės sričiai. Jie ginčijos, ar daktaras Isaacas man tinka, kas už ką mokės, o visų labiaušiai, kas kaltas, kad man taip blogai. Jie iškapstė senus nesutarimus, ir paaiškėjo, kad jeigu jų problemos kada nors ir buvo palaidotos, tai tas kapas — labai jau negilus ir pradėjęs irti. Jų smulkmeniškumas buvo pasibaisėtinas: tėvas skundėsi, kad kai man reikėjo dantų plokštelių, mama įsigudrino išrinkti patį brangiausią, nevykusį ir suktą ortodontą; mama prieštaravo, kad jo draudimas vis tiek padengė devyniasdešimt procentų sumos, ir kodėl jam tai turėtų rūpėti. Jis ją apkaltino visada norėjus išleisti daugiau pinigų, negu jie kada nors turėjo, kad aš galėčiau lankyti privačias mokyklas ir vilkėti gražiais drabužiais; ji šaukdavo, kad jeigu jis to taip nori, aš galėčiau eiti į kokią nors baisią valstybinę mokyklą Kvinze, kur jis tuo metu gyveno, prasidėti su vaikais, vos gebančiais suregzti sakinį, ir niekada nevaikščioti į Bacho rečitalius ar parodas Metropoliteno muziejuje. Ji tegalėdavo atsikirsti, kad man labai pasisekė, jog globos teises turi ji. Jis sakydavo, kad ji gyvena sapnų pasauly; ji sakydavo, kad jis gyvena sapnų pasauly.

Nors aš aiškiai negalėdavau girdėti, ką jis sako, žinau: jis kaltino, kad ji niekam tikusi motina, o tai paskatindavo ją garsiau rėkti į savo ragelį; šis teiginys reiškė tą patį, jei mano mamai kas pasakytų, kad jos visas gyvenimas nieko vertas ir kad ja/ nesiseka tas vienas dalykas, kuris turėtų sektis. Jos atsakymas visada būdavo toks pat: „Donaldai, — šaukdavo ji, — aš turėjau augint mūsų dukterį vienui viena, beveik be tavo pagalbos. Aš tikra šventoji. Tu niekad nesiveždavai jos atostogauti. Tu niekad nepasiimdavai jos savaitgaliais. Visa tai buvo palikta man, ir aš manau, kad visai neblogai su tuo susitvarkiau, bet tik ne tavo dėka”.

O tada trinktelėdavo telefono ragelis ir stodavo tyla, po kurios mama pratrūkdavo raudoti. Jos verksmas mane baugindavo; atrodė, ji dainuoja graikų tragedijos chore, ir vyksta didžioji laidotuvių scena, — o aš galvodavau: keliu daugiau rūpesčių nei esu verta.

Jų karingumas pavėlavo maždaug dešimtmečiu. Jų išsiskyrimo ir skyrybų procedūra vyko gana taikiai: jie turėjo tiek mažai pinigų ir nuosavybės, dėl kurių būtų galėję ginčytis, išskyrus šiek tiek gero porceliano ir keletą blogų Jose Feliciano plokštelių, kad netgi nepasirūpino atskirais advokatais; jie tiesiog paprašė, kad mamos pusseserė teisininkė sutvarkytų dokumentus. Mama gavo globos teises; tėvas netgi iki galo nepasinaudojo savo lankymo teisėmis, o bendra alimentų ir vaiko išlaikymo pinigų suma, kurią jis turėjo mokėti per savaitę, buvo nustatyta mažesnė kaip septyniasdešimt penki doleriai. Daugybę metų jų santykiai buvo tokie tiesmuki ir nesudėtingi, bent jau iš pažiūros, kad aš negalėjau suprasti, kaip mano depresija paskatino prasiveržt jų užgniaužtą pyktį vienas kitam.

Kai jie pradėjo taip kariaut naktis po nakties, prisimenu, galvodavau, kad kažkas čia tikrai ne taip, nes, kiek žinau, tai aš turiu problemų. Jie neva ginčijos, kaip geriausia mane gydyti, bet tuo metu, kai jie šaukė vienas ant kito, aš tiesiog slėpdavausi savo kambary ir dariausi vis niūresnė. Kartais, bandydamas paerzint mamą, tėvas atsisakydavo apmokėt mano psichiatro sąskaitas iš savo draudimo pinigų, nesuvokdamas, kad ne ji kentės be gydymo, o aš. Viskas taip velniškai susijaukė. Užuot jautusis kaip vaikas, kurio tėvai yra išsiskyrę, jaučiaus kaip vaikas, kurio tėvams reikia skirtis.

Tas dalykas, vadinamas depresija, kurio negalima niekaip konkrečiai apibūdinti (Jis didesnis už duoninę? Mažesnis už spintą? Tai gyvūnas, augalas ar mineralas?), ėmė ir išsikerojo mano galvoj lyg koks miražas, vizija ar haliucinacija, ir šliaužė į mano artimųjų gyvenimą, alindamas juos taip pat, kaip aš alindavau save. Jei tai būtų buvęs parazitas, kaip tarakonai, kurie lakstydavo po mūsų virtuvę, būtumėm iškvietę naikintojus; jei tai būtų gaisras, būtumėm nukreipę į jį gesintuvą; o Dieve, jeigu tai būtų kas nors paprasta kaip, pavyzdžiui, nemokėjimas spręst kvadratinių lygčių per algebros pamokas, repetitoriai galėtų mane išmokyt visko apie 2ab ar 32 ar kaip surašyti skaičius ir raides, kad viskas būtų teisinga. Bet tai buvo tiesiog beprotybė. Noriu pasakyt, aš nebuvau alkoholikė, nesirgau anoreksija, bulimija ar narkomanija. Nebuvo galima šito suverst svaigalams, maistui, vėmimui, liesumui ar adatoms ir sau padarytai žalai. Mano tėvai galėdavo ginčytis iki vėlyvos nakties dėl to, ką su tuo — tuo dalyku — daryti, bet iš esmės jie riejosi dėl to, ko nebuvo įmanoma aiškiai apibrėžti.

Pradėjau trokšt tikros ligos, norėjau priprast prie heroino, kokaino ar dar ko nors — ko nors tikro. Jeigu viskas būtų priklausę tik nuo to, kaip atsikratyt blogų įpročių, būtų buvę tikrai lengva. Aišku, dabar jau žinau, kad alkoholis ir narkotikai taip pat sukelia tam tikro pobūdžio depresiją, kuri nelabai skiriasi nuo maniškės, tačiau jei gelbėjiesi nuo alkoholio ar narkotinės medžiagos, gali apsiribot apgaulingai paprastu tikslu: susilaikyti nuo kaifo. Bet ką gi reiškia gelbėtis nuo depresijos? Mokytis susilaikyt nuo savo pačios proto? Argi nebūtų žymiai lengviau atsikratyt Jackų Danielu negu Elizabeth Wurtzel?

Maždaug tuo metu Johnas ir Mackenzie Philipsai buvo ką tik baigę reabilitacijos kursą po to, kai metė vartoję kokainą, ir atrodė, kad kiekvieną savaitę tai vienas, tai kitas pasirodydavo žurnalo People viršely: Mackenzie todėl, kad prarado darbą seriale Tik viena diena ir ištekėjo už garso įrašų prodiuserio Peterio Asherio, kuris, atrodo, ir parūpindavo jai kokaino; o Johnas — kad praskaidrėjus sąmonei vėl ketino suburti grupę „The Mamas and the Papas”. Atidžiai skaičiau apie jų gyvenimą, kai jie dar buvo narkomanai, ir tai veikė lyg šaltas dušas tokius depresuotus kaip aš. Viena vertus, žmonės, sugebantys taip save žaloti, pavyzdžiui, įvažiuodami su BMW į medį, sulaukia daug dėmesio, o antra vertus, juos reikia gelbėt.

„Gelbėti. Štai kaip man tai atrodė. Narkomanai galėjo susitelkt į konkrečią problemą — jiems reikėjo išblaivėti, ir todėl juos galima buvo pristatyt į tam tikras vietas, kur jiems padėtų. Heizeldenas, Švč. Marijos gydykla, Betty Ford centras ir visa Minesotos valstija buvo tos vietos, kur galėjai važiuot gydytis. Kažkodėl aš buvau įsitikinus, kad reabilitacija — tai lyg koks konvejeris, ant kurio atsisėdi ir važiuoji dvidešimt aštuonias dienas ar dvidešimt mėnesių, ar dar kiek nors, kol pasveiksti. Tada tave nustumia nuo konvejerio linijos visą šviežią ir naujutėlį, pasiruošusį viską pradėti iš pradžių.

Aišku, tai buvo kalinio fantazija apie narkomano gyvenimą. Daugybė žmonių kelis kartus pereina reabilitaciją ir vis tiek nepasveiksta, bet, žinoma, egzistuoja daugybė skandalingo elgesio būdų, kuriais gali mėgautis, jeigu tave kankina bjauri narkotikų problema. Tuo tarpu aš šiek tiek perdozavau vaistų ir susipjausčiau kojas skutimosi peiliuku, bet neatrodė, kad mane kas nors ruoštųsi gelbėti. Nes popieriuj tokia problema neegzistavo. Jei būčiau pripratus prie heroino, galiu lažintis, kad mano tėvai būtų mane atidavę į gydyklą greičiau nei narkomanas prisitraukia švirkštą. Jei vartočiau narkotikus, jie būtų įkišę mane į ligoninę, kur mano elgesį visą laiką stebėtų psichologai ir gydytojai, ten aš susipažinčiau su daugybe kitų narkomanų, bandančių atsikratyt savo įpročio, ir niekada nebūčiau vieniša. Po reabilitacijos galėčiau praleist likusį gyvenimą vaikščiodama į Anoniminių alkoholikų ar Anoniminių narkomanų susirinkimus ir bendraučiau su kitais pasveikusiais narkomanais, turinčiais panašių problemų.

Visos tos garsenybių istorijos apie piktnaudžiavimą narkotikais buvo įspėjimas amerikiečių jaunimui, moralizuojančios pasakėlės, kurios turėjo išmokyt tave Paprasčiausiai Pasakyti Ne. Tačiau man atrodė, kad jeigu galėčiau užsikabint už kokio narkotiko, viskas būtų įmanoma. Susirasčiau naujų draugų, turėčiau tikrą problemą. Galėčiau įžengt į bažnyčios salę, pilną nelaimės draugų, ir visi jie sušuktų: „Sveika atvykus į mūsų košmarą! Mes suprantam! Štai mūsų telefono numeriai, skambink bet kada, kai tik jausi, kad tau blogai, nes mes esam čia, kad tau padėtumėm”.

Kad tau padėtumėm: negalėjau įsivaizduot, kad yra kas nors, kas pasiruošęs man padėti.

Depresija — pats vienišiausias dalykas šiam pasauly. Nebuvau girdėjus apie jokius reabilitacijos centrus depresijos kamuojamiems, apie jokius Anoniminių depresuojančiųjų susirinkimus. Taip, žinoma, buvo psichiatrinės ligoninės, tokios kaip McLean ir Bellevue, Payne Whitney ir Menningerio klinika, bet negalėjau tikėtis atsidurt nė vienoj iš jų, nebent pakankamai rimtai būčiau pamėginus nusižudyt, kad prireiktų deguonies pagalvių, siūlių ar skrandžio pompos. Iki tol man, deja, buvo lemta gydytis pas Manheteno psichiatrą, kuris tegalėjo pasiūlyt menką pagalbą visame mano šeimyninio gyvenimo chaose. Trokšdavau — melsdavau Dievo drąsos ir stiprybės, — kad man pakaktų užsispyrimo nesveikt, kad pajėgčiau persipjaut venas, kad pasidarytų žymiai blogiau ir mane pagaliau patupdytų į psichinių ligonių palatą, kur galėčiau tikėtis tikros pagalbos.

Kalbant apie individualią terapiją, man dabar sunku įvertint daktaro Isaaco sugebėjimus, nes jis praleido daugybę laiko už teisėjo stalo, bandydamas atskirt mano tėvus. Nuo to laiko turėjau daugybę kitų psichiatrų — iki šiol devynis, — kurių gydymo būdus ir stilius galiu tiksliau įvertint. Medicinos daktarė Diana Sterling buvo vienintelė, stovėjusi tarp manęs ir savižudybės; paskui buvo tokie idiotai kaip filosofijos daktaras Peteris Eichmanas, psichologas, pas kurį vaikščiojau pirmam koledžo kurse; jis labiau norėdavo kalbėtis apie tai, ar laiku atėjau į priėmimą, negu apie patį reikalą. Bet daktaras Isaacas buvo taip tvirtai užsibrėžęs padėt man įveikti krizę, kad aš niekaip negaliu įvertint darbo, kurį atlikom kartu. Jis keistas žmogus, su apsimestinio paprastumo prieskoniu: avėdavo sportinius batelius su kostiumu ir kaklaryšiu dar prieš Niujorko transporto darbuotojų streiką. Bet, nepaisant visos laisvos puošeiviškos elgsenos, daktaras Isaacas buvo vienas tų tipiškų savireklama užsiimančių Niujorko profesionalų, kurie laimingi girdavosi daugybe savo garsių kličntų. Kai vieną sykį, kaip paprastai, užsivedžiau apie Bruce’ą Springsteeną ir rokenrolą kaip išsigelbėjimą, jis įsiterpė, kad kadaise gydė Patti Smith, mano garbinamą dainininkę, kai ši gulėjo psichiatrinėj ligoninėj. Ar aš žinanti, kad jis — tas daktaras, kuris apžiūrėjo Marką Davidą Chapmaną, paguldytą į psichiatrinę po to, kai nužudė Johną Lennoną? O ar aš žinanti, kad vienas iš jo pacientų — neseniai nuverstas NBC prezidentas? O aš galvodavau pati sau: tikriausiai man jau visai šakės, jeigu esu verta to paties psichiatro kaip Patti Smith, kuri, galų gale, gyveno su Samu Sheppardu, o visų jos albumų nuotraukas darė Robertas Mapplethorpe’as. Bet vis dėlto svarstydavau: o kas man iš to? Čia gydymas ar pietūs „Elaine” restorane?

Kalbant apie šeimos konsultavimo seansus, bet kokį galimą gydymą lankantis pas daktarą Isaacą gadino mūsų visų trijų pastangos priverst jį padėti mūsų pražūtingam trikampiui veikt truputį geriau, padaryt jį labiau lygiašonį nei smailųjį, ar net ne trikampį, o laimingą apskritimą. Tačiau tai buvo neįmanomas dalykas. Be bendrų, vieningų tėvų pastangų užsidaręs vaikas neatsivers ir nepasveiks (nors tai šiek tiek primena posakį, kad lietaus nekenti tik dėl to, kad jis šlapias, nes nelaimingi vaikai dažnai yra sudužusio šeimyninio gyvenimo rezultatas). Po kurio laiko daktaras Isaacas, atrodo, susitaikė su mintim, kad iš tikrųjų negali man padėt pasveikti; taigi, geriausia, ką jis galėjo daryti, — neleist man grimzti gilyn. Kaip ir visa kita mano gyvenime, mudviejų susitikimai kas dvi savaitės tebuvo tik pleistras, siaura buferinė zona, pilna mandagaus pliurpimo ir praktinių patarimų; bet net nesišvietė, kad kada nors būtume radę, kur pakastas šuo, katė ar arklys.

Kol visa tai vyko, mama pavertė daktarą Isaacą savo guru, todėl niekaip negalėjau pasidalyt su ja savo abejonėmis dėl gydymo, o tėvas, kaip nebūdingajam, staiga pajuto baisų norą užpildyti tą didžiulę tuštumą, atsiradusią dėl mamos nesugebėjimo susitvarkyt su didžiąja dalimi to, kas man darės. Jis mėgo, kone dievino mano prastą depresijos apsėstos paauglės poeziją, kuri dažniausiai skambėjo taip: „Mane apgaubė naktis / Tamsos skraistė jau apraizgė mane savo gijomis...” Mama visai nesidomėjo mano apgailėtina rašliava, vos pažvelgus į ją pati pasijusdavo baisiai. Nors mama ir toliau sumaniai vykdė savo motiniškas pareigas įprastose materialiose sferose — maitino, davė man lovą, teoriškai leido į mokyklą, — jos visiškai nejaudino mano emocinis gyvenimas. Ji paprasčiausiai nieko apie jį nenorėjo žinoti ir, galima sakyt, nusprendė, kad tai profesionalų reikalas. Antra vertus, mano tėvui patikdavo plepėt su manim apie tai, koks baisus pasaulis, nes jis iš esmės pritarė mano nuomonei. Po kurio laiko jis liko vienintelis, su kuriuo kalbėdavaus, o kadangi mano būsena buvo pakankamai pažeidžiama, kad patikėčiau bet kokiomis beprotiškomis teorijomis, kurias man kas nors pakišdavo, tėvui beveik pavyko mane įtikint, jog mama vienintelė kalta dėl visų blogybių, užvirtusių ant mano galvos. Jis aiškindavo, kad ji siunčia mane į visas tas represyvias žydų mokyklas, neleidžia jam aktyviai dalyvaut mane auginant, o aš, desperatiškai ieškodama, kam suverst kaltę už visą savo skausmą, kartais manydavau, kad jis teisus.

Kartais mama skųsdavosi, kad mes su tėvu susimokėm prieš ją: pavyzdžiui, tada, kai jis užrašė mane į gitaros pamokas, o paskui pasakė, kad ji turinti už jas mokėti, nes jis jai moka pinigus vaikui išlaikyti, arba kai vedėsi mane į konsultacijas su keliais galimais daktaro Isaaco pakaitalais jai nepranešęs. Ji šaukdavo ant manęs: „Kur jis buvo, kai buvai vaikas? Visą tą laiką jis miegojo, o dabar bando tave pavogt. Jis plauna tau smegenis “. Tada mama valandų valandas verkdavo telefonu savo seseriai; ta paskui pasikviesdavo mane į savo namus Long Ailende kelioms dienoms, kad pailsėtume viena nuo kitos. Kartais pripažindavau savo tetai širdies gilumoj žinojusi, kad tėvas tik bando pasinaudot mano nepasitenkinimu norėdamas užsiutint mamą, bet su džiaugsmu priimdavau bet kokią paguodą dėl savo depresijos, kokią jis teikdavos duoti. Manęs niekas nesulaikydavo: būčiau padarius bet ką, jei tik tai būtų padėję pasijusti geriau, netgi jei dėl to mano mama kentėtų.

Žinoma, iš tėvo atbudusio dėmesio man mamą labiausiai erzino jo poelgių tuštumas. Kartais su juo būdavo visai nieko pasikalbėt, bet iš tikrųjų jo pastangos nieko nereiškė. Kiekvieną kartą, kai suvokdavau, kiek mažai jis man gali padaryt kaip tėvas, koks jis abejingas tokiems svarbiems vaikų auginimo dalykams kaip pirkt man drabužius, laiku nuvest į mokyklą ar pamėtėt į šokių pamokas, mano skausmas dar sustiprėdavo. Mačiau, kad jis galbūt ir supranta mane geriau nei mama, bet iš tikrųjų manęs taip atsidavęs nemyli. Aš tuo momentu jam tiesiog patikau, nes skendinti nevilty tapau gan įdomi. Praknapsėjęs, prasnaudęs ir pramiegojęs visą mano vaikystę, gana abejingas mano gebėjimui reikšt mintis, kai man buvo šešeri, niekada nesižavėjęs devynmetės dukters beatodairišku naivumu, jis susidomėjo suicidiškai depresyvia paaugle, kokia tapau.

Tuo tarpu mamos tas visai nedomino. Ji liūdėjo žiūrėdama, kaip virstu nuobodžia paniurusia nepažįstamąja, miegančia lovoj, kurioj kadaise gulėjo jos vaikas. Prisimenu, vieną naktį, mūsų susikirtimų įkaršty, įėjau į mamos miegamąjį pabučiuot jos prieš miegą. Ji gulėjo po stora tamsiai raudona antklode blizgančiais rausvais nailoniniais naktiniais marškiniais, o nepriklausomo kanalo žinios triukšmingai sklido iš televizoriaus. Priėjau prie lovos ir pažvelgiau į ją, tokią mažą ir trapią. Jos juodi plaukai buvo pasklidę aplink galvą, tamsios akys patinusios, išteptos vaikišku aliejum, kurį ji naudojo makiažui valyti, o tamsi alyvų spalvos oda, dėl kurios visada atrodydavo taip, tarsi ką tik būtų deginusis Prancūzijos Rivjeroj, buvo aptempusi jos atsikišusius skruostikaulius ir smailią nosį kaip ištapyta drobė. Kodėl aš nepaveldėjau jos išvaizdos, jos Viduržemio jūros odos spalvos, aiškių bruožų, didžiulių tamsių mieguistų akių, įstatytų teisingu kampu? Kodėl atsigimiau į tėvo giminę, išblyškusi, apvali, užkritusiom akim, kurios visada atrodė tingios, — bruožai, kurie liejosi vienas su kitu, tarsi ieškotų kompromiso ir abejotų, kaip ir mūsų asmenybės? Prisiminiau mamos nuotrauką, kai ji dirbo „Macy” parduotuvėj, ilgais juodais plaukais ir storom garbanom, apjuostom plačia juosta. Dabar ji man atrodė tokia pat graži, nors veidas ir sugriežtėjo. Amžius nusinešė tą menką valiūkiškumą, kurio kadaise turėjo jos bruožai. Tačiau tą vakarą, gulėdama lovoj, ji atrodė tokia švelni ir subtili, lyg trapi kalbanti lėlė.

Tačiau aš žinojau, kad ji labai lengvai gali pult mane be jokios akivaizdžios priežasties, o žvilgsnis gali per vieną akimirką iš mylinčio pavirst rūsčiu. Jos nuotaikos labai greitai keitės, ypač tada ir ypač todėl, kad ji negalėjo susitvarkyt su mano depresija. Tačiau, nors kartais ji ir labai supykdavo, nors ir garsiai šaukdavo ir kad ir kaip neprotingai mane užsipuldavo, galų gale ji buvo tas maitintojas, kuriuo galėdavau pasikliauti. Netgi jei susipykdavom taip, kad nesikalbėdavom dienų dienas, vis tiek būdavau tikra: kiekvieną vakarą ant stalo bus padėti pietūs, už mano mokslus bus sumokėta, mano drabužiai bus išlyginti. Ji buvo mano motina, ir tuo viskas pasakyta. O dėl savo tėvo niekada negalėjau būt tikra. Kai pabėgdavau iš namų ir nakvodavau pūkuotų kilimų priklotame name Vestčestery, į kurį tėvas su pamote buvo ką tik persikėlę, ir nepasiklausus paimdavau iš vonios muilą — tokį kaip „Tone”, kurį jie pirkdavo supermarkete, nieko ypatingo, — visi namai eidavo iš proto. Taip keistai mano buvimas juos veikdavo.

Mūsų šeimos gyvenimas buvo lyg biblinio karaliaus Saliamono istorija, kai dvi moterys teigė, kad jos yra tp paties kūdikio biologinės motinos. Kaip tikra motina, atsisakiusi savo kūdikio, kad karalius jo neperkirstų pusiau, mano mama, aš buvau įsitikinus, verktų dėl manęs ir atiduotų bet ką, kad tik išsaugotų mane sveiką; o mano tėvas, na, net nežinau. Jis, kaip ir aš, visada ieško kompromisų, visada grąžo rankas, niekad nėra tikras, kad tai, ką daro, teisinga. Būtų labai panašu į jį, jei pareikštų pavargusiu balsu: „Kirskit kūdikį pusiau”, nors būtent tai jau ir vyko.

— Tačiau mano gyvenimas nuo legendos skyrėsi tuo, kad abu į mane pretendavusieji buvo mano tėvai. Jei norėjau išlikt sveika, man reikėjo jų abiejų, tik neatrodė, kad tai įmanoma. Kažkas mano viduj ne tik kamavosi nuo depresijos, bet ir skilo pusiau, lūžo, trupėjo, stumdė mane nuo motinos prie tėvo ir atvirkščiai, ir kartais aš norėdavau pereit per lango stiklą, kad aštrios šukės supjaustytų į gabalėlius ir atrodyčiau taip, kaip jaučiuos.

Ar skyrybos pateisinamos, jei šeimoj yra vaikas? Žinau, kad dabar visa armija šeimos konsultantų ir skyrybų psichologų atsidėję dirba, kad palengvintų skyrybas vaikų labui, žinau, kad visi tie žmonės bando padėti, bando viską sudėlioti taip, kad, jei jau atsidūrėm Aliaskoj, tai mums visai praverstų šiltas paltas. Bet argi gali tokia situacija kada nors tapti normali?

Bet koks išsiskyrimas, netgi po trumpos meilės istorijos, gali sukelt įvairiausių emocinių audrų. Tad kaip mes galim būti tokie pragmatiški, realistiški ir keistai, šiurpiai protingi, kad prašytumėm besiskiriančią porą sutramdyt jausmus, padoriai elgtis, stengtis padėt ir būt geriems savo vaikų labui? Iš visų keistų reikalavimų, kuriuos šiuolaikinis gyvenimas kelia žmonijai, pats sunkiausias gali būt ne tik priedermė ramiai praleist visą brandų gyvenimą keičiant vieną serijinės monogamijos situaciją kita, bet lūkestis, kad sutartumėm vienas su kitu, išsaugotumėm draugystę, dalytumėmės tėviškom pareigom, o kartais netgi dalyvautumėm savo „buvusiųjų” antrose ir trečiose vestuvėse. Jis reikalauja iš mūsų apsimest, kad dūžtanti širdis — tai tik menkas nepatogumas, kurį galima įveikt tam tikra doze psichologinių pliurpalų, keletą kartą pakartojus mantrą „vaikų labui”.

Kartais man atrodo, kad gerbiu savo tėvus už tai, kad jie nebandė rodyt tokio mandagumo, netgi nevaidino, kad jie draugiški vienas kitam, kai man būdavo blogiausia, mano labui. Žinau, man būtų buvę geriau, jei jie būtų bandę tai daryt, bet tikriausiai mane būtų tik prislėgęs jų veidmainiškumas, netikros šypsenos, apsimestinis draugiškumas.

Dažnai tomis dienomis, kai man buvo trylika, kalbėdavausi su tėvu iki išnaktų niūriai skųsdamasi, kaip viskas beviltiška, ir kartais sakydavau nekenčianti mamos, nes man atrodė, kad taip ir yra. Išsinešdavau telefoną su ilgu laidu iš mamos miegamojo į siaurą koridorių, vedantį į mano kambarį, ir pašnibždom pasakodavau jam, koks nykus mano gyvenimas. Žinoma, tai varė mamą iš proto. Todėl, padėjus ragelį, kad ji pasijustų geriau, sakydavau jai, kad tėčiui aš visiškai nerūpiu. Sakydavau mamai nekenčianti tėčio, ir atrodo, to jai kurį laiką pakakdavo, ir ji jausdavosi visai gerai iki kito karto, kai išgirsdavo mane sąmoksliškai šnekantis su juo apie tai, kaip man reikia pabėgt nuo daktaro Isaaco, o tada ji vėl verkdavo ir sakydavo, kad nuo mano lojalumo tėvui ir veidmainiavimo jai taip bloga, jog širdis plūsta krauju.

Vieną vakarą, grasindavo ji, aš taip susirgsiu, kad turėsi mane išvežt į reanimacijos palatą, nes aš kraujuosiu, bet tu būsi per daug užsiėmus skusdama mane savo tėvui ir to net nepastebėsi, ir aš numirsiu, ir kaip tu tada jausies?

Ir kaip tada aš jausiuos? Niekada negalėdavau jai tiesiai atsakyt, tik verkdavau ir apkabindavau, įremdavau galvą jai į raktikaulį ir sakydavau: „Aš to nenoriu, nenoriu, kad taip atsitiktų, kodėl žmonės negali paprasčiausiai sutart?”

Kaip ir dera išsiskyrusioms motinoms, kai būdavo protingai ir blaiviai nusiteikusi, ji, žinoma, žodžiais pritardavo minčiai, kad turėčiau palaikyt santykius su tėvu. Kiekvienas turi ir nusipelno turėt motiną ir tėvą. Tačiau iš tikrųjų ji nenorėjo, kad per daug su juo suartėčiau. Norėjo, kad jis būtų netoliese, bet tik sutartu laiku, šeštadienį popiet. Ir kas ją galėtų kaltint? Kaip mama galėtų pasakyti man, kurią mylėjo labiau už viską pasauly, norinti, kad palaikyčiau gerus santykius su savo tėvu, kurio nekentė labiau už viską pasauly, ir likti nedemaskuota? Tas pats buvo ir su tėvu.

Nenuostabu, kad išsiskyrusių šeimų vaikai pateko į užsitęsusios paauglystės pasaulį, kuriame tiek daug jų permiegoję vieni su kitais liko draugai ir pamiršo nutrūkusių santykių konfliktus, kad jų gyvenimas liktų ramus. Skyrybos mus išmokė miegot su draugais, miegot su priešais, o paskui iš ryto elgtis taip, lyg viskas taip ir turėtų būti. Kartais žaviuosi savo tėvais dėl to, kad psichologiškai jie buvo tokie tamsuoliai ir net į rankas neimdavo knygų iš serijos „pagalba sau” pavadinimais Man gerai — tau gerai; už tai, kad jie pasirinko — ar greičiau ne pasirinko, o instinktyviai liko ištikimi savo nesuvaržytam, nesusaistytam, neišspręstam ir neištyrinėtam emociniam nebrandumui. Kaip dažnai jie bandydavo vaizduot susirūpinusius, sakydavo man, kad jų jausmai vienas kitam neturi manęs paveikti, bet tai visada skambėdavo melagingai, lyg kas nors būtų pastatęs dramblį mūsų prigrūsto, prastai apšviesto kambario vidury ir mėgintų man įteigt, kad nereikia kreipt į jį dėmesio, kad jis bus romus ir gerai elgsis, kad mes galim sau gyvent ir dirbt šalia jo. Mane žavėjo tai, kad užuot bandę elgtis taip, kaip reikia situacijoj, kai akivaizdžiai viskas negerai, jie elgėsi taip, kaip išeina.

Mes nuvažiavom į Aliaską ir negyvai sušalom.

Penkerius metus iš eilės važiuodavau į stovyklą, kasmet vis į kitą, kitokioj aplinkoj vis kitam miestely Pokonų, Ketskilų, Berkšyro kalnuos ar kur kitur, kur galima patekti su nuolaida. Juokingiausia, kad nors mama išsiųsdavo mane į visas tas vietas, kurios man atrodė tokios vienišos ir baisios, užuot jos už tai nekentusi, visą vasarą ilgėdavausi. Ir nemiegodama, ir miegodama visą savo energiją išliedavau ilgėdamasi savo skurdžių ir neramių namų. Nuo pat birželio 28 ar kitos dienos, kada atvažiuodavau į stovyklą, iki tol, kol grįždavau namo rugpjūčio 24-ąją, atsidėjus svarstydavau, kaip reiks grįžti, ir nė akimirkos nuo to neatsitraukdavau.

Kiekvieną dieną valandų valandas rašydavau mamai laiškus, skambindavau telefonu, kad įsitikinčiau, ar ji žino, kada ir kur reikės pasiimti mane iš autobuso, kai jau bus laikas grįžti. Lakstydavau į stovyklos administraciją prižiūrėt, kad pranešimai apie kelionę atgal būtų išsiųsti ir kad ji žinotų, kur mane rasti. Išgaudavau iš jos pažadą, kad atvažiuos valanda ar dviem anksčiau. Skambindavau netgi tėvui ir priversdavau pažadėti, kad ateis pasitikt bent jau prieš pusvalandį. Šnekėdavaus su vyriausiąja auklėtoja apie savo susirūpinimą, kad gali mane įsodint į autobusą, vykstantį į Nju Džersį ar Long Ailendą, ir aš atsidursiu ne ten, kur reikia, ir niekada nepasieksiu namų. Klausinėdavau kitų niujorkiečių iš savo kambario, ar galėsiu važiuot į jų namus, jei mama nepasirodys autobusų stotelėj. Skambindavau seneliams, tetoms, dėdėms ir auklėms (visada jų sąskaita) ir klausdavau, kur jie bus rugpjūčio 24 dieną, jeigu atsitiktų taip, kad mano tėvai neateitų manęs pasiimt. Užuot mėgavusis teniso ir tinklinio malonumais, pynusi juosteles ir audusi puodų laikiklius, ištisas aštuonias vasaros savaites praleisdavau planuodama dviejų valandų kelionę namo.

Kartais netgi dabar, kai vasarą lyja — ta šalta, bjauri liūtis, apie kurią visada dainuoja bliuzo dainininkai ir dėl kurios liepos mėnesį jautiesi kaip rudenį ar netgi žiemą — aš patiriu deja vu būseną ir jaučiu, kaip mano protą aptraukia rūkas, visas kūnas įsitempia, kai prisimenu lietingas dienas stovykloj, tas tamsias niūrias dienas, kai lietus krisdavo žemėn kaip botago kirčiai, o aš vaikščiodavau su savo geltonu lietpalčiu sužvarbus, pavargus ir kaip sudaužyta, ir galvodavau, ką padariau ne taip, kad tėvai mane ištrėmė. Ką padariau, kad to nusipelniau ir kaip galiu tai ištaisyti.

Buvau toks geras vaikas, tikrai. Man nereikėjo, kad kas nors su manim užsiimtų, buvau tokia išradinga. Palikta viena namie tikriausiai būčiau skaičius rinktinius Tolstojaus raštus ar bent jau Tolkieną. Gal būčiau piešus eskizus savo bloknotėly ar rašius dar vieną knygą vaikams apie gyvūnus, kurias pradėjau kept nuolat sulaukusi penkerių. Dieve mano, aš tikrai jaučiausi laiminga būdama viena. Ir, esu tikra, būtent dėl to mane išsiųsdavo į tą apsnūdusią stovyklą ir vertė bendraut su kitais mano amžiaus vaikais: tai buvo dar vienas mėginimas padaryt iš manęs normalią.

Negaliu atsikratyt įtarimo, kad viskas ėmė slysti iš vėžių vasaros stovykloj, kad mano tremtis prasidėjo tada, kad mano dvasia palūžo, — ir kiekvieną vasarą lūžo ir lūžo ir lūžo dar labiau. Viskas baigės stovykloj. Lioviausi rašiusi knygas, lioviausi kolekcionavusi žiogus, lioviausi jautusis graži, lioviausi norėjusi sužinot, kaip atsiranda žaibas, vaivorykštės ir cunamiai, jei ne Dievas juos sukelia, lioviausi norėjusi žinot, ar yra Dievas, lioviausi pateikinėjusi klausimus, į kuriuos visi suaugusieji vis tiek būdavo per daug pavargę atsakyti, lioviausi norėjusi ko nors apskritai norėti, aiškiai žinojau, kad niekada to negalėsiu turėt, kad esu išvaryta iš tos vietos, kur kas nors vis dar yra galima.

Visai nesvarbu, kiek metų praėjo ir kokius gydymo kursus aš baigiau; kad ir kiek stengčiausi, man nepavyksta pasiekt to neapčiuopiamo dalyko, vadinamo perspektyva; ji turėtų visas praeities neteisybes pastatyt į deramą ir ne tokią svarbią vietą, laimingą vietelę, kur tekalbama apie išmoktas pamokas ir vidinę ramybę. Niekas niekada nesupras, kokie stiprūs, aiškūs ir ryškūs mano prisiminimai, kad man nereikia psichiatro, kuriam galėčiau pasakyt: jūs visi varot mane iš proto. Mano pasąmonė jų nepalaidojo, mano superego jų nenuslopino. Jie yra pačiam centre, jie iškyla dabar. O tai, ką jaučiu pagalvojus apie vasaros stovyklą, yra šlykščių šlykščiausia: Noriu užmušt savo tėvus už tai, ką jie man padarė! Noriu užkapot juos negyvai už tai, kad buvau pati geriausia mergaitė pasauly, ir užuot leidę man gerai jaustis dėl to, kad buvau tokia šauni, jie mane išsiuntė iš namų ir aš niekada taip ir negrįžau! Aš buvau ypatinga! Buvau daug žadanti! O jie ištrenkė mane iš namų ir bandė padaryt tokią kaip visi! Jie ištrėmė mane pas normalius vaikus, kuriems atrodžiau keista, ir jie vertė mane jaustis keistai, kol galiausiai iš tikrųjų tapau keista! Po visų šitų metų aš vis dar nekenčiu jų už tai, kad jie šitaip su manim pasielgė!

Byra ašaros — ne krinta kaip lietus, o plūsta šuorais.

Namų ilgesys man yra psichinė būsena. Aš visada ilgiuos kokio nors žmogaus, vietos ar daikto. Visada bandau sugrįžt į kokią nors įsivaizduojamą vietą. Mano gyvenimas — tai vienas stiprus ilgesys.

Prieš man išvažiuojant į stovyklą prie Senekos ežero penktą ir paskutinę vasarą, viskas buvo kaip tikram pragare. Prisimenu tik trumpus chaotiškų akimirksnių blyksnius. Verkiu telefonu kalbėdama su tėvu, mama verkia kitam kambary ant lovos rūkydama cigaretę; tėvas prašo pakviest mamą prie telefono; mama atsisako, paskui sutinka, tada verkia ir maldauja, klausia, kodėl jis kišasi į mano ir jos santykius. Ji dar paverkia. Aš dar paverkiu. Abi verkiam kiekviena savo kambary. Šaukiam. Susitaikom. Apsikabinanti, pasibučiuojam, vėl verkiam, prisiekiam, kad niekada neleisim tėčiui vėl atsistot tarp mūsų. Ir, žinoma, tėtis atsistoja tarp mūsų, kai mama pamiršta stovėt tarp manęs ir tėčio. Štai kaip viskas tada vyko. Aš visada išduodavau vieną iš jų su kitu. Tarsi tai būtų meilės trikampis. O taip, žinoma, ir buvo.

Mano mama pradeda šaukt ir verkt dėl visko, nesvarbu, ką daryčiau. Kai prasiduriu antrą skylę ausy, ji visai pasiunta, ir aš turiu keliom dienom išsikelt pas jos seserį. Kai ji pamato mane kalbančią telefonu su tėvu tuo sąmokslišku tonu, kurį puikiai atpažįsta net neišgirdus nė vieno sakomo žodžio, ji nulenda į savo kambarį, prie savo cigarečių pakelio, ir tai guli bežadė, tai puola į isteriją. Dažnai skambina seseriai. Sako man, kad aš ją skaudinu taip, kad jai viduj viskas plūsta kraujais, ir daros vis blogiau, ir netrukus aš nuvarysiu ją į kapus anksčiau laiko. Sakau jai, kad visai nenoriu jos liūdint, tiesiog noriu palaikyt ryšį su savo tėvu ir visai nenoriu palaikyti ryšio su daktaru Isaacu. Ji sako, kad daktaras Isaacas išgelbėjo man gyvybę, o tėtis tik trukdo mano gydymo procesui.

O tada aš sakau: „Ne, nesutinku”.

Mano tėtis atsisako apmokėt daktaro Isaaco sąskaitas, nors didžiąją jų dalį padengia draudimas, ir mano mamai tenka krapštyt pinigus iš menkos algelės, kurią ji gauna redaguodama viešbučių žinyną. Pasibaigus pinigams, daktaras Isaacas man sako paduosiantis mano tėvą į teismą už neapmokėtas sąskaitas, jei kąs nors neprivers jo paprasčiausiai užpildyti prakeiktų draudimo polisų. Aš taip pabūgstu tėvo pykčio, kad pasakau jam, jog nekenčiu daktaro Isaaco, šitaip dar sumažindama stimulą mokėt už gydymą. Pasakau mamai, kad myliu daktarą Isaacą, bet tėtis bando mane nuteikt prieš jį. Sakau kiekvienam iš jų tai, ką jie nori išgirsti, nes tai vienintelis būdas užsitikrint jų meilę. O man pačiai tiesa keičiasi priklausomai nuo to, ar esu su mama, ar su tėčiu.

Aš paprasčiausiai norėjau turėt abu tėvus ir kad abu mane mylėtų.

Visos šitos šeimyninės panikos sūkury važiuot į stovyklą turėjo būti palengvėjimas. Bet nebuvo. Visų pirma tą vasarą Medoulendze, Nju Džersio valstijoj, turėjo būt atidarytas „Brendan Byrne” stadionas ir ta proga Springsteenas turėjo ten grot dešimt vakarų. Turėjau bilietus į kelis koncertus, bet stovyklos direktorius pasakė mamai, kad negaliu palikt stovyklos teritorijos dėl bet kokios priežasties, išskyrus vestuves ar bar micvą, ir tik jau ne dėl Bruce’o Springsteeno. Aišku, kad ne.

Kai paskambinau tėčiui ir maldavau jį leisti pagyvent jo namuos vasarą, jis sumurmėjo kažką apie tai, kad visą dieną būna darbe ir kad man nebus kas veikt vienai namuos. O aš jam aiškinau, kad niekam netrukdysiu, gulėsiu saulėj išsitepus jodu ir vaikišku aliejum ir skaitysiu Dickensą ir Daphnę du Maurier, ir niekas net nežinos, kad aš ten, bet jis griežtai pasakė „ne”. Jis pasakė: tai neįmanoma, ir nieko daugiau nepaaiškino.

Padėjus ragelį suvokiau, kad likau viena. Atrodė, nė vienas iš tėvų nesuvokia, kad mano grandinės galas bus pririštas prie Senekos ežero, o ta menkutė viltis, kurią dar turėjau, žus, ir aš nugrimsiu į dugną kartu su ja. Sunkiai galėjau patikėt, kad žmonės, kurie man tokie artimi, nemato, kokioj aš nevilty, o jei ir mato, jiems visai nerūpi kaip nors man padėt, o jei ir rūpi kaip nors padėt, jie netiki, kad gali ką nors padaryt, nežino — o gal nenori žinot, — kad jų tikėjimas ir yra svarbiausias dalykas.

Niekada dar nesijaučiau tokia vieniša kaip tą dieną, kai padėjau ragelį pakalbėjus su tėvu, jam kaip visada tepasakius įprastąjį „ne”.

Galiausiai Springsteeno bilietai buvo atiduoti mamos draugo vaikams ir jų draugams, o aš buvau išsiųsta į stovyklą. Bet tą vasarą lipdama į autobusą, užuot pasakius mamai, kaip jos pasiilgsiu, pasakiau, kad ji dar pasigailės.

„Mama, kaip tu gali su manim taip elgtis? Aš tokia silpna, pažeidžiama ir tokios nestabilios būsenos, ir tu tai žinai, bet negaliu patikėt, kad vis tiek mane išsiunti iš namų tokią. Kaip tu gali?”

„Ellie, tu žinai, kad kitos išeities nėra.”

„Mama, jei tik tu žinotum, kaip man blogai, surastum kitą išeitį. Tu kalbi taip, lyg aš negalėčiau pati niekuo užsiimt visą vasarą. Argi man būtų blogai paprasčiausiai būti namuos, skaityt ir žiūrėt filmus? Argi blogai?”

„Tau reikia pabūt su bendraamžiais, — pasakė ji, iš tikrųjų gindamasi. — Tau būtų blogai pasilikt namuose ir vis labiau užsisklęst savy. Šiaip ar taip, pinigai jau sumokėti. Be to, daktaras Isaacas sakė, kad tau tai išeis į gera.”

„Daktaras Isaacas mulkis. Tai, kad tu pavertei jį savo guru, įrodo, kad esi dar didesnė mulkė. Nekenčiu tavęs, kad taip su manim elgies, ir, Dievas mato, turėsi už tai sumokėt.”

Netgi nepabučiavau jos, eidama į užsakytą autobusą. Ji turėjo fotoaparatą ir norėjo, kad papozuočiau su ja, mes apsikabinom, ir kažkuris tėvas nufotografavo, tarsi viskas būtų buvę visiškai normalu ir aš nebūčiau prisiekus atkeršyt. Negalėjau suprast, kodėl, po velnių, ji eikvoja tiek jėgų apsimetinėdama, kad viskas gerai, kai aišku, kad taip nėra. Jei ji būtų nors kruopelytę pasistengusi pripažint, kad problema egzistuoja, ir pasistengusi ją išspręst, gal tos problemos net ir nebūtų buvę.

Žengdama kelis paskutinius žingsnius prie autobuso, pasakiau: „Jeigu jau siunti mane į stovyklą, tai galėtum mane siųst ir mirti”.

„Ak, Ellie, liaukis vaidinus Sarą Bernhardt, nustok būt melodramatiška. Tau bus smagu. Tik truputį pasistenk.”

„Aš jau stengiaus ketverius metus. Tu dar pasigailėsi, kad išskinti mane penktą kartą. Prisiekiu.”

Sėdėdama autobuse galvojau: už visus tuos metus tu sumokėsi. Negalėjau net pagalvot, kad jos gyvenimas sunkus, kad ji pati turi problemų, kad jai reikia pertraukos, kad yra daugybė dalykų, kurių nesuprantu, kad būti motina labai sunku. Tada buvau įsitikinus, kad tas skausmas, kurį jausiu ateinančias aštuonias savaites, yra stipresnis už bet kokį pateisinimą. Nė vienas, kuris nepatyrė tokios depresijos kaip mano, negali ir įsivaizduot, kad skausmas gali pasidaryt toks stiprus, jog mirtis tampa kelrode žvaigžde, fantazija apie kažkada patirtą ramybę, ir tai atrodo geriau už tokį gyvenimą kaip mano, kai galvoj šitoks triukšmas.

Kai buvau dar vaikas, prisimenu, mane palikdavo daugybėj keistų vietų todėl, kad mamai reikėjo dirbt, o tėvas su mumis negyveno. Savaitgalius ir atostogas dažniausiai leisdavau savo senelių namuose Long Ailende, o dienomis, kai mokykloj nebūdavo pamokų, važiuodavau į organizuojamas keliones po pramogų parkus ir muziejus. Po kurio laiko mano vaizduotėj vasaros stovyklos susimaišė su popietėmis, praleistomis Švarcyje, pailgintos dienos grupėj, į kurią mama mane leisdavo ir kur visi vaikai žaisdavo „Monopolį”, krepšinį arpingpongą, o aš sėdėdavau kampe ir svajodavau arba skaitydavau, vienintelė mergaitė su sijonu, kai visi kiti vaikai buvo apsitempę džinsus ir avėjo kedus. Vieninteliai žmonės, su kuriais kalbėdavausi Švarcyje, buvo mūsų auklėtojos — jas visada stebino mano rudi plaukai iki juosmens ir tai, kaip aš ramiai sėdžiu lyg kokia maža suaugusioji, užmetusi koją ant kojos, tiesia nugara. Negalėdavau sulaukt, kol mama ateis manęs pasiimti. Kai ji ateidavo, man taip stipriai palengvėdavo, lyg kokiam švokščiančiam astmatikui, kuriam staiga paduoda inhaliatorių: mamai atėjus, vėl galėdavau laisvai kvėpuoti.

Ir štai aš, tas pats vaikas kaip ir anksčiau, tupiu vasaros stovykloj, labai jau primenančioj Švarcį, tik trunkančioj aštuonias savaites vietoj keleto valandų, paskendusi vienatvėj, kuri atrodo amžina, kaip niekad nesiliaujantis ilgesys.

Pirmąją dieną Senekos ežero stovykloj pradėjau savo ritualą: trindavaus apie direktoriaus kontorą ir kartodavau jam, kad jei neišmes manęs iš stovyklos, prisirysiu vaistų. Paaiškinau Irvui, kad nelabai noriu mirt, bet žinau, kad pajėgsiu išgert pakankamai daug piliulių, kad mane išvežtų į ligoninę, o tai reikštų bent jau tiek, kad ištrūkau iš prakeiktos stovyklos. Pasakiau, kad jau buvau perdozavus Ataraxo vasarą prieš dvejus metus, ir tada visi manė, kad tai nelaimingas atsitikimas, o aš nebandžiau jų įtikint, kad yra kitaip, bet dabar noriu, kad jam būtų visiškai aišku: jei išgersiu kiek nors Motrino ir aspirino, o juos galbūt užgersiu buteliuku NyQuilo, jis galės būt tikras, kad taip padariau sąmoningai, būdama sveiko ir aiškaus proto ir kūno.

Atsakydamas Irvas tarė: „Sugadinsi savo reputaciją. Žmonės kalba. Gandai sklinda. Apie tai sužinos kitose stovyklose, apie tai sužinos visi, kurie lanko tavo mokyklą “.

Su kuo jis manė kalbąs?

Kartais sakydavau Irvui, kad užuot kankinus save piliulėm, galbūt paprasčiausiai susikrausiu kuprinę, įsimesiu kelias kasetes, knygas, drabužių pamainą ir tūbelę dantų pastos, vieną rytą išeisiu iš stovyklos ir patrauksiu į autobusų stotelę. Jis man atsakydavo, kad fermeriai šitam atsilikusiam žemdirbių rajone tikriausiai pakeliui mane išprievartaus.

Po kelių savaičių beveik kasdieninių pokalbių tarp Irvo ir manęs užsimezgė keistas ryšys, kurį galima buvo pavadint vos ne nuoširdžiu. Gal mes netgi nenorėdami pamėgom vienas kitą, kaip policininkas gali pajust tam tikrą nejaukią simpatiją įtariamajai žmogžudyste, kurią jis apklausia. Valandų valandas ankštam apklausos kambary prasiklausius istorijos apie tai, kaip kažkam nepasisekė, natūralu, kad tau pradeda rūpėt vargšas kvailelis. Vieną dieną Irvas tiesiai šviesiai pasakė man, pakartodamas tai, ką jau buvau girdėjus daugybę kartų anksčiau: „Elizabeth, tu esi daili ir, matyt, protinga mergaitė; kodėl tau nepabandžius paprasčiausiai būt normalia? Kodėl nepasimėgavus tuo, kas yra čia, Senekoj, užuot taip smarkiai priešinusis? Nėra jokios priežasties, kodėl tu negalėtum čia pritapt “.

Po šitų žodžių man tapo aišku, kad Irvas visiškai neįsivaizduoja, kaip klaikiai galima jaustis, kai tau trylika. Mūsų derybos atsidūrė akivaizdžioj aklavietėj.

Parašiau daktarui Isaacui: „Sėdžiu prie baseino ir žiūriu į giedrą dangų. Ten skrenda erelis, ir tai turėtų atrodyt nuostabiai, bet aš pradedu galvot, kaip trokštu atsikratyti savo kūno, kad galėčiau skrist kaip tas erelis. Žinau, jei mirčiau, būčiau tik dvasia ir neturėčiau kūno, ir todėl meldžiuos, kad mirčiau”. Jis man atsakė krūva banalybių apie tai, kaip mane užjaučia, kad man taip sunku. Atsakiau: „Jums visai nebūtina mane užjaust. Tik iškrapštykit mane iš čia!”

Tą vasarą aš buvau taip užsispyrus iš ten ištrūkti, kad po kurio laiko mano planas prisigert vaistų ėmė priminti kruopščiai apsvarstytą šaltakraujiško žudiko metodą — jis žudo be emocijų, o vėliau prisimena ką padaręs, nepamiršdamas nė vienos detalės ir įrankio, sudėdamas visus taškus: o tada, o tada, o tada. Mano požiūris pastebimai pasikeitė. Kadangi labai pykau ant abiejų savo tėvų už tai, kad uždarė stovykloj, jau nebebuvau nė vieno pusėje (rinkaus pusę nebent lyg koks mirti nuteistas nusikaltėlis, kuris turi pasirinkt, sakykim, elektros kėdę arba mirtiną vaistų dozę), ir mano depresija virto karingu pykčiu. Depresija dažnai apibūdinama kaip į vidų nukreiptas pyktis, todėl man atrodo, kad pykdama ant savo tėvų patyriau prabangą — o gal geriau sakyt išsigelbėjimą — pagaliau nukreipiau tą pyktį išorėn. Atrodė, tarsi pagaliau vėl būčiau atgavus jėgas nekęsdama jų kaip tik galiu. Ir man palengvėjo suvokus, kad iš tikrųjų neturiu nieko, niekur ir niekada, kad mano įsitikinimas, jog visas gyvenimas — tai tik didžiulis muilo burbulas, visiškai pasitvirtino. Dabar galėjau ramiai atsiduot tam trupučiui, kuris dar buvo likęs, galėjau mėgautis skolinto laiko gausa ir laisvo kritimo skalsumu. O jau nusprendus, kad reikalui esant galėsiu įvykdyt savęs naikinimo aktą, jaučiaus išsivadavusi iš kankinančio skausmo: išeitis rasta. Tegu jie visi eina po velnių, jei nepasimokys, kai paliksiu stovyklos teritoriją ne autobusu ir ne mašina, o įkišta į greitosios pagalbos automobilį ir vežama į reanimacijos palatą.

Pagaliau, praėjus kiek laiko po tėvo apsilankymo, jis sukūrė planą, kaip palengvint mano kančias, ir tai buvo pirmas ir paskutinis jo tėviškos valios aktas. Žinoma, šis solidarumo gestas nereiškė, kad apsigyvensiu pas jį. Tėvas paprasčiausiai suorganizavo, kad galėčiau pabūt pas jo seserį Trixie, kuri su vyru ir dviem vaikais gyveno Matavone, griūvančiam pramoniniam miestely Nju Džersio centre. Jie turėjo kelių aukštų namą su atviru baseinu kieme. Bobas, Trixie vyras, dirbo meistru fabrike ar kažkokioj panašioj įstaigoj ir priklausė tai vyrų rūšiai, kurie pareina vakare namo, išplempia skardinę alaus ir valgo pietus sėdėdami priešais televizorių. Baldai buvo padengti plastikine plėvele, daržoves jie valgė iš skardinių, kečupas buvo pagrindinis namų prieskonis, o pudingas ir kremas iš pakelių — svarbiausi deserto elementai. Kitaip tariant, jie gyveno juodadarbių košmare iš mano patetiškai romantizuotų svajonių apie Bruce’ą Springsteeną. „Pagaliau gavai, ko norėjai”, — pasakė mama, kai paskambinau jai ir papasakojau, kaip gyvenu.

Aišku, man toli gražu nebuvo smagu. Iš tikrųjų viskas ten buvo taip gūdu, kad ta patirtis padėjo man suvokt, kodėl Springsteenas taip norėjo ištrūkti iš tokio gyvenimo. Kiaurą dieną nieko kito neveikiau, tik tryniaus po miestelį, rūkiau žolę ir spoksojau muilo operas su savo pussesere Pamela, kuri rudenį turėjo pradėti lankyt profesinę mokyklą ir mokytis sekretorės darbo. Tačiau man bent jau nereikėjo eit į stovyklos užsiėmimus. Mes varydavom į parduotuves ir videožaidimų sales niekieno neatsiklaususios. Nuėjau į Tomo Petty koncertą „Capital” teatre rugpjūčio mėnesį be Irvo palaiminimo. Kiaurą dieną ir naktį skaičiau tokius moksliškus tekstus, kokius norėjau, ir niekas man netrukdė liepimais tvarkytis, eit plaukti ar žaisti futbolą. Klausiaus Dereko ir grupės „Dominos” albumo Laila, kuris tapo mano to rugpjūčio mėgstamiausiu. Pramiegodavau pietus. Niekas niekada neklausinėdavo, ką aš darau: tėvas kažkaip paaiškino Trixiei, kad nelabai gerai jaučiuos, ir kol niekam netrukdau, ji turėtų leist man daryt ką noriu.

Su Pamela kartu praleisdavom daugybę laiko važinėdamos į kavines „Taco Villa” ar „Jack in the Box” priešpiečių; kartais žiūrėdavau, kaip ji žaidžia beisbolą su draugais, o kartais ji mane nusivesdavo į kokį nors vėlyvą vakarėlį kieme, kur visi rūkydavo meskaliną ir pejotą, juos pykindavo, jie vemdavo ir slydinėdavo vieni ant kitų vėmalų, klausydavos „Black Sabbath” (kuriuos vadino tiesiog “Sabbath”) ir „Motley Crue” (kuriuos vadino tiesiog „Crue”) ir darydavo įvairiausius dalykus, kurie rafinuotiems Niujorko paaugliams atrodė primityvūs. Man savaip patiko ši provincijos gyvenimo dalis: niekada nebuvau taip nuolatos apsvaigus, kaip tą vasarą. Kartais su Pamela maudydavomės baseine arba sėdėdavom saulėj — dažniausiai ji darydavo pirmą, o aš antrą dalyką. Kartais užsukdavo jos vidurinės mokyklos draugai. Visi jie ruošės lankyti viešą profesinę mokyklą ir mokytis sekretorės darbo, kaip ir Pamela. Man buvo sunku tokioj aplinkoj neatrodyt nosį užrietusią pasipūtėle ir, nenorėdama atstumt nuo savęs visų aplinkinių, bandžiau per daug nekalbėti.

Ar yra šioj žemėj vieta, kur aš galėčiau pritapti? Nesilioviau apie tai mąstyti. Stovykloj visi per dideli japiai, o čia, Matavone, jie nepakankamai dideli japiai. Ar jau būtų per daug norėt atsidurti aplinkoj, kurioj turėčiau nors kažką bendro su žmonėmis, pas kuriuos gyvenu? Daug nenorėjau, jie neturėjo būt Springsteeno fanai. Pakaktų ir Bobo Segerio ar Johno Cougaro fanų. Noriu pasakyt, kaip trylikametė, buvau gana keista, bet ne tiek, kad mane reikėtų perkelt į kitą planetą, kad ten pritapčiau. O gal ir reikėjo. Jau buvau bepradedanti taip jaustis.

Jeigu tada būčiau žinojus tiesą apie Pamelą, jeigu tik būčiau žinojus, kad mes turim šį tą bendra. Tik po kelerių metų išgirdau, kad Pamelai vis kartodavosi depresijos priepuoliai arba užeidavo beveik visiškai juoda katatonija, ir mano teta ir dėdė taip susierzindavo ir nežinodavo, ką su ja daryt, kad tik šaukdavo ir trankydavosi bandydami priverst ją sureaguoti. Visas tas triukšmas ją vertė dar labiau užsisklęst savy, ir paauglystėj Pamela nuolat mėgindavo nusižudyti. Bet, žinoma, mes niekada nekalbėjom apie tai, nes kam gi būtų atėję į galvą apie tai kalbėti? Aš nieko nežinojau apie ją, ji nieko nežinojo apie mane, ir, laikydamiesi tylos ir gėdos sąmokslo, kuris, rodos, yra neatsiejamas nuo depresijos, aplinkiniai nepasivargino mums pasakyti. Praleidom kelias savaites kartu toj pridvisusioj bežadėj apatijoj, kur viskas sukosi apie Ligoninės priimamąjį, apie tai, kas atsitiko su Luku ir Laura ir kur gaut dar žolės.

Tada, vieną vakarą, kai kalbėjausi su tėvu telefonu iš Trixie namų, jis pasakė: „Tikiuos, per garsiai nesiklausai muzikos ir nevarai visų iš proto”. Taip pat pasakė: „Tikiuos, neužmiegi su įjungtu televizorium, kaip man sakė teta Trixie, nes elektra brangi”.

Staiga pajutau, kad tegaliu galvot apie vieną dalyką: daugiau kaip dešimt suknistų mano gyvenimo metų tvyrojo tuštuma, kurią turėjo užpildyt tėvas, o dabar jis išlindo ir aiškina, ką man daryt. Man atrodė, kad laikrodis sustojo, kai buvau dvejų, ir aš vis dar laukiu, kol pasirodys mano tobulas tėtis ir išgelbės mane. Many nebuvo nieko daugiau, tik troškimas turėt tėtį, tokį, kaip visi. Aš išmokau gyvent su tuo baisiu netekties jausmu, o dabar, po visų tų metų, jis man nurodinėja, kaip elgtis, lyg iš tikrųjų būtų mano tėvas, ir aš tegalėjau galvot: kas, po galais, jis toks, kad galėtų sakyt, kas gerai ir kas blogai? Ką jis, po galais, žino apie tai, kaip būti tėvu?

Dabar pirmą kartą supratau, koks peilis po kaklu mano mamai turėjo būt jo kišimasis į motinos pareigas. Supratau, kaip neteisinga, kai kas nors, ko visą laiką net nebuvo netoliese, staiga nusprendžia ne tik įsikelt į namus, bet ir pradeda jiems vadovauti. Vadovaut žodžiais, o ne darbais. Už jo meilę, jei ją būčiau pasvėrus pinigais, nebūčiau galėjus nusipirkt net rytinio laikraščio, nes ji siejosi su neapčiuopiamais dalykais, neturinčiais nieko bendra su kasdieniais tėviškų pareigų reikalavimais.

Niekada per visas penkias vasaras stovykloj, nė karto per visas tas vienišas, ilgesio kupinas dienas taip nesiilgėjau mamos, kaip tada.

Ir jaučiausi taip beviltiškai: ji — mano pats artimiausias žmogus, vienintelė, kuria pasitikiu, tačiau mus sieja toks iškreiptas priklausomybės ryšys. Buvau supančiota manęs visiškai nepažįstančio žmogaus, lyg koks klaustrofobijos kamuojamas ligonis, nusprendęs apsigyvent ankštam tamsiam urve, kad įveiktų savo baimę.

IV

PALAUŽTA

Jei po truputį, pamažu atimtum kieno nors mintis ir jausmus, jiems liktų tik kažkoks įkyrus, kankinantis, apgailėtinas ir menkas instinktas, kažkur giliai, lyg kirminas, įsitaisęs viduriuos, bet taip giliai, taip gerai pasislėpęs, kad neįmanoma jo aptikti. Įsivaizduokit, jei norit, pasaulinį sąmokslą, kai visi pradeda neigti, kad egzistuoja geltona spalva. Jei tik pamatytum kur nors geltoną, tau būtų sakoma: ne, tai ne geltona; kas, po galais, ta geltona? Galiausiai, kai tik pamatytum geltoną, tau būtų sakoma: tai ne geltona, aišku, kad ne, tai mėlyna, žalia ar rausva, ar...

O tu sakytum: tai geltona, tai geltona, ir pultum į vis didesnę isteriją, kol pagaliau išeitum iš proto.

DAVID EDGAR

Meri Barnz

Galima manyt, kad 1980-ieji buvo tie metai, kada konservatoriams atėjus į valdžią ir pagaliau išvadavus įkaitus iš Irano Ronaldas Reaganas buvo išrinktas prezidentu, arba tie metai, kuriais nušovė grįžtantį namo Johną Lennoną, kai jis pasirašinėjo autografus vakaruose prie Centrinio parko. Žmogžudystė įvyko pakankamai arti tos vietos, kur aš tuo metu gulėjau lovoj, ir vėliau įtikinau save, kad girdėjau šūvius ir kad šen bei ten pasigirstantys fejerverkai, siautėjantys paaugliai, neaiškūs šūviai aplinkui ir pro langus, ir gretimuose daugiabučiuose dūžtantys buteliai iš tikrųjų buvo konkretūs ir turėjo tikslą, buvo nukreipti prieš rokenrolą apskritai ir Johną Lennoną konkrečiai. Man visa tai buvo baisi tragedija. Tai buvo metai, kada dužo stiklas, palūžo mano bendraamžės, ir palūžau aš pati. Maždaug tuo metu tėvas dingo visiems laikams.

Tada sumaištis mūsų namuos pasidarė triukšminga ir klaiki kaip niekad ir iš patetiškos virto patologiška. Atrodė, kad vienintelis dalykas, galintis sustabdyt tą nesiliaujantį triukšmą, — tai ramybė ir tyla, ateisianti tėvui dingus iš akių ir palikus mane ir mamą vienas kapstytis. Tarp mano tėvų buvo tiek daug neapykantos, daugiausia tekėjusios per mane, kad vienas iš jų turėjo pasitraukt. Kadangi tėvas buvo tas, kuris gyveno savo gyvenimą mechaniškai ir atidavė tokią didelę jo dalį Valium miglai ir vėsiai atsijungimo palaimai, pasitraukt turėjo jis.

Iš tikrųjų tėvas dingo, kai tik baigiau septintą klasę (man buvo keturiolika, netrukus turėjo sueit penkiolika, ir aš jaučiausi kaip didelė mergaitė, kuriai tėvas, šiaip ar taip, nereikalingas), bet išėjimas prasidėjo gerokai anksčiau, gal netgi tada, kai mama pirmąkart jį išmetė iš namų — tada dar buvau visai maža.

Prisimenu, kaip baigiau devintą klasę, prisimenu tą šlamančią raudoną suknelę, kurią vilkėjau, kiniškas tešloje apkeptas daržoves ir viščiuką su citrina, kuriuos mama tą vakarą pagamino ir sukvietė močiutę ir senelį, tetas, dėdes, pusbrolius ir pusseseres pas mus atšvęsti. Mama aiškiai pasakė, kad neleis tėčiui ateit į ceremoniją mokykloj, kad jis negalės ten būt ir matyt, kaip gaunu diplomą, nes nepadėjo mokėt už mano mokslą, ir kas jis toks, kad dabar staiga ten pasirodytų.

Prisimenu, kaip bandžiau jam tai paaiškint, bandžiau pasakyt, kodėl jis negali ateiti, kalbėjau kažką apie tai, kad nenoriu skaudint mamos, nes negalėjau pasakyt tiesiai šviesiai: krapštyk pinigus, ir ji tikriausiai pasakys, kad viskas gerai, nes nenori, kad man reikėtų visa tai spręsti. Pamenu, pagalvojau: o, jei vienas iš jų imtų ir išnyktų, ir net neįsivaizdavau, kad pats baisiausias dalykas pasauly — jog norai kartais išsipildo.

Tais metais, kada jis dingo, daug kas pasikeitė. Jis visiškai nustojo mokėjęs daktarui Isaacui, ir kai mama pristigo pinigų, mano gydymas sustojo neapibrėžtam laikui. Mama padavė tėvą į teismą, nes išsiskyrus teismas buvo nusprendęs, kad jis turėjo mokėt už mano gydymą. Be to, jo alimentų ir vaiko išlaikymo pinigų suma liko tokia pat nuo 1969 metų, ir mama norėjo, kad ji didėtų priklausomai nuo pragyvenimo išlaidų. Taigi jie pradėjo bylinėtis.

Advokatai kiekvienam kampe. Na, iš tikrųjų jų buvo tik du, mamos ir tėvo, bet tėvas vis keitė advokatų kontoras, nes niekam neatrodė, kad jis gali laimėti. Todėl advokatai dauginosi kaip vėjaraupiai, ir kiekvieną dieną kaupėsi vis daugiau paketų su atgaliniu adresu: Ponas Toks ir Toks, Eskvairas, arba Bentonas, Baulas, Byvis ir Tešlagalvis, ir Taip Toliau, Advokatų kontora. Visi jie aiškino: „Elizabeth, tau nereikia palaikyt niekieno pusės, jie abu yra tavo tėvai, jie abu tave myli”; o paskui prisėlindavo prie manęs ir sakydavo: „Gal galėtum parašyt laišką teisėjui apie tai, koks jis netikęs tėvas?” Arba: „Gal norėtum ateit ir duot parodymus?” aš dažniausiai tegalvodavau: ar gali būti dar blogiau? Jaučiau, kaip bunku, o tai, esu tikra, blogiau už bet ką kita. Tarsi būčiau visa užšalus, ir ledas gali lūžti kiekvieną akimirką, bet po ledu vandens nėra, nėra jokio skysčio, tik nauji sluoksniai ledo, ledo ir ledo — ledo gabalai, aisbergai, ledo lytys ir ledinės statulos ten, kur kadaise buvo mergaitė.

Tuo metu buvau visiška nepritapėlė. Klestėjo žvalaus stiliaus mini sijonėliai, kuriuos Norma Kamali ir Betsey Johnson iškišo madų besivaikančioms nelaimėlėms, ir visos mergaitės iš mano mokyklos pakliuvo į tą kategoriją. Atrodė, kad visi mano mokykloj priklausė žvaliųjų komandai, išskyrus mane; aš viena buvau įstrigus kažkur Stevie Niekšo žemėj ir kasdien pasirodydavau apsirengus ilgais permatomais drabužiais, siekiančiais beveik iki odinių storapadžių batų auliukų, o prie jų — romantiškos laisvos palaidinės, pro kurias matydavosi mano raktikaulis. Visa buvau vien diržai, sagtys, raišteliai ir medžiaga, kurią traukė prie žemės visas šitas svoris, ir tai vyko auštant optimistinei Reagano erai devinto dešimtmečio pradžioj, nerūpestingumo, gerų naujienų ir ryškių spalvų laiku. Kai kitos mergaitės puošėsi plastmasiniais auskarais ir turkio spalvos, geltonais, žalsvais ir ryškiai rausvais aksesuarais, aš vilkėjau tik šaltų ir tamsių spalvų drabužiais, o ausyse karojo sidabras ir lapis lazuli, tarsi grįžus atgal į septintą ar aštuntą dešimtmetį ar į tokį nelaimingą laiką ir vietą, kurios nė vienas iš aplinkinių neprisimena ar apskritai ten net nebuvo.

Bandžiau šiek tiek prisitaikyt. Netgi nusipirkau Betsey Johnson aksominę išeiginę suknelę su aptempta viršutine dalim iš lykros ir banguotu sijonėliu, bet su ja jaučiausi nejaukiai, kaip kokia cirkininkė, atsitiktinai papuolus į Fellinio filmą, iš tikrųjų man reikėjo skendėti, sakykim, Bergmano Septintojo antspaudo šiaurietiškoj nevilty. Gana skausmingai suvokiau, kad ta mergaitė, kokia buvau kadaise, mergaitė, šokdinus visus aplinkui, galėdavus paimt į savo rankas bet kokią situaciją, paprasčiausiai nebegrįš. Dabar nebuvo svarbu, ar aš kada išsikrapštysiu iš šitos depresijos gyva; tai nebeturėjo reikšmės, nes ji jau buvo mane iš esmės pakeitus. Padaryta neatitaisoma žala. Mano niūrus charakteris niekada nebepasikeis, nes depresija — tai ir esu aš. Ji užpildė mane visą, ir aš su tuo susitaikiau.

Keista, tačiau šis susitaikymas padėjo man nurimti. Aišku, vis dar bėgdavau į mergaičių tualetą užėjus verkimo priepuoliui, per pertraukas vis dar susirangydavau į kampą viena gerai pažįstamo skausmo kamuojama, bet jau pradėjau suvokt, kad visas šis skausmas — tai gyvenimo faktas, ar bentymmano gyvenimo faktas. Galėjau tokia išbūt visą laiką. Galėjau daryt įvairiausius dalykus: atlikinėt namų darbus, ruoštis egzaminams, rašyt rašinius ir standartiniu stilium parengt bibliografiją ir išnašas, ir gal netgi būčiau galėjus susitikinėt su vaikinais, kurie ne dvigubai vyresni už mane ar kurių intelekto rodiklis ne dvigubai žemesnis. Iš tikrųjų galėjau gyvent visiškai normalios paauglės gyvenimą dėl Dievo meilės, netgi galėjau įstot į „žvaliųjų” komandą, — bet tai nebūtų pakeitę to, kas man buvo ne taip. Tai nebūtų pakeitę to, kad man viskas buvo ne taip.

Aš buvau tarsi sveikstantis alkoholikas, kuris metė gert, bet kas dieną, o gal ir kas valandą vis tiek svajoja gurkštelėt „Glenfiddich”, „Mogen David” ar „Muscadet”; mane kamavo aktyviai nepasireiškianti depresija; buvau tarsi ligos išimtis be simptomų. Bet kokia gi buvo jos priežastis? Na, taip, primindavau sau, mano tikslas — ištrūkt iš šito gyvenimo, susikurt naują tapatybę kada nors ateity, kai tai bus įmanoma. Gal aš galėčiau atsiriboti, nepasiduot savo simptomams (puikiai žinodama, kad vieno per daug, o tūkstančio per mažai), kad iššokčiau iš šito suknisto gyvenimo vėžių ir gaučiau tikrą pagalbą, tokią, kokios man reikia, ne daktaro Isaaco pagalbą, ne tėvų pagalbą. Keletą paauglystės metų galėčiau tapt mašina, lyg koks zombis įsipareigot gauti tik geriausius pažymius ir iš paviršiaus atrodyt visiškai tobula ir be ydų.

Užuot galvojus apie tai, kad ateities nėra, aš planavau ateitį, laikydama esamąjį laiką ir visą jo įtampą ištęsta ir sunkia įžanga į tikrąjį gyvenimą, kuris laukė manęs kažkur, bet kur kitur, tik ne čia. Būsiu vis dar ta pati mergaitė, kuri aštuonias savaites nieko kita neveikia, tik ruošias dviejų valandų kelionei iš stovyklos į namus, tačiau tai jau bus mano brandus gyvenimas; į jį troškau pabėgti tikėdama, kaip buvau pradėjus tikėt tuo metu, kad jei tik galėčiau ištrūkt iš namų, kuo toliau nuo tėvų nesiliaujančios kryžminės ugnies, gal dar turėčiau šansą.

  

O tada pasirodė Zachary, ir jis nebuvo tiesiog kažkoks vaikinas — jis buvo tas velniškai gražus vienuoliktokas iš vienos tų gerųjų šeimų. Jis buvo teniso komandos kapitonas, ir pagal viską turėjo vaikščiot su kuria nors ilgakoje mini sijonėliu. Žinau, kad palaimingam pirmos meilės sūkury nėra visai neįprasta svarstyt, kaip tau teko šita palaima, bet aš buvau visiškai išmušta iš vėžių. Kaip pora, mes atrodėm taip juokingai netinkantys vienas kitam, kaip Lyle’as Lovettas ir Julia Roberts.

Štai jums puikus, lengvai bendraujantis, žavus, linksmas vaikinas, kuris visuose gerų savybių sąrašuose, apie kokius svajoja mamos, užima tokias aukštas vietas, kad jam ant kaktos turėjo būti įspausta: GERAS LAIMIKIS. Ir jis vaikšto, na, su manim. Ir visi galvoja: kaip tai gali būt? Nugirsdavau mergaites apie mus kalbant mokyklos tualete, kai būdavau pasislėpus kabinoj. Ir aš su jomis visiškai sutikau: jei būčiau buvus viena iš tų kitų mergaičių, irgi būčiau laidžius tokias pačias bjaurias replikas, būčiau galvojus, kad ta į raganą panaši devintokė ilgais plaukais ir tais savo ilgais sijonais nusičiupo Zachary tik todėl, kad per daug vaizduoja ar apsimeta protinga, ar dar kas nors panašaus. Pati sau maniau: na va, štai ir man nusišypsojo laimė. Būdama su Zachary, staiga pasijutau taip saugiai, tokia išpaikinta ir prižiūrima, ir apgaubta tokia daugybe apsauginių sluoksnių, kad visa tai, kas vyko tarp mano tėvų, manęs daugiau nebeveikė. Tačiau aš nesilioviau galvojus, kada iš skrynutės iššoks žmogelis ir pasakys: „Laikas! “

Kadangi buvau įnikusi bendraut su Zachary, nieko keista, kad nepastebėjau, jog nebematau tėvo. Turėti vaikiną reiškė tiek daug veiklos: kartu su kita pora ėjom į „Police” koncertą (juos apšildė „Go-Go”, ir aš surišau plaukus į mazgą ir supurškiau ryškiai rausva spalva); ėjom į Zachary brolio vestuves (o prieš tai, žinoma, buvo sužadėtuvių vakarėlis); nusiplaudavom iš mokyklos po pietų ir duodavomės jo nauja mašina, lyg būtumėm kokie priemiesčio paaugliai; arba pasislėpdavom jo miegamajam ir darydavom tai užtraukę užuolaidas ir užgesinę šviesą. Man atrodė, metų metus tyliai ir paslapčia meldžiausi Dievui, kad Jis leistų man — ar tam, kas aš buvau — išnykti, pavirst kažkuo kitu, kuo nors, kas nevaikštinėja taip, tarsi netgi pačią karščiausią dieną tvyrotų beprotiška žiemos migla; ir po viso to Jis atsiuntė man Zachary, ir leido man panirt į neapsakomai lengvą gyvenimą su tobulu vaikinu. Pagaliau aš išnykau, ir mano vietą užėmė ta kita mergina su svajonių kavalierium tiesiai iš Arlekino meilės istorijos.

Paveikta šių neįtikėtinų svajonių išsipildymo burtų, nusprendžiau neleist, kad tėčio bloga nuotaika viską sugadintų, nenorėjau su juo matytis ir ką nors girdėt apie teismo procesą ar finansinius sunkumus. Nenorėjau valandą važiuot namo po tų kelių valandų per savaitę, kurias mes praleisdavom drauge, nenorėjau sėdėt skirtojo laiko tvankioje mašinoj žiemos vidury kartu su juo ir pamote, be paliovos rūkančiais „Winston”, važiuot per Trogs Neko tiltą sugriuvusiu automobiliu uždarytais langais ir jaust tą baisų dusulį, plaučių vėžį ir niūrią ankstyvą mirtį. Man jau buvo bloga nuo viso to nenatūralaus santykio su tėvu, nuo tos keistos situacijos, kuri nepasikeitė praėjus netgi daugeliui metų po skyrybų. Užuot palaikius nuolatinius ryšius su abiem tėvais, turėjau migruot tarp atskirų ir visiškai nesusisiekiančių pasaulių, kad leisčiau laiką su kiekvienu iš jų atskirai. Šis susiskaldymas jau seniai varė mane iš proto.

Ir staiga aš suvokiau tyliai ir subtiliai, beveik visai nesąmoningai daranti tai, ko jie man sakė niekada nedaryti (nors elgėsi taip, tarsi būtų norėję, kad daryčiau): pasirenkanti vieną iš jų. Aišku, aš ne tokia kvaila. Suprantama, pasirinkau tą, kuris turi butą su miegamuoju, skirtu vien tik man, ir kuriam nesvarbu, kurį vonios muilą naudoju. Mes esam viena kitos dalis, mano mama ir aš, dvi tos pačios būtybės pusės, ir viskas, kas yra jos, priklauso ir man. Žinoma, pasirinkau savo mamą nesvarstydama, gerai tai ar blogai.

Kartkartėm dalyvaudavau privalomuos ritualuos su savo tėvu: aplankydavau jo motiną daugiabučių namų komplekse Braiton Biče, kur mes valgydavom kinų maistą ir atskleisdavom viena kitai, kas parašyta burtų popierėliuos. Eidavau su juo į kokią nors naują dizaino parodą Cooper-Hewitto muziejuj ar aplankydavau visus Fricko kolekcijos Rembrandtus. Bet tai būdavo ne kiekvieną šeštadienį. Kartais tai netgi būdavo ir ne kas antrą šeštadienį. Kartais tai vykdavo kartą per mėnesį, o kartais mes tik paskubomis papietaudavom vidury savaitės. Kartais ilgai nesikalbėdavom telefonu. Praeidavo pora savaičių, ir neatsiprašinėdavom vienas kito, kai pagaliau susisiekdavom, netgi nesakydavom: bandžiau tau kurią dieną prisiskambint, bet niekas nepakėlė ragelio, nes nėra jokio reikalo teisintis, kai kiekvienas supranta ir patyliukais sutinka, kad taip daug lengviau. Daug lengviau neperplyšt per pusę.

Be to, buvimas su Zachary iš tikrųjų pagerino mano santykius su mama taip, kaip jokie šeimos psichologai per penkerius metus po penkias dienas per savaitę niekad nebūtų padarę. Mamai taip patiko Zachary, kad jau praktiškai suplanavo mūsų vestuves. Ji gamindavo ypatingus makaronų patiekalus, kai žinodavo, kad atsivesiu Zachary pietauti, ir, galima sakyt, nusprendė, kad jei jau man pavyko sužavėt tą vaikiną, gal dar nesu visai beviltiška. Bet iš tikrųjų ji man nesakė: „Na, keletą metų tu tarsi kabėjai ant plauko, Ellie. Keletą metų nežinojau, ar tau pavyks išsikapstyt, bet dabar turi šitą puikų vaikiną, ir viskas yra taip, kad geriau negali būti” ar ką nors panašaus. Jai nereikėjo viso šito sakyt, nes viskas ir taip buvo aišku, o aš neturėjau pakankamai drąsos jai prasitart, kad viskas ne taip, kad giliai viduj jaučiuos lygiai tokia pat sutrikus kaip visada.

  

Noriu atsisakyt visko, kas buvo iki Zachary, ir neigiu, kad kas nors gali būt po jo. Pradedu galvot: o gal mes su Zachary tikrai būsim kartu amžinai ir viskas iš tikrųjų bus gerai? Gal aš iš tikrųjų už jo ištekėsiu. Gal aš Pelenė puotoj. Gal keturiolika metų nėra per mažai, kad žinotum, ko tau reikia. Visą savo energiją skiriu mintims apie tai, ką padaryt, kad mūsų santykiai niekad nesibaigtų. Tiek daug apie tai galvoju, kad po kurio laiko iš mūsų santykių nelieka nieko daugiau, tik mano planai, ką reiktų daryt, kad jie nesibaigtų. Turiu galvoj, telefono skambučiai daugumai žmonių, pasimatymai, tai, kaip pora paskirsto laiką, yra priemonės tikslui pasiekti, būdas organizuot laiką, kad galima būtų maksimaliai džiaugtis būnant kartu. Tačiau man kartu praleistas laikas reiškė tik toliau planuot laiką — per kiekvieną pasimatymą planuoju kitą ir dar kitą, ir dar kitą; kiekvienas telefono skambutis yra svarstymas, kada jis vėl man paskambins, kokiu metu, kurią valandą, kurią minutę. Visa tai tik tam, kad išsaugočiau idealą ir kad tik nereiktų grįžt į tą vienišą pasaulėlį, kuriame iki tol gyvenau.

Tada, vieną vakarą, kai prižiūriu kaimynų iš apačios vaiką, paskambina tėvas. Mama tikriausiai jam pasakė, kur mane rast, ir man tai atrodo kaip pribloškiantis jų abiejų brandaus elgesio įrodymas, nes jie vargiai įstengia kalbėtis be priešiškumo. Nebuvau mačius tėčio ir nesikalbėjau su juo tris savaites, ir tikriausiai netgi mama pagalvojo, kad tai jau per ilgai. Taigi, mes papliurpiam. Papasakoju jam apie Zachary, ir kažkodėl netgi pasakau, kad buvau nuėjus į Šeimos planavimo centrą pasiimt kontraceptinių tablečių.

— Džiaugiuos, kad tu tokia atsakinga, — sako tėvas, visada nerūpestingas, niekada nemoralizuojantis. — Bet saugokis.

— Saugotis?

— Saugok savo širdį.

— Aa, — atsakau įsitikinus, kad nėra čia dėl ko jaudintis. — Taip, na, Zachary visai geras vaikinas.

— Žinau. Bet saugokis.

Pirmą kartą po ilgesnio laiko mane apima liūdesys, kad nebesusitinku su tėvu. Su mama niekada negaliu pasikalbėt apie seksą. Yra daugybė dalykų, apie kuriuos galiu kalbėtis su mama, bet ne su tėčiu, ir daugybė dalykų, apie kuriuos galiu kalbėtis su tėčiu, bet ne su mama, ir jeigu jie galėtų užglaistyt savo priešiškumą arba bent jau pasistengtų sumažint nesutarimų triukšmą, galėčiau turėt net du tėvus.

— Klausyk, mažute, — prabyla tėvas. — Mažute, tu žinai, kaip aš tave myliu.

— Taip, žinau.

Nebandau abejoti, nes netikiu juo. Na, tiesiog nežinau — ką gi gali pasakyt, kai viskas taip sunarpliota? Ką reiškia žodis „meilė” tokioj situacijoj? Kas iš jo gero?

— Na, Elizabeth, gali atsitikt tokių dalykų, kurių tu nesuprasi arba kurie tau atrodys neteisingi, bet tu privalai žinot, kad aš tave myliu ir visada apie tave galvoju.

— Gerai. — Aš nestabteliu ir nepaklausiu: „Tėti, apie ką tu kalbi? Kas atsitiks?” Nes iš tikrųjų noriu greičiau padėt ragelį ir paskambint Zachary. Tėtis buvo linkęs kalbėt mįslingai ir apgaubt viską paslaptim, nors iš tikrųjų nieko rimto nebūdavo. Pamaniau, kad jam vėl užėjo.

Sapnuoju, kad man dveji ar treji metai, mano tėvas mane prižiūri, kol mama išėjus, ir, kaip visada, priverčiu jį palikt savo batus už mano durų, kad žinočiau, jog jis dar namie. Prabundu vidury nakties, batų nebėra, o mama dar negrįžus. Esu viena namuos, elektros nėra, negaliu įjungt šviesos, vis užkliūnu už ko nors, esu viena tamsoj, viena visam pasauly, ir pradedu verkti.

Po mėnesio tėvas išvyko iš Niujorko be pėdsakų, ir šią tragediją užtemdė tik tai, kad Zachary taip pat paliko mane be pėdsakų, išskyrus nuostabią auksinę grandinėlę, kurią buvo nupirkęs ir pareikalavęs, kad nešiočiau. Jis pasakė kažką apie tai, kad nori ramiai su draugais žaist krepšinį nesijaudindamas, kad aš pradėsiu verkti. O aš pasakiau, kad man į galvą neatėjo, kad jam labiau patinka mėtyt į krepšį nei gulėt lovoj su manim, ir jis pasakė, taip, iš tikrųjų kartais jam labiau patinka žaist krepšinį, ir absoliučios vertės požiūriu seksas ir sportas jam lygiai tokie pat beprasmiai, tai tiesiog du skirtingi būdai gerai praleist laiką.

„Tai aš tau tebuvau tik būdas gerai praleist laiką?” — paklausiau aš.

„Taip. Teisingai”, — jis atsakė.

Ir tai buvo viskas.

Saugok savo širdį.

Mums išsiskyrus, aš buvau visiškai sugniuždyta, kaip sakoma tokiais atvejais. Pirmą kartą gyvenime mano skausmas buvo konkretus. Ir aš nieko negalėjau sau padaryt. Man nerūpėjo, ką galvoja kiti, man nerūpėjo, kad visos mergaitės mokykloj sakys: žiūrėkit, pagaliau jis atėjo į protą, man nerūpėjo, kaip kvailai atrodau su nuvarvėjusiu blakstienų tušu ir rausvo akių pieštuko žymėm ant skruostų, man nerūpėjo niekas, išskyrus tai, kad kentėjau patį baisiausią skausmą. Anksčiau verkdavau dėl to, kad niekada neturėjau to, ką galima prarasti, o dabar tiesiog visa švytėjau — ištinusiu, paraudusiu veidu, isterijos apimta — nuo netekties, su kuria visiškai susitapatinau. Jaučiau, kad mano skausmas yra teisėtas, ir negalėjau jo pakelt, nes viskas aplinkui buvo susiję su Zachary: kiekvieni laiptai, ant kurių glamonėjomės, suolas, ant kurio plepėdavom tarp pamokų, skleidė prisiminimus apie jį. Dieve, netgi pūkai, susikaupę ant drabužių, kurie neišsiplovė skalbiant, priminė man Zachary. Klasėj apsipildavau ašarom ir net neatsiprašydavau. Verkdavau važiuodama metro. Vieną dieną mane užpuolė pakeliui į metro, ir aš nusprendžiau, kad tai geras pasiteisinimas grįžt į namus ir ten likt. Kartais mane apimdavo toks gilus liūdesys, kad kiekvienas menkniekis — pereit per gatvę ar pasigamint pusryčius — reikalaudavo tiek pastangų, jog net nesivargindavau pabandyti. Kai plaudavau indus arba dažydavausi lūpas, mano rankos drėkdavo. Užmigdavau darydama namų darbus. Visur važinėdavau taksi, nes neturėdavau jėgų kariaut su viešojo transporto sistema. Mama manęs taip gailėjosi, kad mokėdavo už taksi. Kartais po pietų nuvažiuodavau pas ją į darbą ir verkdavau. Sutrukdydavau jos dalykinius susitikimus, ir jeigu ji sakydavo, kad negali kalbėt, verkdavau dar labiau. Mano pusseserė Alison, kuri tuo metu gyveno su mumis darbo dienom, klausydavos mano pasakojimų, kas atsitiko su Zachary, ir mano planų, kaip jį susigrąžinti. Ji sakydavo, kad kartojuos, ir atrodydavo nustebus, kai vis tiek tęsdavau tą patį. Per Atminties dieną su mama savaitgaliui išvykom laivu į Bermudus, ir kadangi laive nebuvo telefono, vieną dieną priverčiau sulaikyti laivą uoste, kol prisirinkau užtektinai monetų paskambint visiems Zachary draugams į jų pajūrio vilas tikrindama, ar jo pas juos nėra, nes neradau namie.

— Elizabeth, tave kažkas apsėdo, visa tai — beprotybė! Man jau gana! Gana! — šaukė mama, kai grįžau į kajutę. — Jis tau ne vyras ir netgi ne sužadėtinis, jis tik tavo vaikinas, ir po jo dar bus kitų.

Niekaip negalėjau leist jai suprasti, kad tai netiesa, kad Zachary buvo paskutinis mano šansas, ir dabar man jau viskas baigta.

Atsiprašome, numerio, kurį surinkote, nėra. Daugiau informacijos neteikiame.

Kai tėvas dingo, išsikėlė kažkur toli nepasakęs man kur, kai aš apie tai sužinojau, nes surinkau jo numerį ir išgirdau operatorės balso įrašą, kai netgi močiutė nepasakė man, kur jis dingo, kai išsipildė mano baisiausias košmaras, nes tėvas pagaliau dingo, tai buvo vos ne palengvėjimas. Pasitvirtino slapčiausios baimės, įrodydamos, kad tai ne tik mano išsigalvojimas, kad visi tie metai, kai jaudinaus, kad žmonės dingsta, nenuėjo veltui.

Aš tikrai kažką nujaučiau.

Tarytum tai galėtų sumažint skausmą.

Atsiprašome, numerio, kurį jūs surinkote, nėra.

Atsiprašymai prasidės vėliau, po daugelio metų, su krūva pasiaiškinimų, suverčiant kaltę aplinkybėms ar bandant paaiškint, kad taip buvo geriau: išvykau, nes negalėjau žiūrėt, kaip tu blaškaisi tarp manęs ir mamos; išvykau, nes ketinau pradėt savo verslą Pietuose, užsidirbt krūvą pinigų ir geriau tavim rūpintis finansiškai; išvykau, kad tavo gyvenimas būtų lengvesnis.

Mane apima keistas jausmas, kad man iš tikrųjų nieko nėra, kad aš tik žiūriu filmą ir galiu bet kuriuo metu liautis jį žiūrėjus. Pradedu galvot apie viską trečiu asmeniu: tėvas paliko savo dukterį Bandau sugalvot keistus įvykius ir kaip juos galėčiau apibūdint, tarsi jie būtų kieno nors kito problema: Vyras muša žmoną, girdžiu, kaip sako ankstesnioji aš. Vaikinas per daug prisigėrė ir bando trenkti savo merginai per veidą, girdžiu pranešant kitą balsą iš ateities. Kiekvieną asmeninę nelaimę, kuri mane gali ištikti, galiu apibūdint paprastu teiginiu.

Tą vasarą, kai išvyksta tėvas, išvažiuoju į kelionę po šalį, ir tuo metu, kai būnu išvažiavus, mama atidaro mano stalo stalčių, kaip ji žino, tai mano slaptoji vieta, bet ji tiesiog nori įmest liniuotę, kurią rado besimėtančią. Ji prisiekė, kad jos ketinimai buvo kuo nekalčiausi. Ir ji visai nesitiki rast ten aliuminio dėžutės, ant kurios išspausdintas pavadinimas „Ortho-Novum”, ir, ištraukus stalčių dar pora colių, mano žalių, baltų ir rausvų kontraceptinių piliulių likučių.

Kai grįžtu iš kelionės, mama pasako norėjusi nusižudyt, kai rado piliules tarp mano daiktų. Argi aš nežinanti, kad negalima užsiiminėt seksu prieš vedybas? Ko tada stebėtis, kad su Zachary viskas taip blogai išėjo, jeigu mes užsiiminėjom tokiais amoraliais dalykais? Aš jai kartoju, kad mes iš tikrųjų niekada neužsiiminėjom seksu, kad kažkuriuo momentu ir Zachary, ir aš suvokėm, kad tai būtų klaida, bet ji nesiklauso.

„Kaip tu gali šitaip su manim elgtis?” — klausia ji.

Norėdama parodyt, kokia ji susikrimtus, mama atidaro mano miegamojo langą ir praneša, kad iššoks pro jį, jei neprisieksiu, kad niekada nieko panašaus nedarysiu. Ji kliedi. Ji nori, kad aš nueičiau pas daktarą Isaacą vienai konsultacijai ir pakalbėčiau su juo, kodėl taip elgiuos.

Ir ji vis kartoja: „Kaip tu gali šitaip su manim elgtis?”

O aš noriu surikt: „Ką tu nori pasakyt, kaip aš galiu šitaip su tavim elgtis? Ar mes nesumaišėm įvardžių? Iš tikrųjų reikia klaust: Kaip aš galiu šitaip su savim elgtis?”

Ji įpuola į isteriką, ir man atrodo beprotiška ar paprasčiausiai neteisinga, kad mano vaikinas mane paliko, mano tėvas mane paliko, o aš sėdžiu čia ir bandau atkalbėt savo mamą, kad ji nešoktų pro langą.

Kas gi čia ne taip? Noriu pasakyt, kas mirė ir paliko mane viskuo rūpintis?

V

JUODOJI BANGA

There’s nothing I hate more than nothing

Nothing keeps me up at night

I toss and turn over nothing

Nothing could cause a great big fight1

EDIE BRICKELL „Nothing”

Nežinau, ar bėgu todėl, kad bijau, ar bijau todėl, kad bėgu. Šito klausiu savęs nuo tada, kai atvažiavau į Harvardą rugsėjį, ir iki šiol vis dar nesuprantu. Jei stabtelėčiau nors akimirkai — nustočiau skubėjus iš kėglių vakarėlio į kokteilių vakarėlį, liaučiausi gerus ir vartojus narkotikus, nebelakstyčiau paskui vieną vaikiną ir nebėgčiau nuo kito, jei tik pasakyčiau „gana”, atsisėsčiau ir paskaityčiau ką nors iš privalomos literatūros vienam iš keturių pasirinktų dalykų, imčiausi Iliados ar Anapus gėrio ir blogio, ar pagaliau susitaikyčiau su savim? Ar galiausiai ateitų ramybė, kurios laukiau visą gyvenimą? Ar visa tai tereikštų tik dar daugiau tuštumos, kaip ir visada? Bet tarsi taip jau nebeturėtų būti dabar, atsidūrus šitoj stebuklų žemėj, šitoj amerikietiškoj svajonėj, šitam universitete, kurio vardas aidi taip toli, kad kartais pagalvoju: turėtų skambėt iki pat Australijos. Negaliu patikėt, kad netgi čia, institucijoj, kuri atrodo didesnė, geresnė ir aukštesnė už Dievą Tėvą, aš vis tiek esu aš, ir nieko daugiau. Velniai griebtų.

Taip neturėjo būt. Aš turėjau būt maža egzotiška amerikiečių princesė, graži ir protinga akiniuota literatūros studentė, skaitanti Foucault ir Faulknerį prie savo atlenkiamo stalo palėpėj su kietmedžio grindimis, pilnoj lepių augalų ir nuo lubų kabančių varpelių, su penkto dešimtmečio kino žvaigždžių ir septinto dešimtmečio roko grupių plakatais ant dramblio kaulo spalvos apsilupinėjusių sienų. Ten turėjo būt gausybė žolių arbatos ir nuostabus Viduržemio jūros kaljanas, spalvotos pagalvėlės ir rytietiški kilimai ant grindų, kad galėčiau laikyt savo nekaltame meilės butely bohemišką saloną. Norėjau turėt čiužinį su stora tamsiai raudona antklode — ant jo galėčiau mylėtis kiekvieną naktį ir mieguistais rytais su savo vaikinu, kuris užaugo Konektikute ir žaidė golfą, grojo gitara ir manim, ir kuris mylėjo mane išdykėliškai, geidulingai, pagarbiai ir atsidavęs.

Kur ta mergina, kuriai visa tai atsitinka? Kodėl jai taip nesiseka?

Kodėl aš praleidžiu tiek daug laiko spoksodama pro savo kambario duris Harvard Jarde, stebėdama, kaip vaikinai apsmukusiais džinsais spardo kamuolį tarytum viskas būtų puiku, tarytum jie nebūtų pasmerkti? Kaip aš galiu dalyvaut tame už lango vykstančiam gyvenime, kur pasaulis minkštas lyg purvas, o žmonės nebijo jame voliotis? Ko tik aš nepadaryčiau, kad galėčiau žaist frizbį ar vaikščiot į paskaitas juokdamasi ir susikibus už rankų, būdama kieno nors mažytė, būdama tokia kaip Ali MacGraw Meilės istorijoj ar Ali Macgraw Sudie, Kolumbai, ar dar kas nors kur nors. O Dieve, kurgi aš galiu nueit, kad pabėgčiau pati nuo savęs?

Negaliu nustot bėgusi. Daugiausia bėgu nuo juodos bangos. Ji persekioja mane po visą Keimbridžą. Ji vejas tomis ilgomis popietėmis, kai vaikštau po Harvardo aikštę, užeinu į vieną iš tų nesuskaičiuojamų trečiojo pasaulio stiliaus parduotuvėlių, kurių grūste prigrūsta Masačiusetso aveniu ir galbūt pasimatuoju ilgus kabančius auskarus. Bandydama įvertint kompoziciją iš sidabro gijų ir stiklo karoliukų, sukomponuotų į Himalajų vaisingumo simbolius, užmetu akį į parduotuvės langą ir pastebiu, kaip saulė

leidžias beprotiškai anksti, kaip ji papilkėja ir apsitraukia debesimis; tamsa, regis, ateina taip anksti ir greitai, kad atrodo, jog šviesos čia iš viso nėra. Šita tamsa prislegia mane, nors aš tik žiūriu į kažkokius auskarus veidrody. Bandau susitelkt į papuošalus, bandau galvot tik apie bambuką ir lapis lazulį bandau įsivaizduot tai kaip kokį budistinį gilios koncentracijos pratimą, bet negaliu, nes ji užšliaužia ant manęs, pirmiausia iš nugaros, paskui iš priekio ir šonų ir ant manęs visos, ir aš tikrai jaučiu: mane užliejo kažkokia juoda banga. Žinau, kad po akimirkos mano kojos įklimps į šlapią atgal bėgantį smėlį, ir turiu bėgt, kol dar ne per vėlu.

Išeinu iš parduotuvės, patraukiu tiesiai į savo kambarį, žingsniuoju akmenim grįstomis gatvelėmis, bėgdama nuo tamsos. Įeinu į pastatą, kuriame gyvenu, nekantriai ieškau raktų, nuskubu per vestibiulį, užlekiu porą aukštų laiptais, kišu į spyną vis ne tą raktą, galiausiai įeinu į kambarį, įšoku į lovą, pasislepiu po antklode ir meldžiuos, kad juodoji banga manęs nepaskandintų. Viliuos, kad, jei gulėsiu tyliai, ji praeis pro šalį. O jei po kurio laiko atsikelsiu ir nueisiu papietaut į Sąjungos salę, jeigu gyvensiu toliau, tarsi šis jausmas būtų normalus, juodoji banga savo potvynio jėgą nukreips į ką nors kitą.

Tačiau kai išsirangau iš vaisiaus padėties ir išlipu iš lovos, mano smegenyse vis dar šėlsta okeanas. Trumpas palengvėjimas išėjus iš kambario ir pamačius kitus žmones virsta desperatišku noru būti vienai, o paskui toks buvimas virsta siaubinga baime, kad neturėsiu draugų, būsiu viena šitam pasauly ir savo gyvenime. Galiausiai aš taip pakvaišiu nuo šių juodų bangų, kurios, rodos, vis dažniau užvaldo mano protą, ir vieną dieną imsiu ir nusižudysiu — ne dėl kokių nors didingų egzistencinių priežasčių, bet todėl, kad noriu, kad man palengvėtų tuoj pat, noriu, kad šita baisi didžiulė masė pasitrauktų nuo manęs dabar.

  

Keliavom į Harvardą lietui lyjant. Mes su mama važiavom baltu išnuomotu furgonu, prigrūstu mano daiktų ir dalykų, kurių nenorėjau vežtis, bet jai atrodė, kad man jų reikės, tarp jų ir gauruotas kilimas, kadaise gulėjęs ant mano miegamojo grindų, kai jo ryškios žalios, mėlynos ir violetinės spalvos dar buvo madingos. Važiuodamos mes jaudinomės. Sustojom „Howard Johnson” restorane, valgėm keptus moliuskus ir pie a la mode ir susijaudinę kalbėjom, kaip viskas bus smagu. Kalbėjom apie tai, kaip aš pagaliau pasijusiu „savo kaily”, kad ir ką tai reikštų. Kalbėjom, kaip aš pagaliau būsiu laiminga.

Tačiau lietus nieko gera nežadėjo. Tikrų tikriausiai. Tai buvo toks lietus, apie kurį Dylanas dainuoja savo dainoj „Kris smarkus lietus”: „Kur spalva yra juoda, o skaičius — joks” ir taip toliau. Nemėgstu per daug įsijaust įsivaizduodama ženklus iš aukštybių, bet lijo taip smarkiai, kad užtvindė autostradą. Nieko nebuvo matyt, ir mes turėjom sustot tiesiog kelio vidury ir laukt, nes visos mašinos sustingo viena prie kitos šitoj šlapybėj. Pažvelgiau į mamą ir pasakiau maždaug taip: „Tai nieko gera nežada”.

Atrodo, ji atsakė: „Ellie, nebūk kvaila”.

Bet kai nuvažiavom į Metju Holą šeštadienio popietę ir pamatėm, kad aš gyvenu penktam aukšte, o lifto nėra, netgi jos optimizmas išblėso. Netgi ji nepajėgė įsivaizduot, kaip dvi moterys vienos suneš visus tuos daiktus, ypač rugsėjo pradžios karšty ir drėgmėj. Ji neteko ryžto, ir ten ir tada mes suvokėm, kad nėra tokio dalyko, kaip išganymas be sunkumų.

Kada prasidėjo visas tas bėgimas? Prieš daugelį metų, esu tikra, dar prieš man pakliūnant į Harvardą. Prisimenu, dar besimokydama vidurinėj mokykloj vieną žvarbią dieną vaikščiojau po Centrinį parką, ir čežančių po kojom rudens lapų garsas sukėlė pojūtį, kad mano galva su trenksmu veriasi. Ir aš tikrai išsigandau, išsigandau, kad tai iš tikrųjų atsitiks, ir dar labiau išsigandau, kad tai neatsitiks, kad ir toliau tęsis apgailėtinas gyvenimas, kai nieko kito nenoriu, tik mirti. Ir aš bėgdavau visą kelią namo, bėgdavau ieškot prieglobsčio.

Tačiau maniau, kad Harvarde viskas pasibaigs. Maniau, pakaks fiziškai pasitraukt iš tos vietos, kur mane taip kankino depresija. Tačiau ji tik dar sustiprėjo; juodoji banga, niūri kaip naktis, buvo visur. Ji persekiojo mane kaip nuo bėgių nuvažiavęs traukinys ir siurbęs prie manęs kaip dėlė. Tai nebuvo bėgimas metaforine prasme: aš tikrai nesilioviau judėjus, niekada nedrįsdavau stabtelėt ir susimąstyt, nes buvau per daug išsigandus, kad bandyčiau suprast, kas tai yra.

Pirmame kurse per Halloweeno šventę bėgau per Harvard Jardą, o mano geriausia draugė (bent jau iki tol) Ruby vijos mane grasindama nužudyt su kišeniniu peiliu rankoj ir šaukė: „Kurva, užmušiu!” Ji puolė mane todėl, kad nuviliojau jos nevykėlį vaikiną Šamą, ir ji ką tik apie tai sužinojo iš ženklų: mano sąsiuvinis jo kambary, pamestas auskaras ant jo stalo. Mūsų keliai staiga susikryžiavo ant aiškiai per siaurų laiptų. Bet mes abi ant jų stovėjom, ir aš pradėjau norėt, kad turėklai būtų kiek aukštesni, kiek tvirtesni. Ruby buvo įsiutus ir stengės mane nutvert, vadino kekše, išdavusia ją dėl feminizmo, ir dar, be kita ko, pamišėle.

Juokingiausia tai, kad iš tikrųjų Šamo man visai nereikėjo, ir Ruby taip pat, o jam tikriausiai nereikėjo nė vienos iš mūsų. Mes smulkiai jį aptarėm prie kokių septyniolikos puodelių arbatos, kurią, kaip visada, gerdavom po priešpiečių kavinėj, ir aš žinojau, kad ji smarkiai abejojo dėl šito lepūnėlio, laisvalaikiu skaitydavusio Miltoną Friedmaną, o jo rankos buvo tokios silpnos ir plonos, kad jis netgi nemokėjo padoriai žaist teniso, ką jau kalbėti apie tai, kad pajėgtų apkabint ir leist jaustis saugiai. Bet aš manau, kad, įsitraukus į intelektualinius žaidimus, kuriuos mes visi žaisdavom, norėjau Šamo tik todėl, kad jis priklausė Ruby, o ji norėjo jį susigrąžint, nes jis jos daugiau nebenorėjo. Dabar suprantu: jei mes visi tik būtumėm darę namų darbus, ėję gult prieš vidurnaktį ir kėlęsi iš ryto laiku ir ėję į užsiėmimus — jei būtumėm gyvenę kaip normalūs žmonės, — visų šitų nesąmonių būtų buvę galima kuo puikiausiai išvengt. Mes būtumėm per daug kryptingai gyvenę, kad užsiimtumėm tokiais nerimtais dalykais. Deja, mes tokie nebuvom. Visi buvom pamišę ir desperatiški. Negalėjom nesukurt šitos meilės trikampio psichinės dramos iš tuštumos, kuri valdė mus visus su mūsų beprotybe, liūdesiu ir neviltim.

Suprantat, aš jau nebebuvau viena. Harvarde buvo pilna nušokusių nuo proto, ir mums pavykdavo rast vienas kitą, lyg kokios išcentrinės jėgos veikiamiems. Tačiau nė vieno iš jų neviltis negalėjo net lygintis su mano. Bendramoksliai buvo pakankamai ekscentriški ir atvėrė naują erdvę mano neurozėms, sukūrė naujų progų joms pasireikšti. Bet galiausiai, nukritus uždangai, kai šitos mažos dramos pasibaigdavo, atrodo, jie visi galėdavo sugrįžt į savo kambarius ir į savo gyvenimus; rodos, jie visi žinodavo, kad tai tik žaidimas, kad nuo jo jauties išsekęs ir pavargęs, bet ir toliau jį žaidi. Ir tik aš jausdavaus išmesta iš žaidimo, verkdavau ir šaukdavau, kad noriu kažko daugiau, noriu atgaut savo pinigus, noriu pasitenkinimo, noriu kažką jaust. Buvau vienintelis žmogus, einantis pas prostitutę ieškot tikros meilės. Bet vis dėlto, kad ir kaip nusivylus, vėl ir vėl pakliūdavau į kitą kėlinį, lyg koks narkomanas, kuris tikis, kad dar kartą susistūmus kaifo bus taip pat gerai, kaip po pirmo karto. Tačiau aš niekad nebuvau apimta tos pradinės euforijos, dėl kurios narkomanas vėl nori kaifo. Visada ieškojau paguodos ten, kur, kaip žinojau, jos nėra.

Kai Ruby vijos mane per Jardą, tiksliųjų mokslų centro link, suvokiau, kad pagaliau peržengiau kažkokią ribą. Viskas man pasidarė taip aišku. Suvokiau, kad tai beprotybė: beprotybė yra žinot, kad tai, ką tu darai, yra visiškai idiotiška, bet sustot vis tiek negali.

Mane gąsdino mano savijauta bėgant, žinojau, jei sustosiu, gali tekt aiškintis, kodėl aš visuomet bėgu, ir tada turėčiau pripažint, kad nėra jokios priežasties. Bėgu, bėgu, bėgu. Ar aš bėgu prie ko nors ar nuo ko nors? Toks beprasmiškas elgesys per daug erzino, kad apie jį galvotum. Šiai paskutinei schemai, kaip ir ankstesnėms nesėkmingoms pastangoms pabėgt nuo demonų, tupinčių mano galvoj, irgi buvo lemta sužlugti. Šamas man nebuvo tiesiog vaikinas. Jis buvo dar vienas būdas išsigelbėt. Jo tėvas — stambios kino studijos prezidentas, ir kai Šamas priėjo prie manęs kavinėj ir pasakė, kad pasiims į Los Andželą ir išsiveš iš mano gyvenimo ir iš mano minčių, kai pasakė, kad mes galėsim rašyt scenarijus, kai jis sakė: „Ei, mažyte, padarysiu tave žvaigžde”, — kai jis sakė visus šiuos dalykus, žinojau, kad tai netikra, bet vis tiek užkibau. Jis pasakė, kad galėsim važiuot į jo namus Bahamų salose per žiemos atostogas. Jis sakė, kad galim važiuot į Kanų festivalį. Jis sakė, jis sakė, jis sakė. O aš juo tikėjau. Įsivaizdavau jaukų, saulėtą ir saugų pasaulėlį. Svajojau išvykt į neegzistuojančią šalį, kur paprasčiausiai nėra baisių nuotaikų, bjaurių minčių ir tamsių bangų. Kelias dienas, planuodama persikelti, Šamui padedant, į vietą, kur niekada neatsitinka nieko bloga, jaučiausi gana padoriai. Galėjau susikoncentruot skaitydama Hegelį ilgiau kaip minutę be pertraukos.

Negalėjau susitaikyt su mintim, kad iš manęs atims šią pabėgimo fantaziją, nes Ruby įtikino Šamą grįžt pas ją. Mano kaulai sustingdavo tik pagalvojus, kad dar vienas mėginimas ištrūkt iš savo gyvenimo baigsis nusivylimu, ir šito aš negalėjau pakelti. Laikas tapo apčiuopiamas ir tąsus. Kiekviena minutė, kiekviena sekundė, kiekviena sekundės dalis vyniojos aplink mano stuburą, kad net nervai įsitempė ir dilgčiojo. Pasijutau visiškai atbukus. Pačios susikelta narkozės būsena atvėrė skausmingą tuštumą ten, kur kadaise buvo mano protas. Ir tik pamačius, kaip atrodo mano veidas, Ruby nustojo šaukt, ji pamatė, kad aš keliu didesnę grėsmę sau nei jos ar kieno kito laimei.

Ji pasakė: „Kas tau? Pasakyk ką nors! Pasakyk, kaip tu gali šitaip su manim elgtis!”

O aš tegalėjau atsakyt neaišku kam: „Prašau nepalikt manęs, nepalikit manęs čia mirti, nepalikit, neišeikit”.

„Kas tau, Elizabeth? Kodėl tu su manim nekalbi? Kodėl nieko nesakai? Kodėl nesigini?”

Norėjau pasakyt: „Negaliu, aš pradingau, pasimečiau”. Norėjau pasakyt, bet negalėjau.

„Tu visai išprotėjai, — pasakė Ruby. — Tau reikia pagalbos.”

O aš norėjau jai pasakyt: „Žinai, tu teisi”.

Tačiau aš nuėjau šalin apimta aukščio baimės. Harvard Jardas atrodė vaiduokliškai. Ėjau per jį apgaubta plastmasinio burbulo, kuris skyrė mano rūku aptrauktą pasaulį nuo visko, kas mane supa. Buvo tamsu ir niūru, ir sudžiūvę lapai šiugždėjo po mano pigiais bateliais, primindami seną pojūtį, kaip su trenksmu atsiveria galva. Pro mane praėjo draugai, pasisveikino. Bet aš sunkiai juos mačiau ar girdėjau. Atrodė, kad jų balsai atsklinda iš kažkur kitur, lyg filme, kai garsas nesutampa su vaizdu. O gal tai labiau priminė namų kiną — pro mane blyksėjo sukarpyti taškuoti kadrai, o ausyse dūzgė projektorius. O aš ėjau greitai ir tiesiai, kaip automatas, vykdantis programą.

Nužingsniuoju prie Universiteto sveikatos centro pastato. Įeinu pro stiklines duris. Pro besisukančias duris vidun. Vis dar kvėpuoju. Įeinu pro vienas lifto duris. Išlipu pro kitas duris ketvirtam aukšte. Einu pagal rodykles „Psichinė sveikata Į vakarinį fligelį. Pasakau, kad man reikia psichiatro. Registratūros darbuotoja atsako, kad yra tik psichologas. Po kelių minučių įeinu į daktaro Kingo kabinetą. Pasakau, kad man reikia pagalbos. Labai reikia. Sakau, kad bijau. Sakau, kad jaučiuos taip, lyg po kojom grindys vertųsi, o lubos tuoj tuoj nusileis man ant galvos. Sakau, jaučiuosi lyg koks art deco stiliaus dangoraižis, kaip Chryslerio, bet mano pamatai skeldėja, o išjudinti stiklai krinta ant šaligatvio ir man po kojom. Einu basa stiklo duženom tamsią naktį. Griuvinėju, ir griuvinėju pati ant savęs. Aš esu stiklo šukės, ir aš esu ta, kurią jos žeidžia. Ieškau pražūties. Prisimenu, kaip mano tėvas dingo. Prisimenu, kaip išsiskyrėm su Zachary devintoj klasėj. Prisimenu, kaip dar vaikas būdama verkdavau, kai mama mane palikdavo daržely. Taip smarkiai verkiu, man trūksta oro, elgiuos neprotingai, ir tai žinau.

Daktaras Kingas paguldė mane į Stillmano ligoninę porai dienų, kur jie leido man pailsėti, atvėsti, kad galėčiau vėl sugrįžt į Harvard Jardą ir daryt tas pačias kvailystes. Na, iš tikrųjų jie galvojo ne visai taip. Jie manė, kad šitas poilsis padės man geriau susivokt. Bet, deja, aš žinojau geriau: šitas poilsis tebuvo trumpa pertrauka, penkių minučių pertraukėlė, atostogos. Gulėjimas lovoj kelias dienas nepadės mano asmenybei pasikeist, nepadės pamiršt nusistovėjusios schemos, kaip ieškot pabėgimo kelių; į juos įsikimbu lyg koks vijoklis, o paskui stebiu, kaip bedvasės jėgos staiga mane nubloškia, nors ir tebesilaikau įsikibus gyvenimo. Žinau, rasiu kitą Šamą, žinau, rasiu kitą būdą apsimest, nors ir trumpam, kad nesijausčiau taip suknistai. Visada rasdavau. Tuo tarpu Stillmano darbuotojai stiprino mane ruošdami kitam nesėkmių raundui, maitino paprastu maistu — virta vištiena iš plastmasinių lėkščių, o prieš miegą duodavo Dalmane, norėdami būt tikri, kad gerai išsimiegosiu. Kai jie įsitikino, kad nebenusižudysiu, paleido, bet pareikalavo nenutraukt gydymo, nes be jo manim nepasitikėjo. O aš nežinojau, kaip jiems papasakot apie savo draudimo problemas ir kiek vargo turėjau kalbėdama apie pinigus su tėvais, ir kad visi ginčai, kurių prireiks, kad kas nors sumokėtų už mano gydymą, tikriausiai padarys daugiau žalos nei tiesiog dar vienas bandymas gyvent savo gyvenimą. Laimei, daktaras Kingas sutiko paskambint mano tėvui ir susitart, kad sąskaitos būtų apmokėtos per IBM darbuotojų pašalpų kasą man nedalyvaujant.

Manau, tai pats nuostabiausias dalykas, kurį man kas nors yra padaręs.

Tarytum su vaikinais būtų neužtekę problemų, narkotikai dar labiau viską supainiojo. Pirmais mokymosi koledže metais vaistų kontrolės administracija dar nebuvo priskyrus Ecstasy kuriai nors draudžiamų vaistų kategorijai, ir mažos baltos kapsulės, primenančios vitaminus, — išgėrus jausdavai, lyg nitroglicerininė meilės bomba būtų sprogus tavo smegenų žievėj, — buvo visiškai legalios. Nemėgau žolės, nemėgau kokaino, nemėgau gert (nors vis tiek ir gėriau, ir rūkiau), o Ecstasy man teikė saldų atsipalaidavimą. Išgėrus Ecstasy, kuriam laikui galėdavau pabėgt nuo savęs. To niekad neužtekdavo, visada norėdavau dar, visada trokšdavau, kad narkotinis pusiau gyvenimas truktų kuo ilgiau, ir kol Ecstasy mane vilkdavo, mano proto Vakarų fronte viskas būdavo ramu.

Bet galiausiai reikalai ėmė sprūst iš rankų. Mes pradėjom tiek daug vartot, kad universitete visi praminė Ruby, mūsų draugę Jordaną ir mane Ecstasy dievaitėmis. Per vakarėlius mes eidavom prie nepažįstamų žmonių ir sakydavom, kaip juos mylim. Ecstasy veikiamos, su visais draugaudavom, nepaisydavom klasinių skirtumų, kurie Harvarde buvo tokie ryškūs, nebesijautėm neturtingos ir bjaurios. Galėjom nematyt tos plačios aplinkybių prarajos, skyrusios mus tris su mūsų persidirbusiomis vienišomis motinomis, stipendijomis ir studijų paskolomis, nuo vaikinų, su kuriais vis susipažindavom, — jų pavardės būdavo Cabotas, Lowellas, Greennoughas, Noblesas ar panašios. Atrodo, jie visi buvo lankę Andoverio ir Hočkiso mokyklas ir į Harvardą pakliuvo kaip paveldėtojai, „papildomi studentai” (šitą kodinį pavadinimą priėmimo komisija taikė didžiausių finansinių rėmėjų vaikams), menkų sugebėjimų, ir jiems mokyklos rekomenduodavo vienerius metus ruoštis prieš stojant į universitetą. Kodėl mes, protingos žydaitės, dirbusios padavėjom ir rinkėjom kompiuteriu, kad užsidirbtumėm pinigų mokslui, nusprendėm prasidėt su tais vaikinais, man nesuprantama. Bet mes prasidėdavom. Aišku, jie tampėsi su mumis tik todėl, kad norėjo pailsėt nuo visų tų blondinių, žaidusių žolės riedulį, merginų, kurias pažinojo dar nuo vasarų, praleistų Meino valstijoj, arba Nacionalinės sporto lygos kursų ar parengiamųjų kursų. Kodėl mes leidomės suviliojamos jų pinigų ir jų kokaino, man tebėra paslaptis. Tikriausiai maniau, kad tai Harvardo patirties dalis. Gal maniau, kad taip ir reikia daryt. Gal man tai atrodė vienintelė logiška nusivylimo Harvardu dalis: vidurinėj mokykloj visą laiką stengiaus gaut gerus pažymius, redagavau laikraštį ir literatūros žurnalą, lankiau šokių pamokas, dariau daugybę dalykų tik todėl, kad norėjau įstoti į gerą koledžą, tokį kaip Harvardas, ir pakeist kailį. Bet kai ten iš tikrųjų patekau, kai supratau, kad Keimbridžo oras nėra nuostabiai gaivus, kai suvokiau, kad tai tokia pat vieta kaip ir kitos, gal tik šiuo tuo besiskirianti, kai perpratau, kad mano bendramoksliai — ne švytintys proto bokštai, o tik vaikščiojantys hormonai, kaip ir visi jaunuoliai visoj šaly, nusprendžiau, kad laisvai galiu mokytis ten ir apsvaigus nuo narkotikų. Duokit mums piliulių ir kaifo augalų, / duokit mums dar vieną transo dieną. Šiaip ar taip, nežinia dėl kokios priežasties aš, mergina, visada bijojus narkotikų, nes žalot protą yra baisus dalykas, panorau darkyt save visą laiką.

Likus trims dienoms iki žiemos atostogų, kai sekmadienio rytą atsibudau Noah Biddle’o kambary po vakarykštės kelionės su Esctasy, suvokiau, kad jau esu pačiam dugne. Noah-bankininko turtų paveldėtojas, vaikinas iš Andoverio, vienos seniausių Filadelfijos šeimų atžala. Jis toks nesubrendėlis, kad kai Harvarde jam pasakė, jog prieš stojant metus teks ruoštis, nusisamdę konsultantą, kad tas suplanuotų tuos metus. Jis uosto tiek daug kokaino, kad aš jau pradėjau įsivaizduot, kaip jis atrodytų su trečia šnerve. Negalėčiau pasakyt, kad man jis patinka, bet dėl kažkokios priežasties padaryčiau bet ką, kad tik jam patikčiau, — neįgyvendinamas uždavinys, nes nepatinku jam, ir tiek. Vis galvoju: jei galėčiau laimėt Noah meilę, pagaliau pasijusčiau tarsi tikrai esanti Harvarde, prisiklijavus prie kažko, kas neatskiriamai susijęs su ta vieta, jaučias ten kaip namie, jaučias kaip namie šitoj žemėj ir savo paties kaily, — kaip aš niekada nesijausiu; jei taip atsitiks, minų laukas mano galvoj pagaliau nustos sproginėjęs.

Taigi, guliu beveik nuoga ant kilimo jo kambary, padėjus galvą prie alaus balos. Noah guli šalia manęs ant grindų, mes apsiviję vienas kitą taip, kaip dvi nuvytusios gėlės sulimpa savaitę pabuvę vienoj vazoj. Kamuojama troškulio, vos galiu apžvelgt praėjusios nakties liekanas: kadangi vartodami Ecstasy visi rūko ir kramto gumą, visur pilna pelenų ir lipnių rausvų gumulėlių, prilipusių prie kavos stalelio ir grindų; kadangi nuo Ecstasy visi jaučias labai judrūs, nors iš tikrųjų yra nerangūs, visur privartyta butelių ir tuščių plastikinių puodelių. Visur pilna drabužių, daugiausia mano. Bet negaliu įžiūrėt laikrodžio per savo išdžiūvusius kontaktinius lęšius, kuriuos jau seniai reikėjo išsiimt, o man reikia sužinot, kelinta valanda, nes turi atvažiuot mano seneliai, — aš turiu susitikt su jais savo kambary kažkada prieš vidurdienį. Kai pagaliau pamatau, ką rodo mano laikrodis, — o jis rodo ketvirtą valandą popiet, ir jie turbūt jau buvo atvažiavę ir išvažiavo, o be to, man reikia rytdienai parašyt darbą, apie kurį dar net nepradėjau galvot, — pajuntu užplūstančią paniką, kuri nepratrūksta tik todėl, kad dar neišsisklaidė Ecstasy poveikis. Bet kažkur giliai viduj, po visa šita nejautra, suvokiu, kad praradau savo šansą. Suprantu, kad viskas yra ne taip, kaip turėtų būt, viskas ne taip, kaip norėčiau, kad būtų. Jei pramiegojau savo senelių apsilankymą, tai galiu pramiegot ir visą likusį gyvenimą, — nuo šios minties mane apima toks siaubas, kad surinku taip garsiai, kaip dar niekada nesu rėkus.

Noah, išsigandęs mano išgąsčio, pašoka, bando mane nutildyt, sako, žmonės manys, jog mane prievartauja ar žudo, bet aš negaliu liautis rėkus. Bandau, bet negaliu. Jis sustingsta, jis nori, kad niekada nebūtų su manim prasidėjęs, žiūri į mane taip, lyg būčiau koks uraganas ar dulkių sūkurys ties langu, kurio jis negali suvaldyt, ir jis meldžias, kad žalos būtų kuo mažiau. Aš vis šaukiu. Kaip kaifo vartotojas veteranas parengiamuosiuose kursuose, Noah yra taip pripratęs prie rūgšties sukeliamų haliucinacijų per „Grateful Dead” koncertus, kad žino, ką daryt, žino, kaip pasiekt žinojimo ką daryt būseną, kurią sukelia adrenalinas. Jis apsivelka, kažkaip įkiša mane į mano drabužius, uždengia man burną ranka, pakelia ir išveda pro duris į Universiteto sveikatos centro priimamąjį, o aš rėkiu visą kelią, visą kelią per Harvard Jardą, sniegą ir žvarbų šaltį.

Noah palieka mane ten su sesele, kuri nutempia į priimamąjį. Aš tikra, kad Noah daugiau nebepamatysiu. Pradedu galvot: tai, kad jo niekada nebepamatysiu, dar blogiau nei tai, kaip gailiuos dėl savo senelių. Seselė iškviečia budintį psichiatrą. Ji manęs nepaleidžia, nors aš vis kartoju, kad turiu eit pas savo senelius, jie manęs laukia, jiems aštuoniasdešimt ir jie čia atvažiavo iš Niujorko šį rytą. Seselė aiškina, kad vis tiek jau per vėlu, kad jau penkta popiet. Bet aš vis tiek kartoju: turiu surast savo senelius. Galėčiau būt Dorothy, kaukšinti savo raudonųjų batelių kulnais ir kartojanti: Visur gerai, o namie geriausia. O, kad mes būtumėm Smaragdo šaly.

Jie manęs klausia, ar per paskutines dvidešimt keturias valandas vartojau narkotikus, ir aš atsakau, kad ne. Tada pasakau, kad, atrodo, rūkiau žolę ir uosčiau šiek tiek kokaino, bet tik todėl, kad prailginčiau Ecstasy poveikį. Prisipažįstu jiems išgėrus alaus ir gal porą kokteilių. Tada daktaras klausia, ar piktnaudžiauju narkotikais, o aš tegaliu tik juoktis. Juokiuos smarkiai ir garsiai, šaižiu hienos juoku, nes tuo metu galvoju, kaip būtų gerai, jei mano problema būtų narkotikai, o ne visas prakeiktas gyvenimas ir tai, kaip menkai narkotikai jį tepalengvina. Vis juokiuos ir juokiuos kaip beprotė, kol daktaras nusprendžia man duot Valium ir laiko paguldytą pusiau ant pilvo ant reguliuojamo apžiūros stalo, kol nusiraminu. Praeina kokia valanda. Valium tyliai ir švelniai paverčia mano isteriją reakcijos stoka, ir po daugybės patikinimų, kad man viskas bus gerai, tikrai tikrai, daktaras mane paleidžia, prisakęs pailsėt per žiemos atostogas.

Grįžus į kambarį, atsakikly randu aštuonias senelių, skambinusių man iš įvairių Keimbridžo vietų, žinutes, o paskutinėj jie praneša važiuojantys namo. Mano koridoriaus gyventojai sako, kad visą rytą skambino man pas Noah, bet niekas nekėlė ragelio, ir žiūri taip, lyg būčiau tikrai blogas žmogus. Jie žiūri į mane taip, lyg būčiau žmogus, kuris pramiega savo aštuoniasdešimtmečių senelių apsilankymą, kai jie atvažiuoja penkis šimtus mylių per dieną tik tam, kad jį pamatytų, — žinoma, toks žmogus aš ir esu. Brittany sako: Gal tau reiktų pailsėti? Jennifer sako: Kas tau? Visiem kartais užeina, bet kaip gali šitaip elgtis su savo seneliais, jie tokie mieli seneliukai, jie taip jaudinosi. Aš teįstengiu nueit į savo kambarį ir įslinkt į lovą.

Kai prabundu iš Valium sukelto miego, pagalvojusi, kad virstu slunke, kaip mano tėvas, paskambinu politinės filosofijos darbo vadovui (kurso pavadinimas „Teisė” atrodo labai vietoj) ir pasakau, kad negalėsiu rytoj atiduot savo rašinio, nes paslydau ant ledo ir susitrenkiau smegenis. Mergina, kuri net vieną dieną nėra pavėlavusi atiduot rašinio, mergina, kuri tegyvena dėl to menkučio tvarkos jausmo, kai nustatyta darbų baigimo data neleidžia psichikai sušlubuot, atrodo, nusprendė, kad visi šitie geri dalykai jau nebesvarbūs. Tos merginos jau nebėra. Ji važiuoja namo žiemos atostogų ir niekada nebegrįš.

Visa bėda, kad, vartodama narkotikus ir piktnaudžiaudama jais, niekada nepatirdavau jokio malonumo, jokio bendros linksmybės elemento. Visa tai buvo apgailėtina ir nesveika. Kimšau į save visas įmanomas tabletes, kokių tik pasitaikydavo, dariau viską, ką galiu, kad mano smegenys nors truputį išsijungtų. Gal tokiam kaip Noah, nerūpestingam vaikui iš laimingos šeimos, kokas ir Ecstasy tereiškė būt vakarėlių liūtu (prisimenu, su kokiu kvailu pasimėgavimu jis mokė mane, kaip prisikimšt ir rūkyt hašišo pypkę, kaip uostyt kokainą nenupučiant jo pro nosį nuo veidrodžio, kaip Woody Alleno filme Enė Hol), o mane visa tai tik stūmė į neviltį. Tai nebuvo tik rekreacinis narkotikų vartojimas. Dažnai pagaudavau save pas ką nors svečiuose naršančią po vaistų spinteles ir vagiančią Xanaxą ar Activaną, besitikinčią įsigyt pagal receptus parduodamų narkotikų, tokių kaip Perdocanas ar kodeinas, kuriuos paprastai paskirdavo ištraukus protinį dantį arpo kokios nors kitos chirurginės operacijos. Išgėrus Perdocano, paprasčiausio pramoniniu būdu gaminamo raminamojo vaisto, beveik nejausdavau jokio skausmo. Brangindavau tas mažas tabletes, saugodavau jas tam atvejui, jei kiltų didžiulis skausmas, ir gerdavau jas tol, kol niekas daugiau neberūpėdavo.

Bet aš niekada neturėjau užtektinai pinigų ar elgesio gatvėj įgūdžių, kad aktyviai vartočiau narkotikus. Kad ir kokius narkotikus vartočiau, pasikliaudavau atsitiktinėmis aplinkybėmis, vartodavau, ką turėdavo kiti. Dažniausiai tuščiai: man niekad nepakakdavo to palengvėjimo, kurį suteikdavo trumpalaikis narkotikų poveikis. Be to, nebuvau labai gera vartotoja: man dažnai užeidavo priepuoliai, kurie baigdavosi ligoninės priimamajame, ir visi, su kuriais būdavau, prisiekinėdavo, kad niekada daugiau su manim neprasidės, nes nebuvau verta tų problemų, kurias keliu. Vos dviem dienom tepraėjus po to, kai Noah mane tempė į Sveikatos centrą užėjus panikos priepuoliui nuo Ecstasy, vėl atsidūriau priimamajam vidury nakties ieškodama Thorasine, nes prisirūkiau tiek daug žolės, kad įsikaliau sau į galvą, jog mano koja yra gyva būtybė, — panašiai kaip kai kurie žmonės, kenčiantys nuo asmenybės skilimo: jų ranka rašo dalykus, apie kuriuos nežino galva. O paskui pajutau, kad virš manęs užsiveria sienos, ir gulėdama lovoj buvau įsitikinus, kad virš manęs kabo Damoklo kardas, ir tikrai žinojau: jeigu užmigsiu, prabusiu jau mirus.

Narkotikai iš esmės negalėjo išspręst mano problemų. Laikydama rankoj marihuanos sukinį, buvau tikra slunkė, visai nepatyrusi cheminės savigriovos srity, kad dažnai primindavau sau istoriją apie Spinozą, kuris bandė nusižudyt pasiskandindamas, bet koja įstrigo tarp prieplaukos akmenų. O Dieve, kaip norėjau savo jėgomis tapti sveika ir rami! Nieko labiau netroškau, kaip pamatyt savo senelius, pavedžiot juos po Keimbridžą, parodyt jiems Harvard Jardą, Widenerio biblioteką, įėjimą į Adamso namą su nuostabiomis paauksuotomis mozaikinėmis lubomis. Kaip norėčiau juos nuvest į „Pamploną”, „Alžyrą” ar „Paradiso”, ar į kurią nors kitą kavinę, kur tingiai leisdavau valandas skaitydama, pliurpdama arba gerdama dvigubą espresso kavą, kad neužmigčiau. Kaip norėčiau jiems parodyt, kad man viskas gerai, kad jų vienišei anūkėlei, visada įnikusiai į knygas ir užsisklendusiai savy, galų gale sekasi visai neblogai.

Kai mokiaus vienuoliktoje klasėje, mano pirmos eilės pusseserė (kita jų anūkė) ištekėjo už Wall Streeto magnato, iškėlė didžiules vestuves, ir visa šeima velniškai didžiavosi, kad ji rado tokią puikią porą. Žinojau, kad man niekada nieko panašaus neatsitiks, žinojau, kad mane traukia dažniausiai tik užkietėję hipiai ir kitos tokios pat prarastos sielos kaip aš, bet norėjau, kad seneliams darytų įspūdį tie dalykai, kurie man sekėsi: galėjau rašyti, galėjau mokytis, galėjau studijuot Harvarde. Laukiau jų apsilankymo beveik taip pat džiaugsmingai, kaip kadaise buvusi storulė, suplonėjusi ir tapusi nuostabia moterim, laukia klasės susitikimo po dešimties metų. Noah būtų galėjęs eit su mumis priešpiečių — bent jau mano vaizduotėj būtų ėjęs, — ir nors jis ne žydas, bet žavingas Pensilvanijos jankis, jo seserys jau sėkmingai ištekėjusios Šiaurės rytų pakrantėj, ir mano seneliai būtų važiavę atgal namo į Long Ailendą galvodami, kad koledže turiu didžiulį pasisekimą.

Tačiau vietoj to jie tik jaudinos, buvo klaikiai išsigandę ir galvojo, kas atsitiko jų jauniausiai anūkei, kuri būdama maža atvažiuodavo kiekvieną savaitgalį ir per kiekvienas atostogas, nes jos mama dirbdavo, o tėvas miegodavo, ir nebuvo, kas ja pasirūpina. Jie praktiškai mane ir užaugino, o dabar svarsto, kas man atsitiko. Aš jiems niekaip negalėsiu paaiškint, kad kenčiu nuo ūmios depresijos, kad ji tokia stipri, ir net tada, kai noriu ištrūkt iš savo galvos ir rūpintis kitų žmonių poreikiais — o tą dieną to ir tetroškau, — negaliu, ir viskas. Mane įsiurbė depresija ir vaistai, kuriuos vartojau, norėdama ją įveikt, ir iš manęs nieko neliko, visai nebeliko tos manęs, kuri būtų galėjus juos pamalonint nors tas kelias valandas. Iš manęs nebuvo jokios naudos.

Žiemos atostogos, ir viskas, ką veikiu — slepiuos savo kambary namie. Manau, kad tikriausiai man reikia atsipeikėt. Semestras buvo per daug audringas. Žinau, normalu išgyvent tam tikrą prisitaikymo laikotarpį, kai pirmąkart išvažiuoji mokytis į koledžą, bet tai, kas dabar vyksta, man toli gražu neatrodo normalu. Negaliu net apsimest, kad visi kiti irgi turi tokių pačių problemų, nes aš esu vienintelis žmogus, kurį pažįstu, kurį geriausia draugė vaikėsi po Harvard Jardą su peiliu, ir vienintelis man pažįstamas žmogus (nors, neabejoju, tokių yra ir daugiau), kuris persikėlė iš dviviečio kambario Metju Hole į vienutę Helbate, kaip svarbiausią priežastį, kodėl negali gyvent su kitais, nurodydamas psichinį nestabilumą. Tikra tiesa, kad visi koledže turi daugybę problemų, bet atrodo, kad jie susitaikė su savo situacija ir susikūrė sau nors ir netobulą ramybės būvį, pasirašė patogumo sutartį, kuri gyvenimą padaro pakenčiamą. Bet tik ne aš. Ne. Aš visada būsiu bėgikė. Visada žiūrėsiu sau per petį arba, su kuo nors kalbėdama, jam per petį, ieškosiu kitos progos, kitos galimybės, kurią galiu nusigriebti. Ir tik dabar, namie, galiu saugiai atsipūsti.

Vieną vakarą mama grįžus namo po darbo įeina į tamsų mano kambario prieglobstį, kuriame tebeguliu su tais pačiais raudonais flaneliniais naktiniais marškiniais nuo tada, kai grįžau iš koledžo. Daugiausia laiko praleidau skaitydama privalomą literatūrą Teisės kursui, stebėdamasi, kaip tai gali įtraukt, kiek daug galiu pasimokyti iš Kanto Dorovės metafizikos pagrindų, Millio Apie laisvę ar Johno Rawlso Teisės teorijos. Jeigu būčiau daugiau laiko praleidus prie knygų, gal pirmasis semestras nebūtų manęs taip išmušęs iš vėžių. Jeigu nuolatos sau priminčiau, kad, kitaip nei teigia visuotinis mitas, Harvardas yra paprasčiausia mokykla, o ne, sakykim, kažkokia prieglauda orientaciją praradusiam jaunimui, galėčiau pasisemt ko nors vertingo iš tos vietos. Juk aš visada pasitraukdavau į nuostabią savo studijų vienatvę.

Mama atsisėda ant laisvos lovos, užsimetus ant pečių paltą kailiniu pamušalu, tarsi lauko šaltis smelktųsi ir į mano kambarį. Ji nusprendžia įjungt šviesas, nuspaudžia viršutinės šviesos jungiklį, žiemą šeštą valandą vakaro jai atrodo per tamsu, ir aš nežinau, ar ji supras, kad silpna skaitymo lempa, kurią aš naudoju, skleidžia maždaug tiek šviesos, kiek dabar galiu pakelti. Nežinau, ar ji mato, kad aš slepiuos.

— Čia tokia netvarka, — sako ji. — Elizabeth, arba tu susitvarkyk, arba turėsi išsikelt iš čia. Negaliu gyvent tokioj netvarkoj.

O aš negaliu pajudėt, noriu jai atsakyt, bet negaliu. „Mama, argi nematai, kad mano depresija tokia stipri, jog apskritai nieko negaliu daryt, tvarkyt taip pat? Be to, tai mano kambarys. Koks tau skirtumas, tvarka čia ar netvarka?”

— Tai mano namai, ir aš šitaip negyvensiu!

Ji pradeda kedent pirštais savo plaukus, suima garbaną ir suka ją ant piršto. Ji negali matyt manęs tokios, negali susitaikyt, kad netvarka mano kambary yra pati mažiausia iš blogybių.

— Klausyk, Elizabeth, ką tik atėjo sąskaita už tavo mokslus Harvarde kitą semestrą, ir netgi su tavo stipendijom ir paskolom tai dideli pinigai.

— Žinau.

— Žinai? Ar tikrai žinai? Aš visada apmoku tavo sąskaitas, visada rūpinuos, kad tu turėtum tai, ko reikia, netgi jei man pačiai ko nors trūksta, ir aš manau, kad tu nežinai pinigų vertės. Aš pati kalta, kad tave taip išlepinau.

Ji papurto galvą, ir aš matau, kad tuoj pravirks, ir pagalvoju: o, ne.

— Jeigu žinotum pinigų vertę, esu tikra, tuščiai nešvaistytum savo išsilavinimo, vaikščiodama po vakarėlius ir darydama tai, ką darai, — tęsia ji apsipylus ašarom. Noriu ją nutraukt, pasakyt, kad viskas nėra taip smagu, kaip atrodo, kad aukštasis mokslas visai ne toks, kaip jis piešiamas, bet ji pamojuoja ranka ir mane nutildo.

— Klausyk, aš nežinau, ką tu čia darai, ir jaučiu, kad ir nenoriu žinot. Bet man bloga ir pagalvot, kad tu linksmai sau leidi laiką, o aš ariu kaip vergė kasdien, ir skaičiuoju kiekvieną centą, kad tu galėtum lankyt Harvardą. O dabar matau: išleidžiu, o tu grįžti visai kaip nesava, ir aš noriu žinot, kas čia daros! Noriu žinot, nes neapmokėsiu tavo sąskaitos.

— Ką tik sakei, kad nenori žinot.

— Nenoriu. — Ji rimtai pravirksta. — Tiktai jaučiu, kad taip sunkiai dirbau, kad tave padoriai išauginčiau, ir visa tai dariau viena, niekad neturėjau į ką atsiremt, ir taip stengiaus būt gera motina, o dabar tu išvažiuoji į Harvardą, ir atrodo, kad visi tie geri dalykai, kuriais tave mokiau tikėt, tau nebesvarbūs. Tau nerūpi, ar berniukai, su kuriais susitikinėji, yra žydai, ir... — Ji pratrūksta raudot, ir jos veidas keistai trūkčioja, tarsi tuoj ištiktų priepuolis. — Ir tu vartoji tuos... tuos... tuos...

— Ką tuos? Ką, mama? — Pribėgu prie jos ir apkabinu, kad ji liautųsi verkt. Kad ir kokios būtų mano problemos, jos problemos man visada atrodo rimtesnės.

— Tuos narkotikus. — Ji įkvepia oro. — O Dieve, Ellie, negaliu su tuo susitaikyt. Tai ne mano vaikas. Negaliu žiūrėt, kaip tau visa tai daros. Man taip liūdna. Tu nuvarysi mane į kapus.

— Mama, kodėl tu nusprendei, kad aš vartoju narkotikus?

— Todėl, kad jei nevartotum, būtum atėjus susitikt su savo seneliais, kai jie atvažiavo tavęs aplankyt. Tu baisi savanaudė, ir vienintelis žmogus, apie kurį galvoji, esi tu pati, bet netgi tu, netgi tu nebūtum leidus, kad tavo seneliai važiuotų tokį kelią, o tu paprasčiausiai nepasirodai. — Vėl raudojimas.

— Bet, mama, aš juk sakiau, kad buvau ligoninėj, nes prieš tai vakare griuvau ir man buvo smegenų sutrenkimas.

Ar kas nors gali tuo patikėt?

— Nukritai, ir viskas? Tu man tą nori pasakyt? Manai, patikėsiu?

Manau, ne.

— Paslydau ant ledo. Keimbridže šalta, daug šalčiau nei Niujorke.

— Ak, Elizabeth, baik meluot. Jeigu tu ir nukritai, tai tik todėl, kad buvai apsvaigus nuo narkotikų. — Ji nutyla, kad įkvėptų oro, ir jos veido išraiška bukai mąsli, lyg bandytų išspręst vieną iš tų ilgų ir sudėtingų matematikos uždavinių, — kol randi būdą juos išspręst, jau nebeprisimeni klausimo. — Iš tikrųjų aš visai nenutuokiu, kas ten vyksta. Gal tai ir ne narkotikai. Neturiu jokio supratimo. Jokio supratimo.

Man palengvėja, kad ji atsisakė hipotezės apie kaifą, nes niekaip nepajėgčiau jai to paaiškint. Tačiau ji visiškai jos neatmeta.

— Pasižiūrėk į save, — sako. — Atrodai baisiai. Visi išvažiuoja į koledžą ir priauga svorio, o tu dar labiau sulysai, ir tai tikriausiai nuo narkotikų. Netgi ir namie aš matau. Tu beveik nieko nevalgai.

Ji teisi dėl mano svorio. Mano ūgis — penkios pėdos ir penki coliai, ir išvažiuodama į koledžą svėriau šimtą dvidešimt svarų, o kai pasisvėriau prieš kelias savaites, telikę tik šimtas; priminiau sau jau esanti pakankamai lengva, kad galėčiau šokt Balanchine’o kordebalete, kur visos merginos turi būt perkarę ir panašios į gulbes, ir daugybė jų visai netekę proto nuo narkotikų ir badavimo. Niekada nenorėjau būt tokia beprotė kaip tos balerinos. Niekada nenorėjau būt tokia beprotė kaip aš.

— Gal man tiesiog depresija, — pakišu jai mintį tikėdamasi, kad tiesa gali išvaduot mus iš šio apgailėtino pokalbio. — Kam kaltę verst pašaliniams dalykams, kaip narkotikai? Tu visada sakai: „Tai tėtis kaltas, kad tave paliko”; arba: „Viskas tik todėl, kad tu užaugai mieste”. Dabar tu sakai: „Tau taip prastai einasi, nes mokaisi Harvarde”. Kodėl tau neateina į galvą mintis, kad iš tikrųjų mane kamuoja gili depresija? Gal tokia aš jau esu? Gal gimiau po blogu ženklu? Gal man tikrai reikia vaistų, kuriuos skiria gydytojai, kad geriau jausčiaus?

— Gal. — Ji atsidūsta. Žinau, ką ji galvoja: „Kodėl visa tai taip sunku?” Ji apsiramino; jos garsus isteriškas verksmas virto pasidavusio žmogaus skundu. — Gydytojai visada sakė, kad cheminiu požiūriu tau viskas gerai, tai tik emocijos. Jie sakė, kad gali tau padėt. — Tada vėl pratrūksta ašarom.

— Klausyk, Elizabeth, aš žinau, visi turi problemų, bet ne kiekviena vilioja savo draugių vaikinus, išsikelia iš savo kambario ar visą laiką tąsos po vakarėlius kaip tu. Ir niekas negali tokia lengva širdim neateit susitikt su savo seneliais, kaip tu. — Ašaros teka upeliais. — Ką tu sau galvojai tądien? Jie seni žmonės, jiems per aštuoniasdešimt. Jie nežino, kas čia vyksta. Jie nesupranta, kur tu buvai. Jie paprasti žmonės, gal jie ir nėra tobuli, gal tu norėtum, kad tavo seneliai būtų kitokie, gal tu norėtum, kad tavo šeima būtų panašesnė į tave, bet jie tave myli. Jie tikrai tave myli. Kas tau yra? Pasakyk man!

Ką aš galiu pasakyt? Aš taip žemai puoliau, kad norėčiau būt kitas žmogus, o ne aš pati. Norėčiau būt mirus. Bandau sugalvot kokį nors savo depresijos paaiškinimą, kurį ji suprastų, bet niekas neateina į galvą. Netgi sau aš negaliu paaiškint. Negaliu pažiūrėt jai į akis ir pasakyt: „Na, mano vaikystė buvo sunki”; nes tai skamba kaip pasiteisinimas, akmuo, kurį užsiritau sau ant pečių, kad galėčiau gyvent savo apgailėtiną gyvenimą. Aišku, manęs niekas nuolat nemušė, ne vilkai mane užaugino, ir aš ne koks nors išskirtinis atvejis: tiesiog esu viena iš tos vaikų kartos, kurių tėvai išsiskyrę, kurių tėvai nemokėjo tvarkyt savo asmeninių reikalų ir kurie užaugo sužaloti. Ar galima visas šias problemas paaiškint šeimos raida? Ar mano smegenų struktūra irgi turi įtakos? Kas dabar gali žinot, kodėl aš taip nusivažiavau, bet tiesa ta, kad nusivažiavau. Negaliu išlipt iš lovos, negaliu valgyt, negaliu apsivilkt kitų drabužių, negaliu paaiškint savo mamai, ko noriu.

— Mama, — sakau ir pravirkstu pati to nenorėdama, — mama, tu nežinai, kaip man sunku žinot, kad tau sunku. Nekenčiu būt vienintelis vaikas, nekenčiu būt tokia priklausoma nuo tavęs, nes tėtis visai nedalyvauja, ir nekenčiu, kad tu taip priklausai nuo manęs. Niekada nepatyriau vaikystės. Niekada neteko nerūpestingai leist laiko. O tau niekada neteko mėgautis motinyste. Visą laiką tvyrojo įtampa. Tu visą laiką stengdavaisi man įtikti, o aš visą laiką stengdavausi tau įtikti. Visada norėjau būt geresnė už visus kitus tavo šeimoj, geresnė už savo bendraamžes pusseseres ir pusbrolius, nes visada jaučiaus blogesnė už juos, nes neturėjau tėvo, kaip ir visi kiti.

Mes abi dar paverkiam.

— Bet, matai, iš tikrųjų aš nebuvau blogesnė. Tikrai. Buvau pati geriausia mergaitė pasauly. Argi neprisimeni? Ar nepameni, kokia aš buvau? Matai, aš save prisimenu, net jei niekas kitas ir neprisimena. Prisimenu, kaip stengiausi, ir prisimenu, kad niekas man nėra pasakęs, kad man gerai sekasi Aš tenorėjau būt laimingas vaikas, bet visada buvau kaip maža suaugusioji, ir niekas man nėra pasakęs, kad aš geras vaikas.

Užsikalbu, ir sutrinku supratus, kad persistengiau: norėjau pasakyt ką nors, kas paaiškintų mano liūdesį, kad mamai būtų geriau, bet tik pasidaviau patosui. Mano žodžiai skamba kaip iš vieno tų filmų, kuriuose galėtų vaidint Tomas Cruise’as, ir jis galėtų būt apie kurią nors didžiąją tragediją: kultūrinę revoliuciją Kinijoje, Vietnamo karą, Holokaustą, Airijos Respublikos armijos sprogdinimus Londone, — viso to tikro, pasaulį sukrečiančio liūdesio akivaizdoj protagonisto rūpesčiai atrodo ne daugiau kaip savigarbos stoka. Tokie filmai perša mintį, kad pasaulines tragedijas gali sukelt ar palengvint motinos, kurios myli per daug arba per mažai, tėvai, kurie dingsta arba yra alkoholikai. Puikiai suvokiu, kad sėdėdama ir kalbėdama su savo motina, pradedu panėšėt į Holivudo klišes, nors ir žinau, kad nemažai herojų tipų yra sukurti remiantis tikrove. Žinau, kartais asmeniški dalykai sykiu yra ir politiški, o žmonės, galintys pagerint pasaulį, tik dar labiau viską sujaukia, nes jie nevykėliai, iš blogų šeimų. Taigi, aš ir toliau malu liežuviu.

— Maniau, įstojus į Harvardą įrodysiu tau ir visiems kitiems, kad esu pakankamai gera, — sakau. — Maniau, jeigu tik įstosiu į Harvardą, visi pagaliau ims sakyt: jai viskas gerai, ji geras vaikas. O dabar tu šauki ant manęs, tuoj tikriausiai paskambins tavo sesuo ir šauks ant manęs už tai, kaip pasielgiau su močiute ir seneliu, ir visa tavo šeima sakys, kad aš baisus vaikas, o iš tikrųjų aš taip stengiuos. Taip stengiuos. Stengiuos...

Dabar mama isteriškai verkia, aš isteriškai verkiu, mes viena kitą apkabinę, mama vis dar su savo sunkiu paltu, aš vis dar su savo flaneliniais naktiniais, kurie man kaip antra oda.

— Visada tenorėjau, kad tu ir visi mane mylėtumėt tokią, kokia esu, — šnabždu jos kailinei apykaklei, man nerūpi, ar ji girdi, nesuprantu, kam aš apskritai kalbu. — Bet dabar aš nekenčiu visų, ir viskas. Man daugiau niekas nerūpi, nes many tiek daug neapykantos.

— Žinau, Ellie, žinau, — sako mama. — Žinau. Ir man labai gaila.

1 Nieko nekenčiu labiau / už nieką / Niekas neleidžia man užmigt naktį / Blaškaus ir vartaus dėl nieko / Niekas nepriverstų stot / į kovą

VI

LAIMĖS PILIULĖS

Tokie žmonės kaip mes, kurie tiki fizika, žino, kad skirtumas tarp praeities, dabarties ir ateities yra tik niekaip neišsisklaidanti iliuzija.

ALBERT EINSTEIN

Harvardas su savo neišsemiama išmintim po dviejų savaičių atostogų pasiūlė dar vieną savarankiškoms studijoms ir tris egzaminams, o tai reiškė, kad per patį semestrą nebuvo jokios prasmės apskritai ką nors veikti. Viską buvo galima pasitaupyt toms šešioms savaitėms virvės, ant kurios galėjai pakabint tai, kas liko iš tavo proto po viso to nieko — visų Keimbridže praklaidžiotų dienų, kurias kartkartėmis pertraukdavo užsiėmimai. Žinoma, po atostogų, man prilygusių namų areštui, grįžau į koledžą tokia pati, kokia buvau ir anksčiau. Netgi nykiausiomis akimirkomis besivoliodama savo kambary žinojau, kad galų gale grįšiu į koledžą, laikysiu egzaminus, gausiu gerus pažymius ir mokysiuos antrą semestrą. Širdies gilumoj visada buvau ta, kuri susidoroja su problemom, ir dažniausiai man pavykdavo vaikščiot giliai paslėpus žaizdas, visada atidėdavau savo depresijos epizodus atostogoms, kai turėsiu laiko absoliutaus priepuolio sutrumpintam variantui. Tačiau galiausiai man pavykdavo atsikelt ir viską tęst toliau, aš visada galėdavau padaryt tą truputį, kurio reikia norint šiaip taip stumtis į priekį.

Kartą Harvarde, per pirmąjį egzaminų etapą, po pietų sėdėjau savo kambary ir stengiaus susikaupt skaitydama Odisėją, bet man nesisekė. Žinojau, kad tai turi būt smagus skaitymas, užkabinantis epas su sirenomis ir lotofagais, meilės istorija saloj su Kalipse ir vargše Penelope, audžiančia ir ardančia prie savo staklių, bandančia atsikratyt savo jaunikiais, moteriškų dorybių įsikūnijimu — laukiančia, laukiančia ir laukiančia, kol brangusis pasiklydęs Odisėjas sugrįš namo. Odisėja buvo viena iš tų knygų, kurias visi mėgo, laikė daug geresne už Iliadą, kur tik kareiviai, mūšio laukai ir valdžios besivaikantys macho, bet aš paprasčiausiai negalėjau sužadint nė menkiausio savo dėmesio anų laikų trypinėjimui po pasaulį. Mano mintys klaidžiojo kitur. Stebėjaus, kaip galėjau namie porą savaičių ramiai skaityt ir panirus giliai į knygas netgi išvengt liūdesio ir juodos nevilties bangų; dabar, grįžus į koledžą, viskas vėl pradėjo slyst iš rankų. Visas kūnas virpėjo, pradėdavo skaudėt galvą, o mintys klajodavo po pasaulį už mano kambario sienų, ten, kur, buvau įsitikinus, visi mano draugai linksmai leidžia laiką ir jaučia didžiulį palengvėjimą, kad manęs nėra šalia.

Ne tik todėl, kad kiekvieną sykį apsvaigus nuo narkotikų pakliūdavau į ligoninę, paprastai kartu atsitempdama bejėgę ir sutrikusią palydą. Netgi kai jausdavausi gerai, vis tiek būdavau tikras nesusipratimas: mano buvimas keldavo įtampą, trikdančią malonaus atsipalaidavimo vibracijas — esminį visų vakarėlių ritualo elementą. Man niekad nebūdavo gana tiesiog ateit į vakarėlį ir mėgautis kompanija, niekada nebūdavo gana kvailų išgertuvių žaidimų. Turėdavo būt kas nors dar, kažkokia prasmė, koks nors didingas atpirkimo pažadas, ir man visai nerūpėjo, kam ant galvos užsirioglinu jo beieškodama. Atrodo, mano elgesys taip visus trikdė, kad galiausiai Noah turėjo pasakyt, kad mane labai myli, iš tikrųjų myli, bet aš galiu būt jo kambary tik jei pažadėsiu sėdėt tyliai, klausytis muzikos ir nevartot narkotikų. Bet Noah kambarys tebuvo opiumo lizdas, ir niekas daugiau. Nebuvo jokios priežasties ten likt neapsvaigusiai.

Taigi bandžiau sėdėt savo kambary ir skaityt, ką ir privalėjau daryti. Bet negalėjau prisiverst perskaityt nė vieno puslapio. Tėvo pražuvėlio tema Odisėjoj tikriausiai mane kažkaip sublimavo, nes pakėliau ragelį ir surinkau savo tėvo numerį Floridoj. Jis buvo apsigyvenęs dailioj baltoj fazendoj su plytelėmis klotom grindim, nedideliais kilimėliais, pintais baldais ir persikų bei jūros putos atspalvių pagalvėlėm ir inksto formos baseinu galiniam kieme. Išvykus jo gyvenimas nebuvo toks jau blogas. Iš tikrųjų neįmanoma buvo nepastebėt, kad jo gyvenimas smarkiai pagerėjo, kai išbraukė iš savo kalendoriaus visus reikalus, susijusius su manim ir mano mama. Nekenčiau jo už nerūpestingumą, prabangą ir gebėjimą įgyvendint mūsų visų svajonę, kad jei nekreipsim dėmesio į erzinančius dalykus, jie išnyks. Nepaisant jo bandymų per tuos metus, kai gyvenom atskirai, įvairiomis progomis man kartot, kad kažkuriam jo proto kampely nuolat gyvena mintys apie mane, kad dalelytė manęs niekada neišnyko iš jo sąmonės, aš netikėjau. Jam buvo daug lengviau mane pamiršti.

Tėvui išvykus, mes taikydavomės dukart per metus. Tai priminė pusmetinius išpardavimus supermarketuose: į juos viltingai suplūsta minios, bet suvokia, kad tai, kas liko, tėra vien šlamštas. Mes susitikdavom kupini kuo geriausių ketinimų, prieš tai prisiekdavau sau, kad atleisiu jam už tai, kad mane paliko, o jis žadėdavo sau, kad neleis kaltės jausmui savęs užvaldyti. Keletą kartų maloniai pasišnekėdavom, o paskui, kitus šešis mėnesius, iš jo negirdėdavau nė žodžio. O paskui mes vėl išgyvendavom emocinę traumą: „Tu esi niekam tikęs tėvas / Dėl tavo mamos negalėjau pasilikt”.

Buvo praėję ištisi metai nuo tėvo persikraustymo į Floridą, kai jis man paskambino. Atvykęs į Niujorką su kažkokiu reikalu, atsitiktinai sutiko mamą „Bloomingdale” parduotuvėj — iš visų įmanomų vietų! — ir paskambino. Labai susijaudinau jį išgirdus, nes niekas, netgi močiutė, man nepasakė, kur jis dingo, ir aš įtikinau save, kad jis pabėgo iš šalies, nuskrido į Kaimanų salas, Argentiną ar kokią nors kitą vietą, kur paprastai slepiasi blogiukai. Vaizduodavausi jį žaidžiantį pokerį su Josefu Mengele. Sužinojusi, kad jis dar vis Amerikos teritorijoj, tokioj vietoj, į kurią skraido „Delta” ar „United Airlines”, turinčioj telefono kodą, kurį surinkus galiu jam tiesiai paskambint, jo nusikaltimai man nebeatrodė tokie baisūs ir visuotiniai, bet kiek asmeniškesnį. Nežinau, kodėl sugalvojau šį nereikšmingą skirtumą; tikriausiai todėl, kad taip buvo patogiau, kad norėjau jam atleist. Žinoma, kad norėjau atleist: jis mano tėvas, vienintelis, kurį turiu, ir man atrodė, kad turėti abu tėvus yra tam tikra neatskiriama teisė. Taigi, jis pasirodė prie mano mokyklos ir nusivedė pavakarieniaut, mes susitaikėm, apsikabinom ir daug kartų pasibučiavom, daug kalbėjom, o tada jis grįžo į savo laimingąją fazendą ir vėl išnyko.

Tačiau likus kelioms savaitėms iki mano išvykimo į koledžą, pagaliau aš nuvažiavau aplankyti savo tėvo, praleidau ilgą savaitgalį drybsodama Floridos saulėj prie baseino, aplankiau tenykštes įžymybes, dariau dalykus, kuriuos, kaip įsivaizdavau, tėvai ir dukterys turi daryti kartu. Netgi daug kalbėjau su savo pamote, papasakojau jai, kad labai skaudu, kai tau šešeri, tu sėdi ant tos pačios sofos kaip ir ji, žiūri tą patį Žvaigždžių karų epizodą kaip ir ji, o ji kalba tik su mano tėvu, atsisako mane pripažint. O ji prisipažino nekentusi, kad egzistuoju, išpažino visas savo nuodėmes, atsiprašė už tai, kad painiojo mane su mano motina, atsiprašė už tai, kad nekentė, jog mano tėvas gyveno šeimyninį gyvenimą dar prieš sutikdamas ją, ir aš buvau bepatikinti, kad rimtai priartėjom prie susitaikymo. Mes visai neblogai praleidom laiką. Netgi pagalvojau, kad mes su tėvu pasiekėm tam tikrą persilaužimą, kad galim vėl suartėti. Parašiau apie tai straipsnį į laikraštį Seventeen, optimistiškai papasakojau, kaip mes vėl radom vienas kitą po kelerių nesusipratimų ir pykčio metų. Maniau, kad viskas bus kuo puikiausiai.

Tada jis su pamote, vėl mėgindamas užmegzt abipusius santykius, rudenį atvažiavo aplankyt manęs į koledžą. Atsivežė savo „Nikon” ir fotografavo mane su visais mano draugais priešais Metju Holą, priešais Johno Harvardo statulą, priešais Widenerio biblioteką. Jis nuėjo su manim į teisės paskaitą ir apsimetė, kad labai domisi profesoriaus Sandelio neokantiškais išvedžiojimais, kodėl miesteliui Minesotoje, norėjusiam uždraust pornografiją, turi būti leista nepaisyti pirmojo Konstitucijos straipsnio pataisos ir taip ir padaryt. Jis gėrė capuccino kavą ir valgė sumuštinius kartu su manim „Pamplonos” kavinėj, leidos supažindinamas su įvairiais mano draugais ir pažįstamais, vaikščiojusiais nuo vieno stalo prie kito ir nešiojusiais paskalas. Jis elgėsi kaip išdidus tėvas, lankantis savo gražuolę dukterį koledže. Jis elgėsi taip, lyg tai būtų buvę normalu: tik duokit mums tinkamus drabužius, ir mes papozuosim kaip fotomodeliai.

Bet visą laiką negalėjau išmest iš galvos minties: kas, po galais, tas žmogus įsivaizduoja esąs? Jis dingsta iš mano gyvenimo ketveriems metams, — ketveriems apgailėtiniems beprotybės ir depresijos metams, — o dabar aš Harvarde, ir viskas atrodo puiku. Jis mano, kad gali čia atvažiuot, pafotografuot savo tobulą dukterį elitiniam universitete, tarsi visų tų nykių dalykų nė nebuvo. Kur, po galais, jis buvo, kai man jo reikėjo?

Prisiekiau, kad niekada su juo nebekalbėsiu. Mintis, kad kada nors jam atleisiu ir mes vėl galėsim suartėti, — tik svajonė, kaip ir mintis, kad jei tik pateksiu į Harvardą, viskas bus nuostabu. Neapykanta mane užvaldė, ir negalėjau nieko sau padaryti. Taip norėjau užmiršt praeitį, bet ji niekur nuo manęs nesitraukė, laikėsi lyg atvira žaizda, niekaip nesurandėjanti, lyg atviras langas, kurio negali uždaryt jokia raumenų jėga. Prisimenu, vidurinėj per fiziką išgirdau apie Dopplerio efektą, paradoksalią garso ir erdvės reakciją, kai triukšmo šaltiniui tolstant garsas stiprėja. Štai taip tada ir jaučiaus: pykčio, kurį jaučiau savo tėvui, gausmas vis stiprėjo, nors atrodė, kad tikrosios problemos jau nuslinko praeitin.

Atrodo, kad visame mano aštuoniolikos metų patirties panteone niekas neišblėso ir neatsistojo į savo vietą. Viskas buvo many, mano smegenų saugykloj, grūste prigrūstoj ryškių prisiminimų, supakuotų ir sudėtų į krūvą kaip nuotraukos ir senos suknelės močiutės komodoj. Aš buvau ne tik pamišėlė mansardoj, — buvau pati mansarda. Praeitis tvyrojo visur: ant manęs, po manim ir many.

Kiekvieną kartą, kai tik pagalvodavau apie savo tėvą, kiekvieną kartą, kai kas nors paminėdavo jo vardą, man dingtelėdavo paprasta mintis: AŠ NORIU TAVE NUŽUDYTI. Norėjau būt brandesnė, protingesnė, norėjau turėt didžiulę, plačią ir atlaidžią širdį, kurioj galėtų tilpt visas tas pyktis ir dar liktų vietos nesavanaudiškai meilei, bet tokios širdies aš neturėjau. Ir viskas.

Ir štai aš sėdžiu ir renku jo numerį tą vakarą per egzaminų sesiją, spaudžiu skaičius ragelyje lyg koks nuolat sugrįžtantis bumerangas. Tai buvo keistas įprotis, prie jo aš vis grįždavau, kai jausdavaus vieniša ir apimta depresijos, ir būdavau įsitikinus, kad jau visai nebeturiu ko griebtis — tai yra, negalėdavau rast jokio naujo žmogaus, kuris užvaldytų mano mintis. Skambindavau tėčiui manydama, kad pasijusiu geriau. Kai sėdėjau ant kietmedžio grindų ir klausiaus telefono signalo, buvau be galo susijaudinus, beveik drebėjau, nekenčiau viso savo gyvenimo, nekenčiau savo tėvo ir norėjau jam pasakyt kartą ir visiems laikams tai, ko niekad nebuvau sakius, — kaip aš jo nekenčiu.

Paskambinau atsakovo sąskaita.

— Sveika, Elizabeth. Kaip laikais? — paklausė jis, sutikęs apmokėt už skambutį.

— Egzaminai, žinai, daug mokaus. Nieko ypatingo. O kaip tu?

— Viskas po senovei. Einu į darbą, dirbu visą dieną, grįžtu namo, žiūriu televizorių, skaitau, ir viskas.

— Aa. — Įtempta tyla. Nežinojau, apie ką dar pakalbėt, ir pagalvojau, kad galiu užsimint apie finansinius dalykus. — Hm, tėti, klausyk. Įdomu, ar tu gavai sąskaitas už gydymą, kurias tau nusiunčiau? Už psichiatrinį gydymą, jo man prireikė rudenį, kai vyko visi tie dalykai, su visais tais žmonėm ir viskuo. Pameni?

— Taip, gavau.

— Na, bet jie vis tiek man jas siuntinėja, nes tikriausiai tu jų neapmokėjai, o, kiek prisimenu, tada sakei, kad apmokėsi. Atrodo, mes netgi susitarėm per daktarą Kingą, kad tu tuoj pat nuneši jas į savo darbo draudimo skyrių, ir jie viską sutvarkys. Prisimeni, kaip pažadėjai?

— Tada pažadėjau. Bet dabar to nedarysiu.

— Bet, tėti, tu pažadėjai. — Susimąsčiau. O Dieve, žinojau, kad paskambinau jam ieškodama kivirčo, bet nežinojau, kad tai prasidės taip greitai. Tikėjaus nors šiek tiek draugiškai papliurpt. Kodėl jis su manim taip nykiai elgias? Juk jam taip lengva tą padaryt — tereikėtų pasirašyt porą dokumentų kartą per mėnesį, ir viso šito aptarimo galima būtų išvengti. Kodėl jis visada taip nori kiekvieną niekniekį paverst kivirču? Turėt su juo reikalų buvo tolygu turėt reikalų su žemo rango biurokratu, kurio vienintelis būdas parodyt savo menką galią — pasakyt „ne” pas jį ateinantiems žmonėms, valandų valandas laukusiems eilėj ir visai nekaltiems, kad jis toks menkas ir bejėgis, žmonėms, kurie patys menki ir bejėgiai. Dieve, vienintelis dalykas, siejęs mano tėvą su tėvyste, — jo sugebėjimas atsisakyt duot tai, ko man reikia.

Velniop. Velniop jį. Negaliu patikėt, kad turiu toliau tęst šitą pokalbį.

— Tėti, aš aiškiai prisimenu, kaip tu sakei, kad tavo draudimas padengia devyniasdešimt procentų sumos, ir todėl tu apmokėsi sąskaitas. — Pradėjau vaikščiot pas psichologą rudenį tik todėl, kad tėtis per daktarą Kingą sutiko apmokėt sąskaitas. Jei jis to nebūtų padaręs, nebūčiau apskritai ten ėjus, o dabar suma jau siekia tūkstančius dolerių, kurių aš neturiu. — Tėti, — suvaitojau, — sakei, kad sumokėsi. Aš gydžiaus tik todėl, kad tu buvai pažadėjęs. Kitaip nebūčiau ir ėjus.

— Tada aš taip sakiau. Ir pažadėjau. Bet tu nesilaikei savo pažado, — pasakė jis. — Nuo mūsų apsilankymo buvai su manim šalta ir bjauri.

Pajutau sukylantį pyktį, įsigeriantį ir plintantį kaip arbatos dėmė ant baltos staltiesės.

— Su kuo tu, tėti, įsivaizduoji, kad kalbi? — surikau. — Kokia idiote mane laikai? — Pradėjau švokšt. — Kaip tu drįsti man sakyt, kad buvau su tavim šalta ir bjauri, jei tu, o ne aš, dingai be pėdsakų prieš ketverius metus? Kokias nesąmones čia kalbi?

— Elizabeth, paklausyk...

— Ne, ne, ne. Velniop. Velniop tą mėšlą. Kartą gyvenime paklausyk ir tu manęs. Ketverius metus tu vis palikdavai ir palikdavai mane, o paskui grįždavai su savo atsiprašymais ir pasiteisinimais, vis aiškindavai, kad advokatai sakė tau išvažiuot, pasakodavai, kaip mama tave išvarė, kaip tu neturėjai iš ko rinktis. Paklausyk dabar ir manęs vieną kartą. Žinau, kad kiekvieną kartą tau grįžus būdavau tau gera, nes tu mano tėvas, ir aš tave myliu, be to, norėjau turėt tėvą kaip ir visi...

Pravirkau. Net nepajutau, kaip. Nepasiruošus, neįspėjus. Staiga mano veidas sudrėko, o rėkiantis balsas virto kūkčiojančiu.

— Norėjau turėt tėtį kaip visi. Norėjau būt normali. Norėjau, kad mano tėtis sugrįžtų. Niekad nekėliau tau scenų. Niekad nesakiau, kad pykstu už tai, kad mane palikai. Niekad nebuvau su tavim šalta ir bjauri, nes nenorėjau, kad tu vėl išeitum. Neužteko drąsos. Bet tu vis tiek išeidavai. O aš tikėjaus, kad tu vėl grįši, nes visi mano draugai turi tėčius, ir jie galėdavo pasakyt, kad jų tėčiai yra teisininkai, verslininkai ar siuva drabužius, o aš niekad nežinojau, kur tu esi ir ką darai, ir užuot pykus ant tavęs, norėjau, kad būtum mano tėtis, ir viskas.

— Elizabeth, paklausyk...

— Ne, neklausysiu. Pagaliau viską tau pasakysiu tiesiai į akis, ir sužinosi, koks buvai baisus! Vienąkart baik kaltint kitus ir nustok vertęs mane blogai jaustis, ir žinok visą dalyką — tu tiesiog esi savanaudis baisus tėvas, ir palikai mane todėl, kad nejauti jokios atsakomybės!

Dabar jis pradėjo verkt.

— Elizabeth, argi tu manai, kad aš šito nežinau? Argi tu netiki, kad man visus tuos metus skaudėjo širdį, bet su tavim gyvent negalėjau, nes mes su tavo mama išsiskyrėm, o paskui negalėjau su tavim matytis, nes gyvenau labai toli? Argi nemanai, kad man irgi buvo sunku? Ir aš už tai sumokėjau. Sumokėjau, nes, atrodo, visiems laikams praradau tą mergaitę, kuri kadaise buvo mano mylima duktė.

— Žodžiai, — pasakiau aš. Lioviausi verkusi. — Tai tik žodžiai. Po velnių! Tu žinai, kad svarbu ne žodžiai, o darbai. Bet tikriausiai tokiam nevykėliui kaip tu tik žodžiai ir telieka.

— Elizabeth, nežinau, ką ir pasakyt. — Jis įkvėpė oro. — Turi žinot, kad visa tai mane irgi sužlugdė.

— Galbūt, — tęsiau aš. — Bet tu turėjai iš ko rinktis. Jei jautei, kad turėt vaiką tau bus per sunku, nereikėjo turėt. Aš neprašiau, kad mane pagimdytumėt. Esu beviltiškoj padėty. — Žinojau, kad tai neteisinga, bet man nerūpėjo.

— Elizabeth, man dėl tavęs neramu, — pasakė jis, tarsi tai būtų galėję numaldyt mano pyktį. Dar niekada taip smarkiai neverkiau. — Elizabeth, kaip jauties? Ar viskas gerai?

— Eik po velnių! Nebandyk keist temos. Nustok jaudintis, ar man viskas gerai. Aišku, kad ne. Bet anksčiau man irgi nebuvo viskas gerai. O tada tau nerūpėjo. Tai kodėl dabar turėtų rūpėt? Tau nekainuotų nė cento padaryt man tą vieną paslaugą ir sumokėt už gydymą. Noriu pasakyt, aišku, kad man reikėjo pagalbos rudenį, ir dabar reikia. Su tavim galėsiu palaikyt kokius nors santykius tik jeigu man dabar padėsi. O tu atsakai į visa tai neapmokėdamas mano sąskaitų, nors tau tai nieko nekainuoja. Argi šitaip elgias geras tėvas?

— Elizabeth, man labai gaila.

— Tau visada gaila, — surikau. — Užuot visą laiką gailėjęsis, jauskis laimingas savo suknistam viduj.

— Tų sąskaitų aš neapmokėsiu. Tai tavo mamos pareiga pagal mūsų skyrybų sąlygas.

— O Dieve, tėti, — kūkčioju toliau. — Galėčiau mirt, išprotėt, žudytis, o tu stovėtum ir sakytum, kad man padėt kažkieno kito pareiga, nors esi vienintelis, kuris gali padėt. Mamai ir taip sunku mokėt už mano mokslą. Bet tai ir vėl ta pati sena pasaka. Kaip baisu.

— Elizabeth, neturiu ką pasakyt. — Dabar jis irgi gana smarkiai verkė. — Pažiūriu atgal ir matau, kiek klaidų padariau, ir jaučiuos bejėgis. Nežinau, kaip ištaisyt tai, kas jau atsitiko.

— Galėtum pradėt apmokėdamas sąskaitas už mano gydymą rudenį, kad dabar galėčiau jį pratęst ir susitvarkyt su tuo pykčiu, kurį tau jaučiu.

— Šito aš nedarysiu, — pasakė jis. — Jau sakiau, kad tai tavo mamos pareiga.

— O Dieve, tėti. Pasiduodu. Nebegaliu ilgiau šito klausytis.

— Ką galiu tau pasakyt?

— Žinai, ką? Linkiu tau viso geriausio. Nes iš manęs tu daugiau nieko neišgirsi.

Po kelerių metų, galvodama apie šitą pokalbį, prisiminsiu, kaip kažkas labai išmintingai pasakė per brolių Menendezų tėvažudystės procesą: Jei tave nužudo tavo vaikas, iš dalies turi kaltint pats save.

Vieną gegužės šeštadienį su Ruby išgėrėm kelias Ecstasy tabletes, norėdamos atšvęst kažkokią menką pergalę. Buvom nusprendę, kad tai darysim tik turėdamos geresnę priežastį nei ta, kad mus apėmė depresija ar nuobodu, ir viskas baigės tuo, kad mes tupėjom po stalu vakarėly „Advocate” namuose, surišinėjom žmonių batų raištelius ir žiūrėjom, kaip jie stodamiesi klumpa. Mes manėm, kad tai pats juokingiausias dalykas pasauly, kol staiga pajutom, kad pasidarė karšta, tvanku ir apima klaustrofobija, ir mes turėjom eit iš ten. Su Ecstasy visada šitaip: negali atsispirt bet kokiam impulsui, viską, kas trukdo tau būt užsisukus, reikia sunaikint, išmest ar užčiaupt tuoj pat. Taigi, mes patraukėm prie Adamso namo baseino, pastatyto art deco dekadanso laikais, su akmeninėm gyvūnų figūrom, blizgančiais kokliais ir vitražo langais; atrodo, šitaip mes įsivaizdavom rojų. Vėlai vakare, po bet kurio vakarėlio mudvi su Ruby traukdavom prie atpalaiduojančios baseino žydrumos, atsisėsdavom ant krašto ir aptarinėdavom tai, kas įvyko.

Tą naktį mes kalbėjom neužsičiaupdamos, kažką nerišliai pliurpėm veikiamos Ecstasy, kol pamatėm saulę spindint pro vitražo stiklą. Staiga, kaip ir viskas mano gyvenime, kas atrodė katastrofiška ir netikėta, drėgmė pradėjo mane erzint. Labai erzint. Buvau beveik įsitikinus, kad uždusiu. Norėjau paklaust Ruby, ar kas nors kada nors yra miręs nuo garų, susikaupusios drėgmės, rūko ar dar ko nors, dėl ko jaučiaus lyg būtumėm įstrigę kokiam nors sumautam debesy. Nuo prakaito po žalia vilnone suknele man niežėjo kūną taip, kad pradėjau svarstyt, ar neturiu erkių ar kokių kitų parazitų, šliaužiojančių po odą, ir prisiminiau: tokiu atveju reiktų ištept visą kūną švariu nagų laku, kad tie padarai uždustų. Bet stovėdama tame tvankiame baseino kambary suvokiau, kad dūstu aš, o ne jie.

Atsistojau ir pažvelgiau į lygų nejudantį mėlyną vandenį. Jaučiaus taip, lyg būčiau stovėjus ir žiūrėjus į tą baseiną valandų valandas, nors iš tikrųjų tai tetruko tik kelias minutes. Pamaniau, gal būtų visai gerai įkrist į vandenį ir prigert. Numirt kaip vienas iš Rolling Stone’ų, kaip Brianas Johnsas. Numirt baseine, ir mano kūnas išplauktų į paviršių kaip Williamo Holdeno lavonas pirmuos Saulėlydžio bulvaro kadruos. Iškrist už borto kaip Natalie Wood arba tyčia nusiskandint kaip Virginia Woolf. Numirt jaunai. Numirt gražiai.

Jėzau. Ar aš bijojau mirt uždusdama, ar to norėjau?

Kiek kartų per dieną mane aplankydavo fantazijos apie mirtį? Kiek kartų planavau savo pačios laidotuves, tikrai žinodama, kad nesvarbu kokia ji būtų, mirtis mano amžiuj būtų laikoma tragedija, verta didelio straipsnio kokiam nors leidiny, gal Boston Phoenbc ar New York, kur atlikau praktiką paskutinėj vidurinės mokyklos klasėj. Puikiai žinojau, kaip skambėtų ta istorija: ji buvo tiek daug žadanti: Harvardo studentė, šokėja, rašytoja ir taip toliau. O paskui reporteris bandytų atskleist, ką tai sako apie mūsų visuomenę, jei gabus jaunas žmogus, turintis daugybę galimybių, nusprendžia nusižudyt. Viską puikiai įsivaizdavau: mano gyvenimas staiga prisipildytų simbolikos ir reikšmės, kurios jis visai neturėjo man gyvai esant. Visą gyvenimą spoksodavau į baseinus dienai brėkštant, jausdama viduj tuštumą ir skausmą.

Aišku, aš žinojau, kad liksiu gyva. Žinojau, kad netgi jei įšokčiau į baseiną, neturėčiau drąsos nusiskandint, nors man sakė, kad jei pavyksta nugalėt natūralų potraukį iškilt į paviršių ir įtraukt oro, nusiskandinimas yra pats neskausmingiausias mirties būdas. Skausmingas ar ne, greičiausiai visą likusį gyvenimą taip ir pravaikščiosiu apimta minčių apie savižudybę, bet nesiryšiu nieko sau pasidaryt. Ar yra koks nors psichologinis terminas tam pavadint? Ar yra tokia liga, kurios simptomas — stiprus noras mirt, bet trūksta valios tai įgyvendint? Argi negalima laikyt kalbų ir minčių apie savižudybę atskira liga, specialiu depresijos porūšiu, kai dar visiškai nepraradai valios gyventi, kai dar visiškai nepasiryžai mirti? Bukletuose, kuriuos dalina psichinės sveikatos centruose, yra išvardijami kokie dešimt simptomų, liudijančių klinikinę depresiją, ir „grasinimai nusižudyti” ar netgi paprasčiausios „kalbos apie savižudybę” laikomos priežastimi susirūpint. Tikriausiai tuo norima pasakyt, kad tai, kas vieną dieną tik kalbos, kitą dieną gali virst tikrove. Taigi, daugybę metų nešiojusi šitų jausmų užuomazgas, šitas neišsirutuliojusias mintis, padrikas kalbas apie tai, kad norėčiau numirti, anksčiau ar vėliau gal ir aš neatsispirsiu mirties troškimui. Tuo tarpu galiu tik pasitraukt į savo kambarį, pasislėpt ir miegot lyg būčiau mirus.

Kelias kitas dienas praleidau beveik komos būsenoj, kartais išalkusi užsisakydama maisto. Ruby atėjo manęs aplankyti, kai neatsakiau į jos paliktas žinutes. Hadley, kuri gyveno tam pačiam aukšte kaip aš ir buvo antrą kartą pradėjus mokytis pirmame kurse, nes jai davė akademines atostogas po to, kai ji bandė nusižudyt ir gulėjo McLeano ligoninėj, paliko man atviruką, ant kurio buvo parašyta: „500 000 vartojančiųjų heroiną neklysta”. Tai buvo vienintelis kartas, kai po ilgo laiko juokiausi. Supanikavau dėl kažkokio egzamino, kurį reikėjo laikyt trečiadienį, bet paskui suvokiau, kad esu Harvarde, universitete, kuriame veikia daugybė pasiteisinimo sistemų, todėl nebuvo jokio pagrindo nerimauti. Tą rytą nuėjau į Sveikatos centrą ir pasakiau, kad negaliu laikyt egzamino dėl psichinių problemų. Man tereikėjo pasirašyti virš taškinės linijos. (Personalas niekada nesako nė vienam, nenorinčiam laikyt egzamino, „ne”, nes paskutinįkart, kai jie tai padarė, vaikinas nusižudė.) Kai paaiškinau medicinos seseriai, tvarkiusiai mano bylą, kad kurį laiką lankiau terapijos kursą, bet paskui pristigau pinigų ir man vėl pablogėjo, ji pasiūlė nueit pas krizių psichologą Sveikatos centre — jis padės susitvarkyt su tuo, kas mane labiausiai kamuoja.

— Psichinės sveikatos skyrius ketvirtame aukšte... — buvo besakantįjį.

— Žinau, kur jis yra. — Linktelėjau galva. — Patikėkit, tikrai žinau.

Užlipus laiptais apstulbino tai, kokia pažįstama man pasidarė ši vieta, kaip įpratau prie žurnalų (The Saturday EveningPost, National Geographic ir kiti periodiniai leidiniai, kurių neima skaityt net ir visiški bepročiai) ir ryškiai oranžinių kėdžių laukiamajame. Po kurio laiko mane pakvietė užeit gydytoja, tą rytą priiminėjusi pacientus. Ant jos durų buvo parašyta HANNAH SALTENS-TAHL, M. D. Ji sėdėjo besisukančioj kėdėj prie medinio stalo, o aš įsitaisiau ant kušetės priešais ją. Kambary buvo pilna augalų, plakatų, paveikslų ir meksikietiškų gobelenų, kurie turėjo padaryt jį ne tokį sterilų, jaukesnį. Daugybę metų besilankydama psichiatrų kabinetuose, buvau prie to pripratus. Jie visi atrodė vienodai. Interjeras, turėjęs išreikšt individualumą ir jaukumą, iš tikrųjų tebuvo įprastinis psichiatro priimamojo vaizdas.

Pradėjau nuo pradžių. Papasakojau jai apie motiną ir tėvą, apie tai, kaip pakliuvau į Harvardą ir ką tai man reiškė, pasakiau, kad rašau. Daugiausia kalbėjau apie tai, kokia aš laiminga, koks nuostabus mano gyvenimas iš paviršiaus, ir kaip be jokios priežasties man užeina visi tie depresijos priepuoliai, kai visai to nesitikiu, kai turėčiau jaustis laiminga. Pasakiau jai apie juodąją bangą, jausmą, kuris labai fiziškas, toks apčiuopiamas, tarsi būčiau išgėrus butelį tekilos, susistūmus prastos kokybės LSD ar paprasčiausiai nušokus nuo proto; buvau įsitikinus, kad tai dėl cheminių priežasčių. Pasakiau norinti psichotropinių vaistų. Norėjau, kad ji išrašytų man ką nors, kas sustabdytų nykios būsenos antplūdžius. Norėjau sudaužyt juodąją bangą.

— Elizabeth, — tarė ji. — Pasauly nėra tokios piliulės, kuri tau padėtų pasijust geriau. Mes niekaip negalim nustatyt, ar tau kas nors yra, ar ne. Tai, kaip mes diagnozuojam psichines ligas, yra anekdotiška, o paskui bandymų ir klaidų keliu pacientui skiriam tuos vaistus, kurie, mūsų manymu, labiausiai jam tinka. Kadangi kraujo testas negali parodyt depresijos ar šizofrenijos, mes turim kiek įmanydami tiksliau nuspręst, kas geriausiai padėtų. Iš tavo ligos istorijos matau, kad jau buvai čia kelis kartus šiais metais, — pasakė ji, vartydama žalius ir mėlynus puslapius, atrodo, priklausiusius mano ligos istorijai, — ir norėčiau padėt tau, jei galėčiau. Bet kiek matau iš to, ką tu man papasakojai, ir to, ką čia skaitau, patikėk manim, tavo problema nesusijus su chemija.

— Bet argi nėra jokio vaisto, kurį galėčiau vartot, kad nesijausčiau nelaiminga, kai to visai nenoriu? — paklausiau.

Buvau pasiruošus šaukt: „Duokit man ličio arba leiskit numirt! “

— Noriu pasakyt, turiu daugybę priežasčių jaustis laiminga, bet nesijaučiu, ir man atrodo, kad mano ligos priežastis yra cheminė. Jaust tai, ką jaučiu be jokios priežasties, nenormalu. Be to, mano nuotaika žiauriai svyruoja. Vieną akimirką mane apėmus ekstazė, o kitą aš visai bejėgė. Gal man maniakinė depresija, ir reikia ličio. Nesiliauju apie tai galvojus. Vis prisimenu garsenybes, sirgusias maniakine depresija, kaip Anne Sexton, kurių ligą diagnozavo labai vėlai, ir jie kentėjo visus tuos pakilimus ir nuosmukius kaip aš, o litis būtų galėjęs jiems padėt.

Laukiau, kol ji pasakys ką nors maždaug taip: „Tu ne Anne Sexton”, bet ji nepasakė, todėl tęsiau toliau.

— Daktare Saltenstahl, paprasčiausiai nenorėčiau, kad viskas baigtųsi tragiškai, bet manau, kad netrukus taip ir atsitiks, todėl man reikia pagalbos.

— Paklausyk, Elizabeth, — tarė ji, ir jos balsas bylojo: „Mano kantrybė yra begalinė ir nepajudinama, bet vis dėlto ji turi tam tikras ribas, todėl išklausyk manęs ir suprask, ką sakau”. — Tavo kartos žmogui nėra netipiška manyt, kad viską galima pagydyt cheminiais vaistais. Argi nebūtų puiku, jei visi galėtumėm gert laimės piliules, ir visai blogumai išnyktų? Mes gyvenam vaistų kultūroj ir teisiniu, ir kitais požiūriais. Bet aš neketinu meluot ir sakyt tau, kad kokia nors piliulė tau padės, nes žinau, kad nepadės. Iš to, ką man pasakojai apie savo tėvus, ypač apie tėvą, matau, kad per tuos metus, siekdama susikurt apsaugos mechanizmą, tapai labai užsidarius. Tau nereikia vaistų, Elizabeth. Iš tikrųjų tau reikia artimų, šiltų santykių.

— Kaip galiu galvot, kad viskas gerai, kai viskas atrodo taip baisu? — Pradėjau šnirpščiot nosim. — Man reikia pagalbos. — Vaistų! Prašau!

— Sutinku, — pasakė ji purtydama galvą. — Aišku, kad tave daug kas kamuoja, ir prireiks ilgo gydymo, jeigu norim išspręst tavo problemas. — Giliai įkvėpė, lyg būtų išsekus. — Reikia ilgo laiko ir apmąstymų. Sunku pakeist nusistovėjusius įpročius. O tu jau ilgai stiprinai savo neigiamus įpročius bendraudama su kitais žmonėm. Sakai, tave nuo vienuolikos metų kankina depresija, ir pasakoji apie tai, kaip tave paveikė tėvo išvykimas, kai tau buvo keturiolika. Bet aš manau, kad tavo depresijos šaknys daug giliau nei paskutiniai aštuoneri metai. Ji prasidėjo ankstyvoj vaikystėj ir vis stiprėja. — Ji beviltiškai papurtė galvą, o paskui nusišypsojo, tarsi kažką paguodžiančio pagalvojus. — Klausyk, man labai gaila, kad visus tuos metus žmonės tave skaudino ir pavertė depresijos apimta jauna moterim, nes, kaip sakei, tu turi daug ką, kad jaustumeis laiminga ir dėkinga. Esu tikra, kada nors taip ir jausies, bet bijau, kad tavęs dar laukia sunkūs laikai. Prireiks daug pastangų, kad tau pasidarytų geriau, ir aš nežinau jokių greitų pagalbos būdų. Bus sunku.

— Žinau, — pasakiau. Apsiverkiau. Ji padavė man popierinę nosinaitę. — Tikrai žinau.

Tas žinojimas man nieko nepadėjo. Tėvo dėka neturėjau pinigų vaikščiot pas psichiatrą — dar tebemokėjau sąskaitas nuo rudens, — o daktarė Saltenstahl, kuri man patiko, nors ir atsisakė išrašyt kokių nors vaistų, jau turėjo per daug pacientų ir savo Harvardo kontoroj, ir privačioj praktikoj. Be to, kaip ji pasakė, Sveikatos centro psichinės sveikatos skyriaus darbuotojai padeda studentams spręst tik trumpalaikes problemas ir reikalui esant pasiunčia juos ilgalaikiam gydymui. Tik tiek ji man ir tegalėjo padėt. Ji primygtinai paragino padaryt viską, kas įmanoma, kad galėčiau vaikščiot gydytis pas protingą ir griežtą gydytoją. Ir vėl turėjau jai aiškint, kad dėl susiklosčiusių aplinkybių tai beveik neįmanoma, nebent nustočiau lankyt koledžą ir pradėčiau dirbt visą darbo dieną. Tuo tarpu ji jautė pareigą man primint, kad jei mane apniktų mintys apie savižudybę, galiu eit į ligoninės priimamąjį ir mane ten paguldys. Atrodė, mes vis dar laikomės tų pačių taisyklių: kai jauties taip beviltiškai, kad pasiruošęs gultis į ligoninę, gali gaut pagalbą, ir išlaidas apmoka draudimas, bet iki tol — kapanokis pati, vaike.

VII

GĖRIMAS DALASE

I started out on burgundy

But soon hit the harder stuff.

Everybody said they’d stand behind me

When the game got rough.

But the joke was on me.

There was nobody even there to call my bluff.

I do believe I’ve had enough.2

BOB DYLAN

„Just Like Tom Thumb’s Blues”

1987 metų vasara. Dalasas, Teksaso valstija. Tiksliau — Oak Lawno rajonas. Baigiau antrą Harvardo kursą. Man kažkaip pavyko laimėt 1986 metų Rolling Stone studentų žurnalistikos apdovanojimą už esė apie Lou Reedą, kurią parašiau į Harvard Crimson, ir dabar vasarą dirbsiu Dalias Morning News laikrašty kaip kultūros apžvalgininkė.

Būtent čia aš ir noriu būt: Teksasas mane visada žavėjo, ar bent jau nuo tada, kai pirmąkart aplankiau savo pusbrolius ir pusseseres Dalase būdama dar maža mergaitė. Man Teksasas — tai augaloti stiprūs vyrai kaubojaus batais, šiurkštūs Thoreau stiliaus individualistai, ieškantys naftos, lyg tai būtų auksas; kažkada taip iš dalies ir buvo. O Dalasas — tai tik prekybinis naftos ieškotojų centras, vienas didelis country klubas plačiai išsidriekusiam priemiesty, kur visi berniukai žaidžia futbolą, o mergaitės svajoja užaugt ir pasidaryt plastines operacijas. Raumeningi broliukai ir silikoninės sesutės, kur tik akys užmato. Manęs toli gražu neveda iš proto šita kultūros dalis — materializmas ir turto garbinimas, — bet aš važiuoju į Dalasą manydama, kad man tai išeis į naudą: nepažaboti kapitalistai per daug įnikę uždirbt ir leisti pinigus, kad juos nors kiek jaudintų melancholija. Aš įsitikinus, kad Dalasas bus gyvybingas, naujut naujutėlis, triukšmingas ir pilnas miesto kaubojų, tikra priešingybė viskam, kas man siejasi su depresija, šviesesnis ir ryškesnis už nykią Šiaurės rytų tamsą.

Žinoma, kai atvažiuoju į Dalasą, tikrovė pasirodo esanti šiek tiek kitokia. Naftos ir nekilnojamojo turto rinka perpildyta, ekonomika nusmukus (bet ne taip baisiai kaip Haustone, visi optimistiškai pastebi), ir Didžiajame „D” situacija gana apgailėtina. Apskritai Teksasas yra sukurtas praturtėt, jo visa kultūra susijus su tuo, kaip vyrukai staiga užsikala didžiulius pinigus, ir teksasiečiai, ypač Dalase, nemoka grakščiai sutikt skurdo. Jie vis tiek šeštadieniais perka brangų krištolą Neimano Marcuso parduotuvėse, nors prieš tai penktadienį ir atleido du šimtus savo kompanijos darbuotojų. Tai tas pats, lyg stebėtum, kaip suaugusiam vyrui išdidumas neleidžia verkt, bet jis vis tiek verkia, beviltiškai bandydamas užslopint ašaras.

Ant kiekvieno namo, pro kurį praeinu, kabo užrašas PARDUODAMA, kiekvienam daugiabuty prie įėjimo — IŠNUOMOJAMA, VIENAS MĖNUO NEMOKAMAI, o palei autostradas visur pristatyta nebaigtų dangoraižių, rausvo granito ir sidabro spalvos stiklo kūrinių, kurie pradėti statyt klestėjimo laikais, bet taip niekada ir nebus baigti. Visur pilna kranų ir statybinių šiukšlių. Anksčiau sakydavo, kad Dalaso simbolis — kranas, iškėlęs savo strėlę į mėlyną dangų. Tai visai nepanašu į miestą, kurį mačiau, lankydama savo giminaičius Šiaurės Dalase per respublikonų suvažiavimą 1984 metais.

Dalasas 1987-aisiais kamuojamas depresijos ir kelia depresiją.

Vis dėlto jaučiuos keistai laiminga, bent jau iš pradžių. Gyvenu didžiuliam romantiškam bute, kurį nuomoju iš laikraščio reporterės, pasiryžusios gyvent kartu su savo vaikinu. Kai pirmą kartą pažvelgiau į šitą butą, už kurį moku 300 dolerių per mėnesį — mažiau nei gaunu per savaitę, — pamaniau, kad tai pats nuostabiausias dalykas, kokį esu mačius, su įstiklintom durim, kondicionierium paluby, mažyte veranda, pilna augalų, gėlių ir žalumynų, su pusryčių stalu iš ketaus ir stiklo, ir plačia atvira virtuve, grįsta melsvai baltom Viduržemio jūros spalvos plytelėm, nuo kurių užsinorėjau sustatyt prieskoninius augalus prie kriauklės ir pakabint varpelius ant lango. Vonia turėjo mažas kojytes, o jos kraštai buvo užsilenkę kaip capuccino puta, varvanti per puodelio kraštus. Pirmą kartą savo gyvenime gyvensiu viena, kaip didelė mergaitė! Džiaugiausi vien nuo minties, kad ten įsikelsiu. Vaikščiojau ir vaikščiojau po šito žavaus vagoninio buto kambarius ir galvojau sau: jis bus mano, jis bus mano, visas mano. Jaučiaus kaip Audrey Hepburn filme Pusryčiai pas Tifani, savarankiška mergina Niujorke, spindinti iš laimės, kad gyvena pati sau, šypsodamasi visą laiką, žingsniuodama Penktąja aveniu; arba kaip Mary Tyler Moore, metanti į viršų savo skrybėlaitę Mineapolio vėjams, norėdama visiems pranešt, kokia ji laiminga.

Man taip patinka tas butas, kad kartais tiesiog noriu voliotis ant kietmedžio grindų apimta pakilaus džiaugsmo.

Dideliam mano nustebimui, Dalase netgi yra ir tam tikra kontrkultūra, šiokia tokia, bet man jos pakanka vasaros pramogai. Pradedu leist nemažai laiko Deep Ellume, sandėlių rajone rytiniam centro pakrašty, kur menininkai ir muzikantai gyvena palėpėse su nepaslėptais vamzdžiais ir baltintomis plytų sienomis, kur roko klubai tokie spartietiški ir dideli kaip lėktuvų angarai, ir juose tegali gauti išgert alaus iš skardinės; ten gali išgirst tokias grupes kaip „Edie Brickell” ir „New Bohemians”, grojančias lauke priešais Dada klubą vieną ar dukart per savaitę. Deep Ellum man atrodo toks gyvybingas, kad net nuobodu. Čia jauni žmonės bando iš šiukšlių sukurt gyvenimo būdą ir alternatyvią kultūrą, lyg tai būtų kažkas visiškai nauja. O jiems, žinoma, tai ir yra nauja. Būdama Deep Ellumo vidury jauties lyg pasiklydus septintam dešimtmety, bet ne todėl, kad visa ten besitrinanti chebra garbina ar idealizuoja tą epochą ir atgaivina ją su retro atspalviu, o todėl, kad Kennedy nužudymas taip paralyžiavo tą miestą, jog septintas dešimtmetis atėjo į Dalasą dvidešimt metų pavėlavęs.

Dalase būčiau buvus laiminga. Jei ne mašinos problema.

Užaugus Niujorke, taip ir neišmokau vairuot, ir vairavimo pamokos, kurias lankiau Keimbridže ruošdamasi vasarai, taip pat daug nepadėjo, nes pramiegojau vairavimo egzaminą. Be teisių, neišsinuomojus mašinos ir negalėdama naudotis niekieno kito mašina, tą vasarą turėdavau gan nemažai rūpesčių, kai reikėdavo kur nors važiuot. Morning News mokėjo už taksi, kai važiuodavau darbo reikalais, bet visą kitą laiką priklausiau nuo kitų malonės. Reikėjo derint visą savo veiklą prie kitų žmonių. Visada turėdavau mest dariusi tai, kas man patikdavo, arba likt kur nors iki koktumo ilgai, nes reikėdavo būt su tuo žmogum, kuris mane vežė. Niekada negalėdavau užbėgt į namus penkiom minutėm persirengt ar ką nors pasiimt, kaip galėdavo padaryt kiekvienas, turintis savo mašiną, ir todėl turėjau kruopščiai planuot savo dienas.

Tai neatrodo didelė kaina, tačiau tą vasarą pagaliau suvokiau, kodėl visos Amerikos paaugliai vairuotojo teises sieja su laisve. Supratau, kad be mašinos aš praktiškai įstrigau Dalase. Ir kai man prasidėjo tie didieji ir baisieji priepuoliai, o aš turėjau žinot, kad jie neišvengiamai kada nors prasidės, likau mirtinai išsigandus, viena savo bute, be išeities.

Visą birželį ir dalį liepos buvau įsitikinus, kad pirmą kartą gyvenime man viskas klojas kuo puikiausiai. Netgi pradėjau galvot, kad atsigavau po depresijos, kad tereikėjo tik mėgstamo darbo, kuris mane užimtų, kad visas tas sėdėjimas, intelektualizavimas, analizavimas, hipotezių kūrimas, kontempliavimas, aiškinimasis ir prognozavimas buvo visų mano problemų šaltinis. Mane žudė ne cheminis disbalansas, o semiotika. Man reikėjo liautis tiek daug galvojus ir pradėt veikt.

Rašiau kaip išprotėjus, mažiausiai po du tris reportažus per savaitę, kartais ir daugiau. Rašiau taip, tarsi mano gyvenimas nuo to priklausytų, o jis, galima sakyt, ir priklausė. Leidėjai negalėjo suprast, iš kur toks mano produktyvumas, manė, kad aš vartoju narkotikus ar nuo ko nors nusirašinėju. Jie atsidėkojo leisdami rašyt keistas ir nestandartines esė apie feminizmą, Madonną, Edie Sedgwick ar dar ką nors, kas man ateidavo į galvą, ir dėdavo į sekmadieninio numerio pirmąjį puslapį. Jie nominavo mane Teksaso Laikraščių asociacijos ir Dalaso Spaudos klubo apdovanojimams. Jie mokėjo man už viršvalandžius, ir susidarydavo tiek daug pinigų, kad praktiškai uždirbdavau dvigubai daugiau nei mano nustatytas atlyginimas (tai jiems tiek daug kainavo, kad po kurio laiko atsakingojo redaktoriaus padėjėjas, prižiūrėjęs mano skyrių, pasiūlė pasiimt kelias laisvas dienas). Leidėjai buvo patenkinti mano darbu, o aš rašiau labai produktyviai ir sąžiningai. Todėl, kai man pradėjo važiuoti stogas, jie žiūrėjo į tai pro pirštus.

Stogas pradėjo važiuot smulkiuos dalykuos. Ateidavau į darbą trečią valandą po pietų ir teisindavausi, kad turėjau skaityt namie. Arba visą naktį klausydavausi gyvos muzikos Teatro galerijoj ir negalėdavau ištempt dienos be miego. Ir visa tai man buvo leidžiama: jokių problemų, sakydavo leidėjas, jei man nereikėdavo tą dieną būt darbe ir skaityt korektūros. Bet paskui, kai jau ateidavau į darbą, didesnę laiko dalį praleisdavau atsakinėdama į asmeninius skambučius arba pasakodama kitiems reporteriams apie paskutinį vyrą mano gyvenime, vieną iš nuolat besikeičiančio kaubojų, restorano savininkų, muzikantų ir koledžo antrakursių asortimento. Taip uoliai juos keisdavau, kad po kurio laiko jau atrodė, kad susitikinėju su broliais, pusbroliais ir ištisom šeimom. Visa tai buvo labai smagu. Pliurpdavau neužsičiaupdama. Žmones tai lyg ir linksmino, bet dažniausiai jie atrodydavo sutrikę, tarsi norėtų paklaust: kodėl šita mergina visa tai mums pasakoja? Čia yra įstaiga, ir žmonės bando dirbt, — manau, kad kartais jie norėdavo tai pasakyti.

Bet iš tikrųjų niekam tai nerūpėjo. Man viską pavykdavo padaryti laiku, mano darbas visada būdavo atliktas gerai, ir jie manė: ji dar jauna, ji iš šiaurės, kur žmonės mėgsta plepėt, niekas nuo to nenukentės. Netgi kai visi išeidavo iš kontoros šeštą valandą, aš likdavau ilgam ir rašydavau straipsnius, nes neįstengdavau dirbt, kai aplinkui būdavo žmonių, su kuriais galėdavau kalbėtis. Tarp viso to rašymo ir plepėjimo, mano savaitės buvo per daug užimtos, kad kreipčiau dėmesį į savo emocinę būseną, nebent atslenkant nuovargio bangoms.

Tačiau savaitgaliais, kai jokie skubūs reikalai nestovėjo man už nugaros, suvokdavau, kad esu vienut vienutėlė didžiulėj Teksaso valstijoj ir visame pasauly. Pakakdavo netgi trumpos dviejų dienų pertraukos, kad tas bjaurus jausmas, ta pažįstama juodoji banga vėl užlietų mane grasindama nusinešti kartu. Kadangi nuo pirmadienio iki penktadienio labai mažai miegodavau, galima būtų pamanyt, kad per tas dienas būčiau norėjus atsigriebti, bet man apskritai sunkiai sekdavos užmigti, ir naktys praeidavo besiblaškant. Visą laiką jausdavaus pavargusi, bet niekaip negalėdavau atsipalaiduot. Lyg po kokaino, kai išsisklaido kaifo poveikis ir apima karštligiška būsena, ir visą naktį praspoksai į lubas negalėdama užmigt. Vienintelis skirtumas — tai nebuvo koko poveikis, tai buvau aš pati. Taigi, tas valandas stengiaus užpildyt kuo įmanydama. Niekas nenorėjo aukoti šeštadienio ruošdamas reportažą iš sunkiojo metalo dienos, žinomos kaip „Texxas Jamm”; ir, aišku, aš pareiškiau norą aprašyt „Poison”, „Tesla” ir kitų grupių margumyną, grojusį futbolo stadione. Niekas daugiau nenorėjo praleist Liepos ketvirtosios Vaksahačyje, Willie Nelsono piknike, ir aš atlikau savo pilietinę pareigą sutikdama tai padaryt. Nors buvau tikra rakštis subinėj, kas galėjo kaltint merginą, padėjusią jiems išvengt reportažų apie rėksmingus ir be ryšio Teksaso kultūros perlus, kurie gali patikt tik jankiams?

Iš dalies kiekvienas vienišas naujas atvykėlis yra linkęs visur lakstyt, ir iš pradžių galvojau, kad visa maniakiška mano energija kyla iš paprasto smalsumo ir Dalaso naujumo. Bet nebūčiau galėjusi savęs pavadint svetima nepažįstamoj vietoj: vaikystėj esu nemažai laiko praleidus Teksase, skersai ir išilgai išmaišius šią valstiją, turėjau giminaičių Dalase, ganėtinai gerai pažinojau miestą ir būčiau galėjus ramiai sau leist savaitgalius taikioj savo giminaičių kompanijoj, valgyt keptą ant grilio mėsą ir eit apsipirkt. Kartais taip ir darydavau. Bet man tai niekada nebūdavo malonu. Visą laiką būdavau labai nervinga, visada atrodydavo, tarsi tuo metu turėčiau daryt kažką kita, bet nedarau, visada jaučiausi esanti malonėj to, kas tarsi bičių avilys ūžė mano galvoj.

Kartą prabudau trečią nakties, bet neužsidėjus akinių palaikiau mano skaitmeninio laikrodžio tris aštuoniais. Bijodama pavėluoti — nežinia kur, — kaip kulka šoviau iš lovos, įšokau į dušą, apsirengiau, išsidažiau, išgėriau kavos ir suvalgiau kelis kakavinius traškučius, ir tik kai, pagriebus rankinę, buvau beeinanti pro duris, pastebėjau, kad dangus dar tamsus, vidurnaktis, ir nėra jokio reikalo skubėt. Apskritai skubėti nebuvo reikalo, nes redakcijoj niekas nekontroliavo, kada ateini. Grįžus į lovą pasijuokiau iš savęs, o tada pagalvojau: tai beprotybė. Kas man darosi? Many kunkuliuojanti energija visai ne pakili ar maloni, o nervinga ir nerami, ir visai nežinau, ką su ja daryt. Jeigu Dalias MorningNews leidėjai būtų nusprendę, kad turiu viena parašyt visą laikraštį, vis tiek nebūčiau pakankamai užsiėmus, kad patenkinčiau tą didžiulį alinantį poreikį judėti. Visą laiką jausiu tą stoką, virš manęs pakibusį varganą savojo „aš” likutį, reikalaujantį daugiau dėmesio nei aš ir dar septyniasdešimt du žmonės kartu gali parodyt. Ko tik aš nepadaryčiau, kad galėčiau kaip Alisa įlipt į veidrodį ir suvalgyt vieną iš tų piliulių, kurios tave paverčia maža, visai maža. Ko tik nepadaryčiau, kad sumažėčiau.

Susimąsčiau: po galais, man reikia vaistų. Reikia ko nors, kas pažabotų visas tas mintis. Nes šitaip aš išprotėsiu. Man buvo beveik dvidešimt, o tokiame amžiuj žmonės, turintys maniakinių-depresinių polinkių, dažnai patiria pirmą maniakinį priepuolį, tai gal man tai ir daros. Kai nedirbdavau, eidavau į vakarėlius, susitikinėdavau su šešiolika vaikinų iš karto, naktimis visai nemiegodavau, per pusryčius išgerdavau kokteilį ir prisiuostydavau speed, kad galėčiau prastumt likusią dienos dalį. Nusprendžiau, kad galiu pakenčiamai reguliuot savo nuotaikas, jei laikysiuos griežtos cheminės rutinos: alus ir vynas vakare, o ryte — pagrindiniai stimuliatoriai.

Gerti Dalase buvo žymiai smagiau nei kur kitur, nors negalėčiau pasakyt kodėl. Gal todėl, kad įpratau leist laiką su kriminalinių naujienų reporteriais, kurie gerdavo daug ir su pasimėgavimu. Iš tikrųjų, pakalbėjus su jais, galėdavai pagalvot, kad alkoholizmas — tai ženklas, kad žurnalistas gerai atlieka savo darbą, ženklas to, kas matė kraują, baltus kūno kontūrus ant grindų, į maišą įkištą kūną, visą trigubos žmogžudystės pragarą ir gėrė norėdamas išvalyt savo galvą nuo bjaurasties, kurią buvo priverstas matyt, ir iškreiptai tuo mėgavos. Be to, man patiko su alkoholiu susijusių potyrių įvairovė. Tuo metu „Corona” alaus galima buvo nusipirkt tik pietvakarinėj miesto daly, ir išgert jo butelį su įspaustom laimo sultim man buvo taip nauja, — tai ir paprastas alus, ir tikrai puikus gėrimas. Kitas naujas atradimas — „Boilermakers”, šlakelis burbono, geriausia „Maker’s Mark”, įpiltas į bokalą alaus. Dalase buvo gana paprasta gaut stimuliantų — metamfetamino, deksedrino ar benzedrino, nes prekyba narkotikais čia buvo tokia aiški. Atrodė, kad kiekvienas kaimynas yra koks nors malonus studentas dileris, kuris užsidirba pinigų už mokslą Pietų metodistų universitete pardavinėdamas žolę, piliules ir miltelius, arba pažįsta ką nors, kas tuo užsiima. Bet iš tikrųjų man pakako kofeino ir cukraus mano rytiniame energijos gėrime. Tai man padėdavo prastumt dieną, ir pakilimų ir nuosmukių ciklą galėjau palaikyt pigiai ir legaliai.

Vieną vakarą planavau paimti interviu iš „Butthole Surfers” pasibaigus jų koncertui Deep Ellume. Taip jau atsitiko, kad kitą rytą po pasirodymo Dalase jie turėjo išvykt į turą po Europą, ir nusprendė, kad, užuot miegoję porą valandų po koncerto, jie visai nemiegos. Taigi, likau su jais, rūkiau jų žolę, gurkšnojau „Corona” alų su laimu, klausiaus istorijų apie jų pitbulius, apie tai, kaip jie netiesiogiai lytiškai santykiavo su Amy Carter, trindami savo lytinius organus į jos lagaminą, kai grojo Brauno universitete, apie tai, kad vienas jų buvęs būgnininkas dabar elgetauja ir gyvena San Francisko Golden Geito parke, apie tai, kodėl jie vadinasi „Butthole Surfers”. Sužinojau, kad kadaise jie vadinosi „Winston-Salems”, o dabar kartais groja vietiniuose baruose pasivadinę „Jack Officers”.

Man buvo taip smagu, kad vis labiau svaigstu ir girtėju, ir paskutinis dalykas, kurį prisimenu prieš grįždama namo palįst po dušu ir persirengt, kad galėčiau eit į kontorą, — stoviu už klubo, nuošalioj gatvelėj, ir kalbuos su gitaristu, kuris, kaip man tada atrodė, yra pati gražiausia gyva būtybė pasauly, švelniom rudom akim ir pavergiančia šypsena, ir kai jis pažvelgdavo į mane taip tiesiai ir blaiviai, nors buvo prisirūkęs daugiau žolės nei aš, būčiau galėjus padaryt dėl jo bet ką, bet ką. Nesvarbu, kad jaučiausi apsvaigus ir susijaudinus, — mirtinai norėjau nusimest visus drabužius, nors stovėjom prie šiukšlino kiemo, naujų statybų aikštelės — miestas juk plėtėsi, — o aplinkui nė gyvos dvasios, tik naktis. Mes pradėjom bučiuotis, jis nusimetė marškinius, ir netrukus jo rankos atsidūrė po mano palaidinuke ir ėmė glostyt krūtis, o pirštai suko ratus aplink spenelius. Įkišau ranką jam į kelnes, paliečiau jį, paliečiau jo minkštą penį, kuris mano rankoj sukietėjo, ir staiga suvokiau, kad nenoriu to daryti.

Nepraėjo nė metai nuo tada, kai praradau nekaltybę su vienu neseniai Jeilą baigusiu vaikinu, kurį sutikau per Rolling Stone studentų žurnalistikos apdovanojimų teikimo vakarėlį. Nepraėjo nė metai, kai nusprendžiau, kad mano burna jau pavargo nuo čiulpimo ir atėjo laikas lytiškai santykiaut kaip normaliai devyniolikametei. Nepraėjo nė metai nuo mano galutinės iniciacijos į seksualinį gyvenimą, ir aš dar nebuvau pasiruošus dulkintis su visiškai nepažįstamu, — dar galiu pridėt, su juo man buvo neetiška prasidėti, — kažkokioj Dalaso užkampio gatvelėj. Mane aplankė šita tiesos akimirka, ir suvokiau, kad nenoriu to daryt, nenoriu gyvent tokio gyvenimo, turiu ištrūkt tuoj pat. Todėl patraukiau rankas nuo jo klyno, nusismaukiau žemyn palaidinukę ir pradėjau bėgt, bet, deja, niekur negalėjau pabėgti. Pirmiausia man reikėjo išsikviest taksi. Ir pamaniau pati sau: žinai, tai šlykštu. Šlykštu, kai negali kaip niekur nieko išnešt muilo.

Jaučiau, kad kažkas ne taip. Ko aš apskritai norėjau iš to vaikino? Kam aš jį išsivedžiau į lauką? Atrodo, jau tapo mano įpročiu pradėt seksualinius žaidimus, o paskui ne tik juos nutraukt, bet ir dingt iš kambario lyg susigėdus ar pajutus pavojų, suvokus, kad paprasčiausiai nenoriu ten būti; pasijusdavau lyg pagauta į spąstus ar uždaryta. Nieko daugiau nenorėjau, tik paskęst sekse, būt gašli ir dulkintis be perstojo. Norėjau būt nepasotinama. Bet galiausiai negalėjau net ir vieną kartą to padaryt, nes nejutau jokio malonumo tapdama lengvu laimikiu. Greitas ir pigus seksas neteikia jokio džiaugsmo. Mano kūnas ir protas per daug sudėtingi. Žiūrėjau filmus, tokius kaip Devynios su puse savaitės, ir pavydėjau Kim Basinger herojei, kad ji gali pasiekt visišką — ir netgi ne vieną — orgazmą stovėdama lietuje, atsirėmus į plytų sieną tamsiame akligatvy po to, kai ją ir Mickey Rourkę persekiojo gatvės chuliganai su peiliais ir ginklais, kai pro šalį prabindzeno valkataujanti katė, vilkdama negyvą žiurkę. Kaip būčiau norėjus būt viena iš tų moterų, kurios susijaudina matydamos tokį susijaudinimą. Bet, atvirai kalbant, atsidūrus tokioj situacijoj, man reikėtų skėčio, norėčiau eit į vidų, išsidžiovint, susišildyt savo sušalusias ir sugrubusias kojas ir rankas, o apie seksą net pagalvot negalėčiau.

Daugybę metų taip sunkiai bandžiau pamiršt savo neviltį atsiduodama seksui, taip norėjau nustot buvus savimi ir tapt kieno nors žaisliuku, bet paprasčiausiai neįstengiau. Tie ankstyvi potyriai su Abelių, kai buvau dvylikos, — geriausia, kas man yra atsitikę. Jis buvo toks švelnus su manim ir išmokė, kaip mano kūnas gali teikt ir patirt malonumą, jis tiek daug man atskleidė ir padarė mane tokią laimingą. Kai būdavau su Abelių, jausdavausi lyg ledai puodely, tirpdavau iš laimės ir žinodavau, kad manęs tuoj nebeliks; bet kadangi jis jautėsi toks pat laimingas laižydamas mane kaip aš jaučiausi laižoma jo, viskas buvo puiku. Daugiau to niekada nepatyriau.

O Dieve, — galvojau sau laukdama taksi Deep Ellume. — O Dieve, man reikia išgert.

Kai pagaliau nugrimztu į miegą, laikas išnyksta. Nebepamenu, ar interviu su „Butthole Surfers” buvo vakar, ar užvakar, ar straipsnį apie Suzanne Vega parašiau praeitą savaitę, ar praeitą mėnesį, ar praeitais metais, ar tik vakar, ir kada buvau tam prakeiktam repo koncerte, nes atrodo, kad tai buvo jau taip seniai. Rytoj šeštadienis ar pirmadienis? Ar reikia keltis išryto, ar galiu miegot? Ir apskritai, koks skirtumas? Atrodo, galiu jaustis taip suknistai, kaip tik noriu, bet kol padarau savo darbą, o aš visada padarau, visos mano problemos pripaišomos hormonams.

Niekam Dalase aš iš esmės nerūpiu. Esu svetima šitam mieste ir šioj žemėj. Nesvarbu, kad tvirtinu sau pažįstanti šitą vietą, tai netiesa. Kad ir kur nueičiau, jaučiuos svetima, nes esu svetima pati sau. Mano protas tiesiog daro tai, ką nori, niekada su manim nepasitaria, ar reikia jaustis taip, ar kitaip. Nuolatos stoviu per kelias pėdas nuo savęs, stebiu save darančią, sakančią ar jaučiančią kažką, ko nenoriu ar kas man visai nepatinka, ir vis tiek negaliu nieko pakeist. Geriausiai man sekas susitart su savim, kai geriu. Išgėrus pakankamai vyno, netgi galiu užmigt naktį. Įdomu, ką turėčiau padaryt, kad įtikinčiau kokį nors gydytoją, jog iš tiesų esu praradus pusiausvyrą, ir tik tuo galima paaiškint, kodėl mano protas visą laiką tokios būsenos, kodėl jaučiuos lyg koks žaislinis blizgantis plastmasinis rutulys — tokių gali nusipirkt Disney’aus atrakcionų parkuose ar mašinų stovėjimo aikštelėse, — kurį apvertus krinta sniegas. Tas pats vyksta ir mano galvoj — visą laiką sninga, nuolat keičias oras — sniego pūgos, ciklonai. Esu prakeikta Smaragdo šalies burtininkė. Ilgai šitaip nebeištempsiu. Kodėl gydytojai man nepadeda? Buvau pas daugybę, ir visi jie sako: „Tau reikia meilės”. Arba: „Tau reikia išsikalbėk. Argi jie nemato, kad, nors jų patarimai ir geranoriški, aš krintu žemyn, tikrai krintu.

Tuo metu, kai atvažiavo mama, man atrodė visiškai normalu ištisą savaitę kur nors gert, o savaitgalį ilsėtis prie baseino giminaičių namuos. Net nepastebėjau, kaip pamiršau valgyt. Kai mamą ištiko šokas pamačius, kaip aš sulysau, mane ištiko šokas suvokus, kad tai tiesa.

Dar labiau nustebau sužinojus, kad ji nori surengt man gimtadienio vakarėlį pas giminaičius. Visa tai atrodė pakankamai nebloga mintis, nors jei būčiau geriau pagalvojus, tikrai būčiau supratus, kad tai didžiulė klaida. Mano mama, ideali motina, jokiu būdu neleis, kad viskas vyktų paprastai, ir sugaiš marias laiko ruošdama gerą marinatą viščiukui ant iešmo, ypatingąjį medaus ir garstyčių kremą sumuštiniams ir kepdama tobulus kriaušių pyragaičius, obuolinius sausainius ir gimtadienio tortą desertui.

Kitaip tariant, valandų valandas jai atimtų rūpesčiai, o aš, tiesą sakant, tikriausiai mieliau praleisčiau gimtadienį su draugais, kurie kaip ir aš gyveno netoli centro ir niekada dėl jokios priežasties nesitrenkdavo taip toli į šiaurinį Dalasą, kur gyveno mano giminaičiai. Kaip paaiškėjo, man būdavo be galo sunku nupasakot žmonėms, kaip privažiuot iki jų namo, tad po kurio laiko nusprendžiau: tai ilgai neužtruks, galėsiu prisidėt prie draugų vėliau.

Mano gimtadienis išpuolė penktadienį, ir viršininkė nusprendė, kad visas mūsų skyrius po darbo eis išgert ir atšvęsti. Tai buvo apgailėtina diena. Kontoroj vos keli žmonės apskritai težinojo, kad šiandien mano gimtadienis, ir tai būtų buvę nieko tokio, jeigu tiek daug laiko nebūčiau praleidus pasakodama daugybei žmonių intymias savo gyvenimo smulkmenas, ir dabar jaučiaus taip, tarsi visi pažinotų mane geriau, nei yra iš tikrųjų.

Nes, be abejo, geriausiu atveju savo bendradarbiams rodžiau netikrą intymumą. Jie būtų geriau mane pažinę, jei būčiau tyliai sėdėjus ir nepratarus nė žodžio. Gavau sveikinimo atvirukų iš draugų Keimbridže, Berklyje ir Niujorke (mano buvęs vaikinas Stone’as pamiršo apie gimtadienį, bet paskambino norėdamas pranešt, kad permiegojo su Ruby paveiktas kaifo, ir tikisi, kad jam atleisiu), bet vienintelis žmogus, kuriam rūpėjo su manim atšvęst tą dieną, buvo mama. Kodėl man likimas lėmė visada jaustis taip, tarsi ji vienintelė visoj žemėj mane mylėtų?

Sėdėjau visą dieną prislėgta prie savo stalo ir stebėjaus, kad nors ir apsipilu ašarom, niekas nepaklausia, kas atsitiko. Tikriausiai visi manė, kad tai ne jų reikalas.

Pasibaigus dienai, kai skyriaus bendradarbiai atėjo manęs pasiimt, kad drauge galėtumėm eit į „Louie” kavinę išgerti, man palengvėjo. Praleidau porą valandų prie baro gerdama alų su burbonu ir džiną su toniku, užgerdama tekilos su laimu ir druska kokteilius „Cinzano” ir limonadu; laikas taip ir bėgo pilstant gėrimus. Kai pagaliau suvokiau, kad turiu važiuot pas giminaičius į savo vakarėlį ir kad jau vėluoju, niekas manęs nenorėjo vežt taip toli.

Vėl problemos su mašina, pamaniau. Bet užuot atsistojus ir išsikvietus taksi, užsisakiau dar išgerti. Paprašiau gryno „Glenlivet”, pasakiau padavėjui, kad padarytų dvigubą ir man nereikėtų eit antrąkart. Nesuvokiau jau ir taip esanti per daug išgėrus, kol neatsistojau ir nepajutau, kad svyruoju, lyg bandyčiau eiti valtim, siūbuojančia į šonus. Atsirėmiau į artimiausią sieną, suėmiau save į rankas, nuėjau prie telefono ir pabandžiau įtikint pusbrolį Bruce’ą, kad įstrigau, niekaip negaliu atvažiuot į jų namus ir ar jis negalėtų manęs pasiimt. Šiaip ar taip, mes buvom vienmečiai. Aišku, jis turėtų suprast, kaip suknistai jaučiuos, nes prisigėriau prieš susitikdama su šeima, aišku, jis norės padėt man išsisukti iš šitos situacijos. Bet užuot atsakęs, jis pradėjo rėkt: „Kur tu, po galais, esi? Tavo motina aria virtuvėj kaip vergė visą dieną, kad surengtų vakarėlį, o kurgi tu šlaistais?”

— Bruce’ai, — atsakiau. — Bruce’ai, man galas. Negaliu tiesiai paeit, esu visai girta. Labai blogai jaučiuos. Jai nereikėjo to daryt. Bruce’ai, būk žmogus, atvažiuok manęs paimt. Prašau.

— Na jau ne. Pati įsivėlei, pati ir kapstykis. Išsikviesk taksi ir važiuok kuo greičiau. Siūliaus tave atvežt anksčiau, bet dabar jau per vėlu, tad pirmyn.

— Bruce’ai, man atrodo, kad neužteks pinigų...

— Pasiskolink iš ko nors, judinkis, kol tavo motina visai nenusiminė.

Kai įsvirduliavau į pusbrolio namus pusę dešimtos, pavėlavus tris valandas į savo pačios vakarėlį, pirmiausia nulėkiau į vonią ir išsivėmiau. Buvo susirinkę visi mamos draugai ir kolegos, gyvenę Šiaurės Dalase, ir mano mama buvo pašiurpus.

Mes valgėm vištienos kotletus ir gimtadienio tortą, putėm žvakutes, buvo dovanos ir tostai solenizantei, ir visa kita, bet viską reikėjo daryti greitai, nes buvo jau labai vėlu. Visą laiką norėjau dingt iš ten, gailėjaus, kad nepasirodžiau daug anksčiau ar panašiai. Mama visą vakarą atrodė labai liūdna ir susikrimtus. Vis prieidavau prie jos, mėgindavau apkabint, padėkot, pasakyt, kad man depresija ir dėl to gėriau, o kai susideda tie abu dalykai, negaliu kontroliuot savo elgesio, bet viskas buvo veltui. Ji vis stūmė mane šalin, sakė, kad jai jau manęs gana, sakė negalinti patikėt, kad aš tokia netikus duktė.

Aš vis sakiau: „Mama, mama, man baisi depresija, man stogas važiuoja, neatstumk manęs”. O ji: „Negaliu nieko padaryt, tu pirmoji mane atstūmei”.

— Viena mano dalis manė: šįkart tikrai viską sugadinau, o kita truputį pyko ant mamos, kam ji dėl manęs užsikrovė visus šituos rūpesčius, nors neprašiau, ir aš atsidūriau tokioj padėty, kad galėjau jaustis tik nedėkingas vaikas. Kai pagaliau išėjo visi svečiai, mama verkė lauke prie baseino, o aš svetainėje ant sofos; pusbrolis Bruce’as atsisėdo šalia, apkabino mane per pečius, ir aš pasakiau:

— Nebloga porelė, mano mama ir aš, ar ne?

— Klausyk, su tavim padoriai elgiuos tik todėl, kad šiandien tavo gimtadienis, ir aš iš tikrųjų manau, kad jai nereikėjo viso šito daryt, bet tu esi tikra tešlagalvė.

— Žinau.

Visada taip būdavo: didžiąją gyvenimo dalį praleidau bandydama įtikt mamai, bet tik nuvildavau.

Bruce’as mane parvežė namo į Oak Lawną. Tylėdami važiavom jo tėvo Porsche. Tik kai ėjau pro duris, jis suriko pro mašinos langą:

— Ei, pussesere, ar tau viskas gerai?

Nuraminau jį keliskart energingai palinksėdama galva, įėjau į laiptinę ir patikrinau pašto dėžutę. O ten drauge su siunčiamų prekių katalogu ir sąskaita už dujas gulėjo trys gimtadienio atvirukai, visi nuo tėvo. Mano tėvo, su kuriuo nesikalbėjau jau mažiausiai metai.

Iš kur, po velnių, norėjau žinot, jis gavo mano adresą? Iš kur jis apskritai žino, kad aš Teksase? Ir kodėl jis jaukia mano gyvenimą per ir taip jau sujauktą gimtadienį?

Užlipus į viršų atplėšiau vokus. Jie buvo sunumeruoti, kad galėčiau perskaityt iš eilės, ir visuose jis rašė, kad jo meilė man liko stipri ir pastovi, nors mes ir toli vienas nuo kito. Tai buvo „Hallmark” atvirukai su sentimentaliais eilėraščiais, kokie paprastai siunčiami seniai prarastai mylimajai, o ne dukteriai.

Pamaniau: na ir beprotis.

Gal šiais laikais ir nėra neįprasta, kad šeimos susvetimėja, gal tai, kad mano tėvas jau taip ilgai dingęs be pėdsakų, normalu, gal nieko keisto, kad jis kažkaip mane surado Teksase ir atsiuntė sentimentalių romantiškų atvirukų gimtadienio proga, kreipdamasis į mane „mažyte”. Bet jei taip yra ar turi būt, man nereikia tokio gyvenimo. Netgi jei visos šeimos pasauly būtų tokios kaip mano, jei skyrybos būtų privalomos, jei kova dėl globos teisių būtų įprastas dalykas, jei kiekviena motina bylinėtųsi teisme su kiekvienu tėvu ir atvirkščiai, nuo to mano šeima netaptų mažiau pamišus. Ir aš dėl to nesijausčiau geriau sėdėdama savo bute Dalase ir stebėdama, kaip trijų colių vabalas ropoja žemyn siena, toks didelis ir šlykštus, kad net nesinori prieit ir užmušt; tikiuos, jis gyvens sau, o aš sau, nes manau, kad man tuoj bus galas.

Bet jaučiaus per daug susijaudinus, kad ilsėčiaus, per daug girta, kad gerčiau dar daugiau, per daug nelaiminga, kad negerčiau, todėl išėjau iš savo buto ir iš namo ir patraukiau Oak Lawn aveniu, greitai ir tvirtai žingsniuodama su savo mėlynais džinsais ir smailais kaubojaus batais lyg kokia moteris, vykdanti užduotį. Aišku, neturėjau kur eit. Buvau pėsčioji mieste, kuriame tik valkatos ir bepročiai apskritai kur nors vaikšto, bet vis tiek ėjau, nes mintis, kad galiu judėt, galiu eit kur panorėjus, esu laisva savo pačios kūne, mane pakankamai atpalaidavo ir šiek tiek pagerino suknistą savijautą.

Pati nežinodama kodėl, patraukiau prie Morning News muzikos kritiko namo, stovėjusio visai šalia maniškio. Buvau lyg ir įsimylėjus Rūsty, šiaip ar taip, su juo būdavo gera kalbėtis, ir nusprendžiau, kad visai neblogai būtų jį aplankyt. Bet kai priėjau prie jo mažo, druskos pakelį primenančio namuko, kuris stovėjo šalia benzino kolonėlės priešais sandėlį, šviesos nedegė, ir jo „Suzuki” džipo nebuvo. Vis tiek paskambinau ir pabeldžiau į duris. Daužiau, daužiau ir daužiau, tarsi medį trankančio kumščio jėga galėtų sugrąžint Rūsty iš ten, kur jis buvo. Galų gale, šiandien mano gimtadienis, ar bent jau buvo maždaug prieš valandą. Šiandien mano gimtadienis, ir Rūsty turi sėdėt namie, jei man jo prireiktų, po velnių.

Daužiau duris mažiausiai dešimt minučių, nesuvokdama ar abejinga garsui, kurį kėlė mano beldimas, kol pagaliau išlindo benzino kolonėlės darbuotojas pasižiūrėt, kas atsitiko. Pažvelgiau į jo veidą, jo paprastą veidą, klausiamai žiūrintį į mane, svarstantį, ką tokia mergina kaip aš čia veikia, besiblaškydama prie šitų durų, o aš tegalėjau tik verkt.

Jis man kažkodėl atrodė labai malonus. „O Dieve! O Dieve! — šaukiau aš. — Viskas blogai, viskas blogai.”

Jis tikrai nežinojo, ką daryt. Nuvežė mane namo, o aš visą kelią verkiau ir sakiau jam, kad mane, atrodo, ištiko nervų priepuolis. Jis tylėjo, ir akimirką mane apėmė nerimas, kad jis gali užsimanyti užlipt su manim į viršų, kad gal jis mane išprievartaus, kad aš nežinau, kas jis toks, kuo vardu, bet verkiau jo akivaizdoj, tai galėjo atrodyt intymu, o šito tą akimirką visai nenorėjau. Paskui suvokiau, kokia esu kvaila: moterys, apraudančios mirusius ar verkiančios iš laimės per vestuves, gali būt gana patrauklios, bet isteriška besiraitanti mašinoj mergina ištinusiu ir raudonu nuo verksmo veidu, sudrėkusiais, išsidraikiusiais į visas puses plaukais, — nė vienas vaikinas nenorės lįst į tokios merginos kelnaites.

Iš tikrųjų saugiai grįžau namo, išgėriau dar vieną butelį „Chardonnay” vyno ir užmigau neramiu miegu.

Rytą prabudau pajutus, kad prie lovos stovi mama — tikriausiai palikau buto duris atidarytas — ir laiko popierių norėdama, kad jį pasirašyčiau. Jame buvo parašyta kažkas apie tai, kad ji mokės už mano mokslus koledže, nes yra man įsipareigojus, bet nieko daugiau. Kas parašyta tame popieriuj žinojau tik todėl, kad ji man perskaitė. Mano protas visai neveikė, nieko negalėjau matyt, o kai išgirdau, ką ji sako, tepajėgiau nusivilkt iki vonios ir išsivemt. Mane pykino, jaučiau baisias pagirias. Kai atsvirduliavau į miegamąjį, nugriuvus ant lovos teįstengiau pasakyt:

— Atsiprašau.

Pažvelgiau į ją ir supratau, kad geriau jau pasirašyt tą popierių, kad ji tikriausiai vis tiek pamirš apie jį kitą savaitę.

— Klausyk, Elizabeth, — griežtai tarė ji. — Tu jau peržengei bet kokias ribas. Nieko kita nedariau, tik mylėjau tave, vienintelė priežastis, kodėl surengiau tau vakarėlį, — norėjau padaryt tave laimingą, o tu su manim taip šlykščiai elgies. — Ji pravirko. — Kaip gali šitaip su manim elgtis? Ką aš tau padariau?

— O, mama. — Aš atsistojau ir norėjau ją apkabint, bet ji mane atstūmė.

— Ne, — pasakė. — Manęs tu neužkalbėsi. Tik noriu duot tau patarimą, nes myliu tave, nes tu esi mano vaikas. Manau, tave kamuoja daug problemų, ir jau seniai, ir tu manęs nekenti dėl nežinia kokių priežasčių. Aš manau, kad būdama tavo vietoj pasilikčiau čia, Dalase, negrįžčiau į koledžą, užsidirbčiau pinigų ir juos išleisčiau gydymui. Tu mėgsti savo darbą, ir atrodo, kad čionykščiai žmonės tave mėgsta; kodėl gi tau nepasilikus ir nepailsėjus nuo Harvardo. Juk, — jai pradėjo trūkt oro, — negaliu sau leist siųst tave į Harvardą ir dar mokėt už gydymą, bet matau, kad visi tie metai, kuriuos praleidai be gydymo, dabar atsiliepia. Žiūriu dabar į tave ir matau žmogų, kuriam tikrai blogai.

Ji pasuko prie durų, norėjau sustabdyt, bet jaučiausi per silpna, ir šis pirmas iš ryto atsitikęs dalykas mane visiškai pribaigė. Paskutiniai žodžiai, kuriuos ji pasakė išeidama, buvo:

— Noriu, kad žinotum: jei nuspręsi išvažiuot iš Dalaso vasarai pasibaigus, puiku. Bet pati nusipirksi bilietą namo, o grįžus turėsi laikytis griežtų elgesio taisyklių.

Vėliau tą pačią savaitę paskambino „Oprah!” prodiuserė ir paklausė, ar dalyvausiu jų kuriamoj laidoj apie tėvus, kurie palieka savo vaikus. Skaitytojo vadove po periodinius leidinius ji atkasė straipsnį, kurį buvau parašius žurnalui Seventeen į skyrelį „Skyrybos”. Mano straipsnelis buvo truputį optimistinis, teigiantis, kad mes su tėvu tikrai atnaujinom santykius. Nuo to laiko susikaupė daug įrodymų, kad mes su tėvu pasmerkti niekada nebeturėt jokių santykių. Kam eit į televiziją ir pasakot apie šį bjaurų pavyzdį? Bet prodiuserė vis tiek paklausė, ar norėčiau, ir jos žodžiai nuskambėjo taip, lyg tai galėtų būt smagu, todėl liepiau savo sveikam protui tylėt ir pasakiau: „Gerai, kodėl ne?”

Iš tikrųjų pagalvojau, kad būtų visai nieko nusitrenkt į Čikagą, išnykt iš Dalaso porai dienų. Mano viršininkei atrodė, kad tai puiki mintis, ir ji pasakė duosianti man laisvą dieną, pasakė, kad visi kartu žiūrės laidą, kai ją rodys, ir visi kolegos laikraščio redakcijoj, rodos, manė, kad tai visai geras sumanymas. Mano draugas Tomas, naujienų reporteris, manė, kad galbūt kas nors pamatys mane per televiziją, susidomės mano istorija ir panorės ją ekranizuot ar dar kas nors panašaus.

Jo žodžiai padėjo apsispręsti. Pamaniau, jei galėčiau atsidurt kine, jei galėčiau ištirpt celiulioide, kurį laiką galėčiau nustot buvus savimi. Būčiau padarius bet ką, kad tik nebūčiau Elizabeth. Žinoma, iki šiol niekas nepadėjo. Įstojau į Harvardą, rašiau straipsnius, dirbau laikrašty — dariau visus tuos dalykus ir vis tiek buvau savimi. Todėl ir pradėjau galvot, kad gal vis dėlto ir nenoriu dalyvauti „Oprah!” laidoj. Viskas labai jau priminė tai, ką paprastai ir darydavau: paimdavau liūdną asmeninį faktą, visiškai nepažįstamiems papasakodavau visas smulkmenas vaizdingu fotografiniu stilium ir šitaip palengvindavau sau gyvenimą. O paskui, po kiek laiko, jausdavaus nusivalkiojusi ir tuščia, nepatenkinta savim, lyg kokia žodžių kekšė, mergina, kuri viską atidavė pirmam sutiktajam. Todėl, atrodo, panorau susigrąžint savo gyvenimą, padaryt jį privatų, savą. Galbūt — bet tik galbūt — praradau poreikį pasakot viską visiems, — gal toks elgesys labiau tinka laimingam žmogui, tad gal ir aš galėčiau tapt laiminga.

Raktas į laimę, nusprendžiau, — nedalyvauti „Oprah!” laidoj.

Galų gale aš buvau ta mergina, kuri prarado nekaltybę, o paskui sutiko, kad draugai surengtų vakarėlį šiai progai pažymėti. Man tai atrodė šaunus sumanymas, ir, dangus mato, pakankamai ilgai šios progos laukiau. „Macintosh” kompiuteriu surinkti kvietimai skelbė: „Kviečiame ateiti į triuškinantį ir vaisingą vakarėlį Elizabethos Wurtzel garbei”, o vidury buvo nupiešta gėlė nulaužtu kotu. Nors idėja turėjo būti subtili, visi atėjusieji suprato, kokia čia proga. Nemažai merginų priėjo prie manęs ir sakė: jėga, iš tikrųjų jėga, kad aš tai padariau, ir kad jos gailisi nesurengusios vakarėlio, kai pačios pirmąkart tai padarė; bet dauguma manė, jog tai labai keista.

Tarp jų ir vaikinas, su kuriuo aš ir permiegojau, — jis niekaip nesuprato, kodėl privatų reikalą, tik mano ir jo, aš paverčiau viešu renginiu. Ir aš negalėjau jam nieko atsakyt. Viskas, ką žinojau, bet negalėjau pasakyt, nes kalbėjomės telefonu — aš savo kambary Keimbridže, jis savo bute Vašingtone, — kad buvo vienas man daug reiškęs dalykas, vienas mano kūno likutis, kurį saugojau tikrajai meilei ar geresniems laikams, kai manęs nebekankins depresija ar mano santykiai su vyrais bus šis tas daugiau nei atsitiktinis desperatiškas ieškojimas ko nors, kas neskauda taip, kaip visas likęs gyvenimas. Bet, tiesą sakant, aš tai atidaviau.

Atidaviau savo nekaltybę vaikinui, kuris man nelabai rūpėjo, kuris manęs klausė, kaip galėjau šį privatų reikalą paverst viešu, nors, teisybę sakant, tas reikalas niekada nebuvo privatus. Jis iš tikrųjų manęs nepažinojo, nepažinojo mano vidaus, ne tik mano kūno, bet ir pačios esmės, slypinčios giliai, niekieno nematomos. Aš į tą reikalą žiūrėjau taip: jis įsiveržė į mano kūną savo kūnu, buvo gera ir įdomu, nors galų gale tai nebuvo taip jau privatu, kad ir kaip bandžiau save tuo įtikint. Tai niekada nieko nereiškė. Aš labai norėjau, kad seksas įvyktų teisingai su teisingu žmogum, teisingu laiku ir teisingoj vietoj, kol vieną dieną koledžo antram kurse supratau: ta stebuklinga situacija, kurios laukiau, neįmanoma. Todėl nusprendžiau tiesiog mylėtis su tuo, su kuriuo tada buvau.

Aš tai atidaviau.

Bet tėtis ir aš — tai visai kas kita. Praėjus kelioms valandoms, kai sutikau su „Oprah!” pasiūlymu, nusprendžiau, kad jokiu būdu negaliu ten pasirodyt. Mano tėvas ir tai, kas dar buvo likę iš mūsų santykių, vis dar priklausė man. Ir to aš neketinau atiduot. Bet kai pagaliau prisiruošiau paskambint Diane, prodiuserei, ji jau buvo nusprendus, kad iš tikrųjų nori — argi ne puiki mintis?! — jog mes kartu pasirodytumėm „Oprah!” ir abu išdėstytumėm savo požiūrius, „kad labiau atskleistumėm tuos klausimus ir padėtumėm suprast, kas priverčia tėvelius palikt savo vaikus”. Kai ji pasiūlė man šitą mintį, aš vis kartojau, kad neturiu jokio noro kalbėtis su savo tėvu ir net neįsivaizduoju, kur jis yra, nors pagal pašto ženklą ant gimtadienio atvirukų įtariau, kad kažkur Virdžinijoj.

— Tai ne problema, — pasakė Diane. — Mes turim žmonių, kurie padės jį surast, ir galėsim surežisuot jūsų susitaikymą televizijoj. Kiek, sakei, praėjo laiko, kai su juo kalbėjai paskutinį kartą?

Ji nieko nesuprato. O gal ir suprato, bet nusprendė vis tiek daryt savaip. Šiaip ar taip, jos darbas buvo priverst žmones aptarinėti savo privatų gyvenimą viešai. Man nepavyko jai išdėstyt minties, kad aš niekaip negaliu susitikt su tėvu pirmą kartą po kelerių metų nacionalinėj televizijoj.

— Aš manau, kad tai klaiki mintis, — pasakiau.

Pirmiausia mane šokiravo tai, kad Diane apskritai galėjo pasiūlyt šeimos susitaikymą, o paskui suvokiau, kad pasauly tai įprasta, o jei ne pasauly, taifin de siecle Amerikoj. Per televiziją rodys ne tik kitą revoliuciją, bet ir kiekvieną menką kvailystę. Tai jau vyksta: televiziniai įvaikintų vaikų ir jų genetinių tėvų susitaikymai; vyro, meilužės ir žmonos susitikimai; mirties bausmės belaukiančių žudikų — surakintų grandinėm, per satelitą — ir jų aukų šeimų diskusijos; incesto aukų ir juos išnaudojusių giminaičių susidūrimai; korumpuotas plastinės chirurgijos specialistas susitinka su moterimis, kurių veidus sudarkė raukšles naikinančio silikono injekcijom, kurios pasirodė esančios toksiškos; kunigas, rabinas, vienuolis ir pastorius (ne, ne, tai ne nevykusio pokšto pradžia), kurie permiegojo su savo kongregacijų nariais. Visus šiuos įvykius galima pamatyt per paprasčiausią seną gerą televiziją, visus per vieną dieną.

Daugybei žmonių, ar bent jau svečiams — šitų laidų pašarui, — nėra nieko šventa, ko negalėtų filmuot kamera. Yra netgi kompiuterio duomenų bazė, kaupianti pavardes žmonių, norinčių pasirodyt pokalbių laidose, — ten aprašyti jų būdo bruožai, ekscentriškumai ir trūkumai. Daugelis žmonių, sutikusių kalbėt apie savo privatų gyvenimą priešais milijonus televizijos žiūrovų, sakytų, kad jie dalinasi savo istorijomis, norėdami paguost tuos, kurie kenčia kaip ir jie, pakelt visuomenės sąmoningumą, išsakyt savo skausmą. Nė vienas iš jų niekada nepripažintų, kad visa tai susiję su reitingais, vojerizmu ir sentimentaliu, groteskišku smalsumu. Nė vienas negalėtų net įsivaizduot, kad mes su draugais sėdim bendrabučio kambary, žiūrim šitas laidas vėlyvą mieguistą popietę ir juokiamės iš jų kičiškumo. Jie visi įsitikinę, kad tai, ką daro, yra gerai. Iš tikrųjų, Diane iš pradžių bandė mane nupirkt, kad dalyvaučiau „Oprah!” laidoj, sakydama, kad ši laida tarnauja visuomenei. Kol kalbėjom tik apie mane, vos tuo nepatikėjau, bet kai tik ji prašneko apie tai, kad turėčiau pasirodyt kartu su tėvu, supratau: tai tik šou verslas, ir man pasidarė nuo to bloga.

Vis dėlto Diane nesiliovė man skambinus kiekvieną dieną ir vakarais į namus. Neturėjau atsakiklio, todėl savaitgaliais išvažiuodavau pas giminaičius, kad negirdėčiau telefono skambučio, to baisaus garso, kuris reiškė, kad tai ne mano mama, skambinanti pasakyt, kad mane tebemyli, ne koks nors vyras, dėl kurio kraustaus iš proto, norintis pranešt, kaip aš jam rūpiu, bet tiesiog moteris, kurios niekada nemačiau ir nematysiu, klausianti, ar mano asmeninį gyvenimą galima panaudot jos tikslams.

Likusią vasaros dalį — visiška sumaištis. Užmezgu romaną su Jackų, kriminalinių naujienų reporteriu, kuris dirba nuo keturių popiet iki vidurnakčio, o tai reiškia, kad viskas baigias tuo, jog likusią nakties dalį mes kartu geriam. Mes taip prisigeriam, kad net beveik nesidulkinam. Labai dažnai jaučiuos klaikiai ir vemtu. Per dieną suvartoju tūbelę dantų pastos. Suvokiu: kad ir kaip besistengčiau, niekada nebūsiu alkoholikė. Narkomanė — galbūt. Bet nuo gėrimo aš tik vemiu, ir nieko daugiau.

Kiekvieną vakarą sėdžiu savo bute ir laukiu, kol laikrodis išmuš dvylika, suakmenėjus iš siaubo, kad Jackas nepaskambins, kad jis nebenorės manęs matyt, pabėgs su kuo nors kitu, įsitikinus, kad jei šitaip atsitiks, man daugiau nebeliks nieko kita, tik įlipt į savo mažą senamadišką vonią ir nudažyt karštą vandenį krauju iš savo riešų. Štai kaip beviltiškai Jackas verčia mane jaustis. Jis verčia mane norėt nusižudyti. Aš beveik jo nepažįstu, mūsų romanas tęsias vos pora savaičių, bet nuo pat pradžių jaučiuos kaip apsėsta.

Kartais, kai tamsoj guliu ant grindų prie telefono, laukdama, kol jis paskambins, bandau suprast, kas mane apsėdo. Kodėl aš taip bijau, kad jis nepaskambins? Tai nebūtų taip jau blogai. Ramiai sau pamiegočiau. Galėčiau pradėt skaityt vieną iš tų tomų, kuriuos atsitempiau iš Keimbridžo ruošdamasi savo pirmam kursiniam darbui. Galėčiau pabandyt skaityt Antrąją lytį galėčiau pervaryt Moterų teisių apgynimą, ir gal pagaliau suprasčiau, kaip, po galais, išsivaduot iš šitos vergystės vyrams. Žinoma, Simone de Beauvoir iš esmės buvo Sartre’o kvailelė, ir, kiek prisimenu, Mary Woolstonecraft ėjo iš proto dėl — kas jis toks buvo? — lyg ir Johno Stuarto Millio. Bet Jackas — tai ne Jeanas Paulis. Iš tikrųjų, jei tai nebūtų tokia nyki mintis, tikriausiai galėčiau pripažint, kad Jackas — tai niekas. Paimkim vyrą, bet kokį vyrą. Kiekvienas vaikinas, kurį įsimyliu, tampa Jėzum Kristum per dvidešimt keturias mūsų pažinties valandas. Žinau, kad taip atsitinka, matau, kaip tai atsitinka, netgi kartais jaučiu, kaip stoviu kažkokioj laikinoj kryžkelėj tam tikru momentu, kai galiu nueit — paprasčiausiai pasakyt „ne” — ir neleist, kad tai įvyktų, bet niekada to nepadarau. Siekiu visko, galiausiai lieku be nieko, ir tada jaučiuos sužlugdyta. Liūdžiu, kad praradau kažką, ko niekada net neturėjau. Aš labai, labai sergu.

O Dieve, kaip ilgiuos mamos. Žinoma, mano mama su manim paskutiniu metu nesikalba. Tai tik aš, Jackas ir butelis.

Vieną šeštadienį susitariam su Jackų eit į dieninį seansą. Jis turi man paskambint, bet nepaskambina. Slenka valandos, negaliu išeit iš namų, jo telefonas neatsako, ir aš jaučiu tą neviltį, kurios ir bijojau naktis po nakties. Yra milijonai dalykų, kuriuos galiu daryt norėdama užmušt laiką, bet jaučiuos įkliuvus į spąstus ir išsigandus, per daug susijaudinus, kad skaityčiau ar veikčiau ką nors naudinga, todėl surandu vienintelį alkoholį, kurio yra namuos, kažkokį bjauriai dvokiantį romą, ir suprantu, kad niekada ne per vėlu pradėti. O paskui prisimenu, kad Globe’as, pažįstamas vaikinas, kuris groja industrinio repo grupėj ir susitikinėja su policijos komisaro dukterim, o be to, prekiauja narkotikais, paliko mano spintelėj psilocibino grybų atsargą. Tada aš juos suvalgau. Visus. Gal dešimt gramų, nežinau. Tuo metu, kai jie pradeda veikt, galėčiau sėkmingai būt ir kur nors Plutony.

Paskambinu visiems pažįstamiems ir pasikalbu su jų atsakikliais. Nueinu į muzikos prekių parduotuvę ir nusiperku — dangau, padėk man — keturis „GratejulDead“ albumus. Susitinku Rūsty ir su juo prisigeriu, nors ir taip esu apsvaigus nuo grybų. Tada nusprendžiu, kad man reikia pasivaikščiot. Einu mylių mylias ir valandų valandas, visą kelią iki Pietų Dalaso lūšnynų, beveik iki Oak Clijfo. Pereinu per Deep Ellumą, visą kelią juokiuos be perstojo, ir visi veidai aplinkui man atrodo lyg nušvitę. Suvalgau keptą viščiuką ir keksą su grietinėlės padažu kažkokioj užeigėlėj. Einu toliau.

Netikėtai užklystu į „New Bohemians” koncertą vienam klube prie Granto parko. Išgirstu Edie balsą, jos mielas lūžinėjančias intonacijas, ji dainuoja apie ratą ir ciklą, nuolatinį sukimąsi. Sėdžiu ant platformos ir snūduriuoju klausydamasi jos balso, gitarų, mandolinų ir būgnų garsų. Susilieju su tūkstančio stygų skambesiu. Tai pati laimingiausia akimirka per visą vasarą, pati geriausia vieta, kurioj galiu būti čia ir dabar; o, kad mano visas gyvenimas galėtų būti žodžiai ir muzika; o, kad visa kita išnyktų. Jokio Jacko, jokios mamos, jokio darbo, jokių pasilinksminimų, nieko. Kodėl kiekviena smulkmena, netgi malonūs dalykai būtinai pavirsta vienu didžiuliu kliuviniu? O, kad viskas galėtų būt taip tyra, kaip ši akimirka. O, kad galėčiau sustingt šitoj vietoj amžiams.

O tada Edie uždainuoja „Mama Help Me”, tą gabalą apie bepročius, blogus žmones, gatvės žmones, ir jos balsas staiga tampa šiurkštus ir išmuša mane iš saldžios užmaršties, prisimenu, kas esanti: esu ta mergina, kuri prieš kelias valandas suvalgė kelis kartus didesnę nei įprastinė psilocibino grybų dozę, ir tik todėl, kad kažkoks vaikinas, kurį menkai tepažįstu, nepaskambino, nors sakė, kad paskambins. Aš esu ta mergina, kuri nuvylė savo mamą. Aš esu mergina, kuri nežino, ko nori. Aš esu ta, kuriai reikia eit namo. „Kur aš eisiu, jei negaliu eit pas tave?” dainuoja Edie. „Mama mama m-m-mama, padėk man, mama mama mama, pasakyk, ką man daryt. “

Dieve, kaip man reikia pagalbos, pagalvoju išeidama iš šito klubo po atviru dangum, šitos hipiškos amfiteatro versijos. Įsėdu į taksi — nors kartą viena mašina laukia; gal vis dėlto Dievas yra, — ir, mums važiuojant centrine gatve, pajuntu, kaip mano veidas drėksta. Kas tai? Sėdėdama ant užpakalinės sėdynės suvokiu, kad verkiu, kad iš mano ašarų latakų teka tiek daug druskos ir vandens, bet kadangi mane veikia kaifas, nejaučiu, kaip verkiu. Geriausiu atveju galiu stebėt save, sėdėt šalia bedvasio savo lavono ir stebėt, kaip byra ašaros, bet jokio palengvėjimo nejaučiu, nes viduj tuščia. Manęs nebėra. Tuk tuk. Aš dingau. Iš taip toli atėjau taip arti, slepiuos už šito lango ir žiūriu į save, žiūriu į gyvenimą, kurio mieliau jau nematyčiau.

  

Kai parsirandu namo, Davidas, muzikos kritikas iš Dalias Times Herald, laukia ant mano laiptų. Atrodo, tą vakarą prieš kelias valandas buvau su juo susitarus nueit paklausyt Billy Squiero. Neradęs manęs po to, kai jo atsakikly palikau kelias žinutes, pranešančias, kad „aš pačiam dugne”, „slystu” ir panašiai, jis sunerimo. Jis netgi paskambino Rūsty norėdamas sužinot, gal anas žino, kur aš dingau. Niekur manęs neradęs, jis nuėjo į koncertą, bet nesiliovė man skambinęs, po to parašė savo straipsnį ir pradėjo važinėt po Deep Ellumą manęs ieškodamas. Jis vis užšokdavo ant žmonių, mačiusių mane tai šen, tai ten, bet mes vis prasilenkdavom. Tada jis nusprendė palaukt, kol grįšiu namo.

— Ar viskas gerai? — klausia jis.

Stoviu priešais jį ir verkiu.

— Argi atrodau taip, lyg viskas būtų gerai? — atsakydama paklausiu.

— Ne visai, bet su tavim niekad negali žinot.

— Eik po velnių! — šaukiu aš. — Eikit visi po velnių! Ką tu nori pasakyt „su tavim niekad negali žinot”? Aš toks pat žmogus kaip visi! Man būna bloga kaip ir visiem! Kai verkiu, tai reiškia tą patį, kai ir kiekvienas verkia. Tai reiškia, kad man blogai. Po galais, Davidai! Man tikrai blogai. Tikrai.

— Ar tai susiję su Jackų?

— Ne! Po velnių! Niekada taip nenusiminčiau dėl vyro!

Pratrūkstu verkt dar smarkiau.

Atsisėdu šalia jo ant laiptų, jis mane apkabina ir prisitraukia prie savęs, o aš verkiu.

— Noriu būt tavo draugas, — sako jis. — Bet tu padarai taip, kad tai būtų sunku. Tu neateini susitikt, kaip buvom susitarę savaitės pradžioj. Tavo reakcija į kiekvieną erzinančią situaciją — vartot narkotikus. Pažiūrėk į save. Pažiūrėk, į ką tu panaši. Pažiūrėk, ką su savim darai. Mes su Clay manom, kad tu turi problemų su narkotikais ir tau reikia profesionalų pagalbos. — Clay buvo savaitraščio muzikos redaktorė.

Pažvelgiu į jį ištikta šoko. Kodėl, po galais, visi visada mano, kad mano problema — narkotikai?

— Davidai, ko tik aš neatiduočiau, kad problema būtų narkotikai, — sakau. — Ko tik neatiduočiau, kad tai būtų taip paprasta. Jei galėčiau nueit į reabilitacijos centrą ir iš jo išeit sveika, būčiau pats laimingiausias žmogus. — Šituos žodžius paprastai kartodavau visiems, ir liūdniausia buvo tai, kad, kaip ir dauguma stereotipų ir klišių, tai buvo tiesa. Aš tikrai per daug vartojau narkotikų ir viso kito, bet yra tam tikra kokybinė riba, kurios niekada neperžengiau, — neapčiuopiama linija, skirianti alkoholikus ir narkomanus — žmones, kuriems reikia detoksikuotis, kad atprastų nuo savo įpročių, — nuo visų mūsų, kuriems užeina priepuoliai ir fazės, bet trūksta paties viruso, polinkio priklausyt nuo cheminių medžiagų. Mano problema visada buvo depresija ir niekas kitas. Gėrimas, narkotikai — visa tai tik nusikaltimo įrankiai. Pirmi metai koledže, ilga ir karšta vasara Dalase — tai piktnaudžiavimo laikotarpiai, kurie ateina ir praeina, ir niekada nepasikartos. Tačiau depresijos žnyplės, nepaisant nieko, niekada manęs nepaleis.

— Tai ne narkotikai, — sakau Davidui. — Tai tik, tai dėl to, tai tik dėl to, kad viskas taip siaubinga.

Septintą ryto, kai Deividas pagaliau išėjo per prievartą išklausęs visus keturis „Grateful Dead” albumus iš eilės, nusprendžiau paskambint mamai.

— Mama, — suverkšlenau, kai ji pakėlė ragelį. — Mama, kitą savaitgalį turiu sėst į lėktuvą ir išskrist iš Dalaso, ir norėčiau grįžt namo. Tikrai noriu grįžt namo. Viskas blogai. Negaliu čia ilgiau pasilikt. Pasiilgau tavęs. Noriu grįžt namo.

— O, Ellie.

Iš pradžių ji tiek ir tepasakė, ir negalėjau suprast, ar užjaučia, ar pyksta, ar jai tas pats, ar dar kas nors. Žinojau, kad labiausiai ją stebina, kad taip anksti ryte aš jau atsikėlus, o man neužteko drąsos pasakyt, kad dar net nebuvau atsigulus, kad pastaruoju metu niekada neinu miegot anksčiau nei septintą ryto.

— Klausyk, mieloji, — tęsė ji. — Aš nusprendžiau, kad tau labai svarbu vėl pradėt gydytis, kad ir kur tu būtum, nes matau, kad be to tau nelabai gerai.

— Žinau.

— Kažkaip, tik nežinau kaip, mums reikia gaut tam pinigų.

— Mama, nenoriu, kad tu manęs nekęstum.

— Kaip galiu tavęs nekęst. Nebūk juokinga. Aš tave myliu. Bet kartais tu darai siaubingus dalykus.

— Aš visai to nenoriu.

— Na, aš viską suprantu. Ir matau, kad tu esi dėl kažko supykus, nežinau, ar ant manęs, ar ant tėvo, ar ant viso pasaulio, bet jaučiu, kad jeigu anksčiau būtum pradėjus gydytis, jei mes būtumėm galėję nenutraukt gydymo pas daktarą Isaacą, gal tu dabar tokia nebūtum. Ir jaučiu, kad tai mano kaltė, kad aš tikrai turiu tau padėt gaut pagalbą, kurios tau dabar reikia, kad tada, kai baigsi Harvardą, tau viskas būtų gerai.

— Ar manai, kad tai įmanoma?

— Nežinau, — sako ji. — Bet tikiuos.

2 Pradėjau nuo vyno, / Bet greit perėjau prie stipresnio. / Visi sakė, kad bus šalia, / Kai žaidimas įsivažiuos. / Bet pokštas atsisuko prieš mane. / Niekas netgi neparodė, kad blefuoju. / Man jau tikrai užteks.

VIII

ERDVĖ, LAIKAS IR JUDĖJIMAS

She iš the rain,

waits in it for you,

finds blood spotting her legs

from the long ride.3

DIANE VAKOSKI

„Uneasy Rider”

Kitas semestras turėjo būt puikus. Sveikimo laikas. Keimbridžas man atrodė lyg koks psichinės sveikatos atgavimo metropolis, kur po lygiai gauni literatūros mokslo, kavos su pienu ir terapijos. Jokių vaikinų, jokio gėrimo, jokių narkotikų, nieko, kas mane atitrauktų, maloniai ar nemaloniai, nuo vienintelio tikslo — pasveikt, kurio užsispyrus siekiau. Neturėsiu jokio gyvenimo, kol neišmoksiu, kaip jį gyvent. Aišku, kartais bus vakarėliai, ir, žinoma, bus draugai ir plepalai (draugai ir plepalai — tai gerai), bet jokių romanų. Jokių apsėdančių protą prievartinių santykių, įtraukiančių taip, kad kai jau į juos įsiveli, negali netgi perverst Vogue žurnalo mados puslapių, negali perskaityt septynių tūkstančių žodžių apie Dėmi Moore Vanity Fair, ir aišku, kad negali susikoncentravusi atsidėt gijimui, susikurt programą ir žengt sunkius žingsnius, kad išsilaižytum iš šitos depresijos kartą ir visiems laikams.

Pirmas dalykas, kurį reikėjo padaryt, vos tik apsireiškiau mieste ir apsigyvenau Kirklando gatvėj, — susirast padorų psichiatrą. Mama pasiruošė už viską mokėti, nes buvo nuo manęs visai pašiurpus. Ji manė, kad labiausiai tiktų turintis licenciją gydytojas, geriausia iš elitinio universiteto, tokio kaip Harvardas, ries jai atrodė, kad man stogas visai nuvažiavo. Bet mano kambario draugės Samanthos tėvas, vienas pirmųjų psichoanalitikų neprofesionalų, kurį pripažino kažkokia garsi Europoje Freudo draugija, rekomendavo man savo mokinį, socialinį darbuotoją psichiatrą. Nusprendžiau, kad nueisiu pas juos visus, kiekvieną, kurio pavardę paminės daktarė Saltenstahl iš Sveikatos centro ar bet kuris iš užsisukusių draugų. Konsultavaus su tokia daugybe gydytojų, tad po kurio laiko mano dienos tapo tik ilga virtine lentelių ant durų ir titulų mišraine: psich. m. dr., neuropat., prof. dr. ir t.t. Man pasirodė keistai ironiška, kad būdama taip menkai pasiruošusi priimt sprendimus dėl bet kurio svarbaus mano gyvenimo aspekto, dabar turiu nuspręst, kas padės man pasveikti.

Galiausiai pasirinkau psichiatrę, kurią man rekomendavo daktarė Saltenstahl, moterį, kadaise dirbusią Harvarde, o dabar besiverčiančią privačia praktika savo nuostabiame kolonijinės architektūros namely Oburn gatvėj. Tai buvo Diana Sterling, ir man ji patiko, nes, kaip ir aš, studijavo Harvarde aštunto dešimtmečio pradžioj, dabar — ištekėjus už bendraklasio ir turi du vaikus rafinuotais, bet madingais vardais Emma ir Matthew, kurie lanko privačią Keimbridžo mokyklą, pilną profesorių vaikų ir suhipėjusių Amerikos revoliucijos dukterų. Man atrodė, kad ji gyvena padorų ir pastovų gyvenimą, kurį laikiau prasmingu, kitaip nei dauguma mano sutiktų psichiatrų, pasirinkusių savo profesiją, rodos, iš esmės kaip būdą išvaryt savo pačių demonus. Man taip pat patiko, kad ji negydė ir kad tam tikrus polinkius į perdėtą motiniškumą, reiklumą ar kritiką, kuriuos laikiau paprasčiausiai savo etninės tradicijos ženklais, daktarė Sterling atpažins kaip destruktyvias sutrikusio elgesio formas, kokios jos iš tikrųjų ir yra. Norėjau psichiatro, kuris man būtų kartu ir elgesio modelis.

Susitikdavau su daktare Sterling jos kabinete pirmame aukšte dukart per savaitę. Pasakodavau jai tai apie vieną, tai kitą savo ankstesnį psichiatrą, tai vieną, tai kitą blogą patirtį. Aiškindavau apie savo tėvus, savo žydišką išsilavinimą, pasakojau, kaip užaugau Niujorke. Kartais ji ko nors paklausdavo, bet apskritai visa atmosfera atrodė labai geranoriška, gal net per daug vangi. Aš laukiau ašarų, emocijų protrūkių, katarsio, dramų ir atsivėrimų. Laukiau, kol gydymas smogs per galvą ir privers sakyti: „O, taip, dabar matau: štai kokia problema, kaipgi aš anksčiau to nesuvokiau”.

Bet vietoj to mano gyvenimas Keimbridže tapo toks glotnus ir be įvykių, man nenutikdavo nieko naujo, jokių incidentų, su kuriais reikėtų susitvarkyt, jaučiaus per daug rami, kad leisčiau daug laiko kapstydamasi po blogus prisiminimus. Sėdėdavau autobuse, važiuojančiam į daktarės Sterling priimamąjį, ir bandydavau sugalvot, apie ką kalbėsiu. Jaučiaus kaip mergina, einanti į pirmą pasimatymą su savo svajonių vaikinu ir mintyse sudarinėjanti potencialių pokalbio temų sąrašą tam atvejui, jei, neduok Dieve, jų pritrūktų. Nerimavau, kad nepakankamai gerai bendrauju su daktare Sterling, bijojau, kad ji įrašys mane į neįdomių pacientų sąrašą, kurį aptarinėja su vyru vėlyvais vakarais, sąrašą tų, kurie nėra išgyvenę tiek psichinių dramų, kad užpildytų jomis penkiasdešimt minučių. Būgštavau, kad mano apsisprendimas susilaikyt nuo savigriovos nepaverstų manęs nuoboda. Pradėjau manyt, kad mano dabartinė būsena padarė mane per sveiką gydyt. Ėmiau savęs klausinėt, ar ne geriau būtų, jei tą laiką ir pinigus leisčiau kur nors sėdėdama, skaitydama, rašydama ir tikėdamasi, kad atsakymai patys ateis.

O tada gavau darbo Harvardo policijos departamento budėtojų daly dukart per savaitę. Šitą darbą labai mėgo studentai, nes per savo pamainą galėdavai sėdėt ir skaityt. Mano darbo valandos buvo nuo vienuolikos vakaro iki septynių ryto, o postas Adamso namuose, kur gyveno dauguma mano draugų, todėl dažniausiai trindavau jų kambariuose gerdama puslitrinius puodus kavos iš „Tommy’s Lunch” kavinės, o pamainos pabaigoj užpildydavau budėjimo žurnalą. Šis darbas labai tiko bendraut ir skaityt knygas, bet man taip sunku buvo nematyt saulės dvi dienas per savaitę. Netgi jei ir pabusdavai kiekvieną rytą tekant saulei, Keimbridžas atrodydavo pilka, debesuota ir niūri vieta, miestas, kuriame artėjant žiemai dienos trumpėja, o naktys daros ilgos, juodos ir žvarbios. Nematyt dienos šviesos dukart per savaitę — tai labai blogai veikė mano nuotaiką, nes esu nepaprastai jautri šviesai. Kiekvieną žiemą eidavau į soliariumą tik tam, kad gaučiau šiek tiek ultravioletinių spindulių. Pradėt gyvent tamsoje nuo pat rugsėjo man buvo nepakeliama.

Man stigo ne tik saulės šviesos. Dvi nemiegotos naktys per savaitę suardydavo visą likusį tvarkaraštį, ir aš pradėjau nelankyt paskaitų ir seminarų, kai būdavau pavargus. Visus inkarus, palaikančius mano gyvenimo ritmingą tėkmę, įveikė nuolatinis miego noras. Kas gali turėt laiko priešpiečiams, pietums ar netgi kavos pertraukėlei, jei jaučias per daug atbukęs net pajudėt? Tarsi to dar nepakaktų, per vieną iš savo akimirksnio kvailysčių nusprendžiau gyvent ne studentų miestely, nors tai Harvarde gana retas atvejis, nes bendrabučių kambariai labai jaukūs ir paprastai daug pigesni už tuos, kuriuos galima rast vietinėj nekilnojamo turto rinkoj; taigi, jaučiaus visiškai atitrūkusi nuo gyvenimo tėkmės.

Besiblaškydama tarp savo buto ir darbo, gyvenau išsimušus iš erdvės ir laiko.

Ir vėl pradėjau grimzt į depresiją. Vieną popietę, prieš tai naktį išbudėjus, nebegalėjau prisimint, kelinta šiandien diena, nežinojau, kokius užsiėmimus praleidau, ir mane apėmė tas prieblandos zonos pojūtis, ir beveik nesuvokiau esanti savo lovoj, savo kambary ir savo prote. Tai priminė pagirias be alkoholio. Jaučiausi nesaugi ir staiga pamaniau, kad mano butas iš tikrųjų nėra mano namai, kad tai tik vieta, kur laikinai prisiglaudžiau, kaip ir visa kita mano gyvenime, ir aš čia tik pakeleivis. Išlipau iš lovos, nusvirduliavau ilgu koridorium prie mūsų vonios, apsišlaksčiau veidą vandeniu ir pajutau, kad pradedu dusti. Staiga atsitokėjau ant grindų, galva virš unitazo, vemiu. Kadangi nieko nebuvau valgius, vėmiau tik tulžim ir skrandžio sultimis, ir kai baigiau, man labai skaudėjo skrandžio raumenis, diafragmą ir trachėją, tarsi jie būtų be manęs pačios apsivertę su povandeniniu laivu. Burnoj jutau rūgštų skonį, bet jaučiaus per daug pavargusi, kad atsikelčiau ir išsivalyčiau dantis. O paskui suskambo telefonas.

Iš vonios girdėjau per atsakiklį savo draugo Ebeno balsą, pranešantį man, kad jau penkios, laikas į „Pink Floyd” koncertą Hartforde, į kurį aš neapdairiai pasakiau jam norinti nueit. Pribėgus pakėliau ragelį ir mėginau jam paaiškint, kad neaišku kuo susirgau, ką tik vėmiau ir tikriausiai turiu temperatūros.

— Tai todėl, kad visą naktį dirbai, Liz, — pasakė jis. — Jeigu atsikeltum ir išeitum į lauką, pasijustum žymiai geriau.

Žinojau, kad jis greičiausiai teisus. Bet kažkodėl man tai nerūpėjo. Buvau tikra, kad negaliu pajudėti.

— Ebenai, negaliu su tavim eit į „Pink Floyd”, — pravirkau. — Labai atsiprašau, — šnarpščiau nosim, — Ebenai. Aš sumokėsiu už savo bilietą. Sumokėsiu ir už tavo. Būk geras, neversk manęs, tik ne dabar. Jaučiuos tokia silpna. Nežinau, kas man yra. Skauda galvą ir kūną, man baisu ir nežinau kodėl. — Nesilioviau verkusi.

— Na gerai, Liz. Kaip nori.

Kitą rytą pranešiau daktarei Sterling, kad jaučiaus taip, lyg man būtų nervinis priepuolis, bet nežinau kodėl. Gal nuo tamsos ir miego trūkumo. O gal paprasčiausiai dėl to, kad malonės laikotarpis semestro pradžioj jau pasibaigė ir grįžo tikrovė, rutina ir depresija. Kadangi negalėjau apkaltint dėl šios duobės nei vaikinų, nei alkoholio, tai greičiausiai buvo mano likimas. Kad ir kas tai būtų, jaučiau tai visu kūnu, lyg drugį sukėlusią psichinę negalią, tarsi mano kūnas rengtųs pult protą, ir nupasakojau jai, kad mane krečia šaltis, muša karštis, pykina, kokia išsekus jaučiuos.

— Kažkas man yra, — vaitojau. — Man taip skauda, ne tik galvą, bet visą kūną — visą kūną, tai tarsi smarkus gripas, bet emocinis gripas, nors jaučiu jį fiziškai.

Tikėjaus, kad daktarė Sterling pamanys, jog tai labai netikėta, nes vos prieš kelias dienas neužsičiaupdama pliurpiau apie tai, kokia neįtikėtinai sveika jaučiuos, bet tikriausiai ji suprato, kad žmonės gali palūžt labai staiga.

— Visa tai gali būt depresijos dalis, — pasakė daktarė Sterling, kai apibūdinau jai savo simptomus. — Tu jau mėnesį gydaisi, todėl gali būt, kad tik dabar tave paveikė gydymas. Gal tai tavo pirmas priepuolis. Nesijaudink: taip būna. Tai gydymo proceso dalis. Tai tavo sveikimo dalis.

O paskui, po kelių dienų, prabudau kraujyje. Kraujas ant paklodžių, ant naktinių marškinių, ir pamaniau, kad mirštu. Iš tikrųjų maniau, kad jau esu mirus.

Tada pajutau sukrešėjusį kraują tarp šlaunų, pamačiau tirštus tamsiai raudonus kraujo gumulus, keliaujančius mano kojomis kaip kojinės nubėgusi akis. Ir pagalvojau: o, ne.

Prieš tai visą savaitę vėmiau, bet maniau, kad mane paprasčiausiai pykina kaip visada. Viso gyvenimo istorija. Buvau tokia tuščia, o mano kūnas vemdavo, kad taptų dar tuštesnis. Bet paskui savaitgalį pradėjo dėtis keisti dalykai. Kažkuri mano galvos vieta taip skaudėjo, kad mušė karštis ir prasidėjo haliucinacijos, ir aš nusprendžiau paskambint savo buvusiam vaikinui Stone’ui ir pakviest jį išgert raudono vengriško vyno — užteks jau tos blaivybės, — kad jis padėtų man atitraukt mintis nuo mano minčių. Jis laikė mane apkabinęs šešias valandas be perstojo, nes bijojo, kad neiššokčiau pro langą, jei paleis. Jaučiaus kaip lėktuvas prieš avarinį nusileidimą. Ar panašiai. Ir tikrai, ta nesvarumo būsena, traukos jėgos nebuvimas kėlė man baimę: buvau tikra, kad jei Stone’as mane paleis, galiu pakilt į Marsą.

Taigi, kai pirmadienio rytą prabudau paplūdus kraujais, pamaniau, kad jau palieku savo kūną visiems laikams. Nusiritau nuo čiužinio, šiaip ne taip atsikėliau ir atsirėmiau į sieną, o tada lėtai nuslinkau siauru koridorium prie telefono. Susiriečiau prie telefono vaisiaus poza, nes žiauriai skaudėjo pilvo apačią, o pusiaują tarsi kas laikė replėm surakinęs, ir surinkau Stone’o numerį.

Pažvelgiau atgal ir pamačiau kraujo šleifą, taškus ir purslus ant grindų ir dėmes ant sienos lyg kokiam Jacksono Pollocko paveiksle.

— Stone’ai, aš mirštu, — pasakiau, kai jis pakėlė ragelį.

— Vėl? v

— Stone’ai, aš jau mirus. Žinau, kad taip sakiau šeštadienį, ir atsiprašau, kad tave pažadinau, bet aš visa kraujuoju ir drebu, man baisiai skauda, ir man tikrai atrodo, kad mirštu ir tikriausiai man reikia gydytojo.

— Gal tau prasidėjo menstruacijos.

— O gal aš mirštu, ir jeigu tu neatvažiuosi ir nenuveši manęs į ligoninę, būsi kaltas dėl mano mirties.

Stone’as nebuvo vienas iš tų, kurie ginčijasi su tokia iškrypusią logika. Buvo 1987 metų spalio 9 diena. Nuvažiavau į ligoninę taksi, vilkėdama tik naktinius marškinius ir ant jų megztinį. Kraujas plūdo visur. Vėmiau ant grindų kur papuola. Kiti žmonės laukiamajame tikriausiai jau svarstė, ar jiems su savo traumom nepersikėlus kitur. Į mane buvo baisu žiūrėt. Tą dieną akcijų kursas rinkoj krito 508 punktais. Vėliau pastebėjau, kad ir akcijų rinka, ir aš sugriuvom tuo pat metu.

Gulėjau ant apžiūros stalo viename iš ambulatorinės klinikos kambarių ir šaukiau:

— Aš mirštu! Mirštu!

Skrandy jaučiau siaubingai aštrų skausmą, lyg mano vidurius kas badytų ledo kirtikliais, ir galiausiai seselė pasakė:

— Mieloji, tu tikrai nemiršti. Jei kas ir miršta, tai tavo kūdikis.

— Mano kūdikis? — Pravirkau. Verkiau ir verkiau. Pamaniau, kad verksiu devynis mėnesius. Stone’as buvo seniai išėjęs, ir aš gulėjau steriliam kambary, apšviestam fluorescencinių šviesų, ir nepažįstami žmonės man sakė, kad buvau nėščia, tikriausiai porą mėnesių. Netgi nesuvokiau, kad savy nešioju kūdikį, ir apie tai sužinojau tik tada, kai jį praradau.

Aš prarandu viską.

Kaip, po galais, aš galėjau pastot? Tikriausiai nuo Jacko. Nieko kito nebuvo. Na, dar Stone’as aną naktį — jis manė, kad seksas padės man tvirčiau pasijusti po kojom, — bet daugiau niekas. Netgi neprisiminiau, kada ar kur su Jackų tai atsitiko, ir netgi ar tai apskritai atsitiko. Bet aišku, kad turėjo atsitikt. Istorijoj tebuvo viena Mergelė Marija, ir jai neįvyko persileidimas.

— Jai labai pasisekė, — nugirdau kitam kambary sakant daktarę, kuri ruošės daryt išsiurbimą. — Dabar jai nereikės daryt aborto.

Aborto?! Negalėjau patikėt, kad gydytoja paprasčiausiai nusprendė, jog būtent tai aš ir būčiau padarius. Gal ir būčiau, o gal būčiau atidavus kūdikį įvaikint. O gal būčiau paprasčiausia vieniša motina, ir vežiočiau savo vaiką į lopšelį, o pati lėkčiau į paskaitas, žindyčiau jį parke, rūpinčiaus, kad vaikinams, su kuriais susitikinėju, patiktų vaikai. O gal ir būčiau pasidarius abortą. Bet kaip žmogus, kurio gyvenime meilės tiek mažai, galėtų nužudyt jame užsimezgusią meilę? Jau greičiau pati nusižudyčiau. Jau greičiau nužudyčiau daktarę, stovinčią prie manęs ir supratingai besišypsančią, nors iš tikrųjų ji nieko nesupranta. Tiesą sakant, mielai būčiau nužudžius mus abi. Nuo visų tų žudymų tik verkt norėjos.

Tą aš ir padariau. Verkiau tiek, jog galiausiai jie man davė Xanaxo, kad nusiraminčiau. Kai jis nepadėjo, po poros valandų dar davė Valium. Kai aš vis tiek nesilioviau iki vėlaus vakaro, jie davė kažką panašaus į Thorazine ir pasakė, kad kelias kitas dienas praleisiu ligoninėj.

Niekas jai nepasakė, kas jai yra. Ji gulėdavo lovoj, ir tiek, spoksodavo į rausvas sienas, gerdavo rausvas piliules, kurias jai duodavo baltai apsirengus seselė. Tai žalios piliulės, tai geltonos. Ir visas tas liūdesys.

Iš tikrųjų ligoninėj tepraleidau vieną naktį. Bet man atrodė, kad praėjo daugybė dienų ar net amžių, nes buvau apsvaigus, praradus orientaciją, ir didžiąją laiko dalį nežinojau, nei kur aš, nei kas čia vyksta, o šitaip, gal taip ir geriausia, kai alternatyva — isterija. Budintis psichologas atėjo pasikalbėt, paskui man paėmė kraujo, įkišo termometrą, porą kartų atnešė pavalgyt, bet šiaip mano santykiai su žmonėmis tebuvo minimalūs. Buvo atėjus kambario draugė Samantha manęs aplankyt ir paklausė, ką man daro, o aš tegalėjau atsakyt:

— Duoda piliulių ir leidžia miegot.

— Tai juk viduramžiai! — sušuko Samantha. Ji baisiausiai pasipiktino, nes iš tikrųjų man reikia psichologinės pagalbos, o ne vaistų. O aš buvau per daug atsijungus, kad paaiškinčiau jai, jog tikriausiai, kai esu taip atsijungus, tik vaistai ir tegali padėt. Mane stebino tai, kad nors su Samantha nebuvau labai seniai pažįstama — mes apsigyvenom vienam kambary tik per bendrą pažįstamą kažkada rugsėjo mėnesį, — tarp mūsų jau užsimezgė toks ryšys, koks būna tarp jaunesnės ir vyresnės sesers. Samantha buvo už mane dvejais metais vyresnė ir ką tik grįžus iš akademinių atostogų, per kurias gyveno Londone ir pardavinėjo obligacijas investicijų banke. Dabar ji dirbo tos pačios kompanijos atstovybėj Bostone ne visą darbo dieną, o be to, rašė pranešimus Dukakio prezidentinei kampanijai, rėmė Kolumbijos disidentą, vardu Brooklynas Rivera, savaitgaliais skraidė į Minesotą susitikt su vienu iš Walterio Mondale’o sūnų ir mokėsi visu krūviu. Ji netgi įsigudrindavo bėgiot keletą kartų per savaitę.

Samantha dažnai man pasakodavo, kokia ji kadais buvo prislėgta ir nugrimzdus į depresiją, kaip verkdavo prieš užmigdama savo vaikino lovoj Londone, nes jautėsi tokia vieniša netgi gulėdama šalia jo, ir kaip atsistodavo ir išeidavo per kokio nors pobūvio vidurį net neatsiprašius, nes jai reikėdavo paverkt be jokios aiškios priežasties. Ji man pasakodavo visus šiuos dalykus norėdama paguost, kad man taip pat praeis tai, kas neduoda ramybės. Tačiau labai jau sunku buvo patikėt, kad kada nors galėčiau būt tokia kaip Samantha, Samantha, kuri planavo praleist žiemos atostogas keliaudama po Nikaragvą ir Salvadorą ir rinkdama faktus savo diplominiam darbui apie pokarinę diplomatiją tarp Centrinės Amerikos ir britų vyriausybių. Samantha netgi nemokėjo ispaniškai, bet ši kliūtis jos nė kiek netrikdė. Gulint ligoninės lovoj, net mintis apie važiavimą kažkur vargiai temokant vietos kalbą, o ypač į tokią teritoriją, kur netgi autobusų stočių tualetuos randami lavonai, man atrodė uždavinys, reikalaujantis daugiau energijos, negu išeikvosiu per visą likusį gyvenimą. Gulint toj ligoninės lovoj, mintis važiuot į Centrinę Ameriką man neatrodė neįmanoma ne tik ten ir tada — ji man atrodė neįmanoma apskritai. Negalėjau net įsivaizduot, kad kada nors apskritai man bus geriau.

Tai ir yra esmė, kalbant apie depresiją: žmogus gali bet ką pakelt, jei mato šviesą tunelio gale. Bet depresija veikia lėtai, ji kaupiasi kiekvieną dieną, ir jokios prošvaistės net neįmanoma įžiūrėt. Migla — tarsi narvas be rakto.

Išėjus iš ligoninės, kurį laiką jaučiausi kone laiminga. Kita kambario draugė Alden tądien grįždama namo atnešė man puokštę fuksijų, ir mes sėdėjom ir juokėmės iš to, kad man atrodė, jog kraustaus iš proto, o iš tikrųjų tai tebuvo persileidimas. Gėrėm baltą vyną ir kėlėm tostus už laimingą ateitį, kuri ateis dabar, kai jau žinau, kas man buvo atsitikę.

Tarsi iš tikrųjų būčiau žinojus.

Staiga man ėmė atrodyt, kad mano problemos turi fizinę priežastį, ir mane labiau tenkino somatiniai paaiškinimai negu įprasti psichiniai. Kai pasakiau artimiems draugams, kad man įvyko persileidimas, kad netgi nežinojau, jog esu nėščia, bet mano kūnas išstūmė vaisių, pasirodė, kad jie visi mane žymiai labiau užjaučia — netgi ir dėl to, kas buvo praeity, — nei tada, kai visa tai vadinos tik depresija ir buvo taip nepaaiškinama. Todėl aš nesilioviau spekuliavus persileidimo tema, netgi kai skausmai pilvo apačioj, siaubingi skausmai pilvo apačioj nurimo ir aš jau pamiršau apie tai. Iš pradžių slėpiau, kad buvau nėščia, ir priverčiau keletą apie tai žinojusių draugų niekam nesakyti. Bet po kurio laiko nieko negalėjau sau padaryt. Žmonės tapdavo man tokie geri ir gailestingi, vos ištardavau žodį „nėštumas”. O jeigu dar paaiškindavau, kad nesuvokiau, kas man atsitiko, o tapus nėščia taip atitolau nuo savo kūno, jog net nepastebėjau, kad pranyko mėnesinės, kol vieną rytą neatsikėliau permirkus savo pačios krauju, — kai pridėdavau šitai, visada galėdavau sukelt feministinį pasipiktinimą.

Labai gerai išmokau lyg tarp kitko sakyt: „Palikit mane ramybėj, man neseniai įvyko persileidimas”, ir beveik net pamiršau, kad tai tiesa. Jaučiausi lyg pragare. Buvau fiziškai išsekus ir emociškai tuščia, ir jaučiau, kad jau ilgai nebegalėsiu visur kaišiot savo pasiteisinimo „buvau nėščia pati to nežinodama, kol...”.

— Tau nereikia teisintis dėl savo depresijos, — pasakė man daktarė Sterling per vieną iš mūsų susitikimų. — Tau depresija, ir tiek. Turi liautis jaustis kalta dėl to. Kaltės jausmas tik stiprina tavo depresiją.

— Tai skambės kvailai, — pradėjau jai sakyt puikiai suvokdama, kad mano žodžiai skamba banaliai, — bet aš iš tikrųjų nejaučiu turinti teisę skendėt tokioj nevilty. Žinau, kad prisiminę praeitį galim sakyt, kad tėvas mane ignoravo, mama per daug spaudė, ir mane nuolat supo aplinka, kuri man buvo nesuprantama, bet... — Bet kas? Kokių kitų pasiteisinimų reikia? Nesijaučiau pakankamai įžūli, kad pradėčiau pasakot apie Bergeną-Belseną, vėžį, cistos fibrozę ir visas kitas tikras skausmo priežastis. — Bet daugybės žmonių vaikystė buvo sunki, — tęsiau, — žymiai sunkesnė nei mano, ir jie užaugo ir gyvena susitaikę su tuo.

— Yra daugybė nesusitaikiusių.

— Man nerūpi tie, kurie nesusitaikė. Man atrodo, kad turėčiau būt tarp tų, kurie susitaikė. Man taip pasisekė įvairiais požiūriais, man daug ką atpirko... — Šlykštu buvo savęs klausytis. Kiek jau kartų ir kokiai daugybei psichiatrų giedojau šitą giesmelę? Kada gi pagaliau bausiuos svarsčius, kokią teisę — ir kiek įžūlumo — turiu jaust depresiją? Pakaks jau tų kalbų apie tai, kaip man pasisekė. Pradėjau kalbėt panašiai kaip televizijos serialo, kuris galėtų vadintis Geriausia mergaitė pasauly ar Jai greičiausiai pasiseks, veikėja. — Nežinau. Vienintelis dalykas, kuo man buvo naudingas šitas persileidimas — jis man davė priežastį suknistai jaustis.

— Tau patinka aiškios priežastys?

— Žinoma. Argi ne visiems jos patinka?

— Na, ne, nebūtinai.

— Būtent dėl to mane visą laiką traukė pabandyt nusižudyti. Noriu pasakyt, kadangi man taip velniškai nesisekė, kai mėginau priprast prie narkotikų ir alkoholio, vienintelis baisus dalykas, kurį įsivaizduoju atsitinkant, būtų buvęs perdozavimas. Tada žmonės manytų, kad aš tikrai sergu, o ne tik depresuoju, o dabar jie būtent taip ir mano.

— Tu turi nustot jaudintis dėl to, ką mano žmonės, ir susikoncentruot į tai, ką pati jauti.

— O Dieve, — pasakiau, — aš tik tą ir tedarau: galvoju apie tai, kaip jaučiuos, o jaučiuos visada baisiai.

— Na, — atsakė daktarė Sterling atsidususi, prieš pranešdama, kad jau laikas baigt, — dėl to tu čia ir ateini.

Šio to niekam nesakau, netgi daktarei Sterling. Nes yra tam tikrų dalykų, kurių — būdama viduriniosios klasės moteris su aukštuoju išsilavinimu, ypač kai tau dvidešimt su trupučiu ir tavo pusėj biologija, laikas ir ateitis, — neturi jaust dėl nėštumo. Tu niekada neturi galvot: Norėjau to kūdikio arba Gaila, kad jo nepasilikau ar ką nors panašaus. Nėštumas — tai tik nesėkmė, mažas nepatogumas, kažkas, ką gali sutvarkyt paprasta chirurginė operacija, ir dėl to net nebūtina gultis į ligoninę. Šiek tiek skauda, kaip kartais per menstruacijas, apima tam tikra depresija, bet tai tik šėlstantys hormonai. Šitiek draugių esu lydėjus darytis abortų aštuntą valandą ryto į Šv. Akmės moterų sveikatos centrą, ar kaip ten ta vieta vadinas, kad ir darytis abortą, ir būt guodžiančia drauge, kuri laukia, kol kas nors jį darosi, jau praktiškai yra tapę būtinu ritualu.

Kadangi nežinojau esanti nėščia, man neprireikė galvot apie abortą, bet jei ir būčiau žinojus, vis tiek nebūtų prireikę apie tai svarstyt. Būčiau tiesiog pasidarius jį, ir viskas, be jokių klausimų ir diskusijų. Na, gal ir būčiau apsimetus, kad svarstau, gal būčiau atsisėdus su psichologe ar sesele Sveikatos centre ir aptarus kitas galimybes, pakalbėjus apie kūdikio išnešiojimą, apie įvaikinimą ar buvimą vieniša mama, bet tik todėl, kad taip įprasta daryt. Būčiau sėdėjus ir svarsčiusi galimybę nesidaryt aborto su tokiu įsitikinimu, su kokiu advokatas kalba apie prievartautoją ar žudiką, žinodamas, kad jis kaltas, bet vis tiek turi teisę būt teisingai teisiamas. Tai būtų buvus dalis farso, tokio paties, kaip ir mano vėlesnis dalyvavimas žygy į Vašingtoną 1989-aisiais ir vėliau 1992-aisiais už moterų teisę pasirinkt, kai aš tikrai tikėjau ta teise rinktis. Tokia mergina kaip aš neturi iš ko rinktis: rinktis galima tik abortą.

Ir jei mūsų laikais vaikinas elgiasi garbingai, kai mergina nuo jo pastoja, tai reiškia, kad jis lydi ją į aborto kliniką. Gal net užmoka pusę ar visą sumą. Gal atkala savo: Jaučiu, kaip tau skauda Gal aiškina: Tai buvo ir mano vaikas. Bet santuoka iš reikalo dabar jau praeitis. Dabar jau nebepadoru iš reikalo eit prie altoriaus. Tokios taisyklės jau nebegalioja. Aišku, aš žinau, kad taip geriau. Nebėra negeidžiamų kūdikių, paauglių nuotakų ir geltonsnapių jaunikių, įpainiotų į tokias santuokas, kurių niekada neturėjo būt. Žinau, kad taip geriau.

Žinau.

Geriau ir kai dėl skyrybų niekas nekaltas. Bet vis dėlto negaliu atsikratyt jausmo, kad mes gyvenam pasauly, nuklydusiam nuo tiesos kelio. Visi šitie jausmai neturėtų kilt, nes tam nėra jokios priežasties. Bet vis dėlto jie kyla, glūdi kažkur, lyg koks trūkumas, kurio negalėjo panaikint evoliucija, kaip kokių tonzilių ar apendikso.

Aš taip noriu jaustis blogai dėl to, kad buvau pastojus, nekalbant, aišku, apie nuostabą ir šoką. Tačiau negaliu, nedrįstu. Kaip ir Teksase neišdrįsau Jackui pasakyt, kad pradedu jį įsimylėti, nes norėjau būt šiuolaikinė moteris, kuriai nieko nereiškia tokių santykių laikinumas. Niekada nedera sakyt nei Jackui, nei kam nors kitam: Kodėl tu manai, kad aš tokia turtinga, jog kaip niekur nieko galėtum pagrobt mano širdį?

Kartais noriu, kad man prie kaktos būtų priklijuotas užrašas: Elgtis atsargiai Kartais noriu, kad kaip nors galėčiau pasakyt žmonėms: nors mes ir gyvenam pasauly be taisyklių, gyvenam gyvenimą be įstatymų, tai dar nereiškia, kad kitą rytą man neskauda. Kartais pamanau, kad buvau priversta pasitraukt į depresiją, nes tai vienintelis teisėtas protestas, kurį galėjau sviest pasauliui, teigusiam, kad žmonės gali ateit ir išeit kada panorėję, kad nebeliko jokių tikrų įsipareigojimų. Aišku, apgaulė ir išdavystė romantiniuose ir politiniuose santykiuose — nieko nauja, bet kažkada įžeisti kitą buvo laikoma blogu, žemu ir abejingu poelgiu. Dabar viskas vyksta taip, kaip vyksta; tai raidos proceso dalis. Niekas nieko nebestebina. Mano tėvas turėjo vaiką, kurį ramiausiai galėjo palikt; todėl atrodo natūralu, kad pastojusios mes galim dar ramiau atsikratyt kūdikio. Po kurio laiko viskas praranda prasmę ir potekstę. Jei gali būt tėvu ir neprisiimt jokių įsipareigojimų, vadinas, gali būt kieno nors vaikinu ir nepajudint nė piršto. Nedaug trūksta, kad įrašytum draugus, pažįstamus ir bendradarbius į ilgą sąrašą žmonių, kurie, rodos, yra tavo gyvenimo dalis, nors nėra jokio elgesio kodekso, kurio jie turi laikytis. Gana greitai pradeda atrodyt neprotinga šiurpti ar piktintis dėl daugybės dalykų, nes — ko gi tu tikėjais? Pasauly, kur pagrindinė visuomenės ląstelė — šeima — yra taip lengvai išardoma, kiek gi gali reikšt visa kita?

Šiurpas pereina pagalvojus, kaip paradoksaliai mane paveikė tai, kad man neteko patirti normalių jausmų: jis pavertė mane emocine luoše. Pasak rusų rašytojo Aleksandro Kūprino: „Ar suprantate, ponai, kad visas siaubas slypi tame, jog nebėra daugiau siaubo!”

Man pasidarė visai blogai kito penktadienio vakarą spektaklio metu. Tai buvo Šamo Shepardo pjesė. Ją režisavo Ruby. Atrodė, kad ji truko kokias keturias valandas. Tai buvo vienas iš mažiau žinomų Shepardo kūrinių, kuriuos iškapstydavo teatrų trupės, jau išnaudojusios galimybes statyt Ištroškęs meilės ir Tikrieji Vakarai. Aišku, tą vakarą nedaug ir tereikėjo, kad susierzinčiau, nes vos prieš kelias dienas buvau išėjus iš ligoninės, mano gimdos sienelės vis dar baisiai kraujavo, ir aš jau buvau bepradedanti manyt, kad Raudonojo Kryžiaus kraujo bankas galėtų atidaryt savo filialą mano tarpukojy. Tokiomis aplinkybėmis man pakako vienos nemalonios scenos su Ruby prieš prasidedant spektakliui, ir tai dėjo per smegenis.

Maždaug tuo metu Ruby buvo pradėjus susitikinėti su Gunnaru, vaikinu, panašiu į Cary Grantą ilgais plaukais, kuris būdavo mano grupėj per semiotikos užsiėmimus. Atrodo, ji dar nebuvo atsigavus po to karto, kai bandžiau atmušt jos vaikiną pirmam kurse, ir įsikalė į galvą, kad aš bandau suvilioti Gunnarą vidury paskaitos apie Charleso Peirce’o lingvistiką ir Levi-Strausso antropologiją, rusų formalistus ir Frankfurto mokyklą, ir kaip visa tai padeda naujai perskaityti brolių Grimmų pasakas. Šitose intelektualinėse džiunglėse vargu ar būčiau galėjus atkreipti dėmesį į Gunnarą, net jei ir būčiau norėjus. O be to, aš jau buvau įsimylėjus kitą vaikiną, dėl kurio ir lankiau tuos užsiėmimus, jei jau norit žinot.

Negana to, buvau bejėgė kaip maišas, ką tik perėjus visą tą fizinį pragarą, ir mažiausiai man rūpėjo sukurt dar vieną katastrofą nuviliojant naująjį Ruby draugą. Tačiau kai Ruby, Gunnaras ir aš prieš vaidinimą stovėjom teatro vestibiuly, ir aš ištiesiau ranką norėdama pataisyt persisukusį Gunnaro kaklaryšį — kaklaryšį, kurį jis ryšėjo jos garbei, nes tai buvo jos spektaklio premjera, — Ruby palaikė tai baisiu įžeidimu. Man nederėjo liest jos vaikino, ir ji baisiausiai pasipūtė ir nesikalbėjo su manim likusią vakaro dalį. Daugybę kartų atsiprašinėjau, sekiojau jai iš paskos po teatrą, kai ji dėliojo pyragaičius ir didžiulius butelius vyno ant stalų po vaidinimo, siūliaus padėt nešioti padėklus, bet Ruby atsisakė su manim kalbėtis, tik kartojo: „Tavim negalima pasitikėti”.

— Ruby, aš labai atsiprašau, — kartojau. — Atsiprašau, kad ir ką būčiau padarius. Nepyk ant manęs. Aš dabar nekaip jaučiuos. Man reikia, kad mano draugai mane palaikytų. Man reikia tavęs.

Po vaidinimo Gunnaro kambario draugas Timothy užmezgė su manim pokalbį, kodėl — taip ir nesupratau. Noriu pasakyt: aš netenku po pintą kraujo kas valandą, viena geriausių draugių su manim nesikalba, ir man atrodo neįtikėtina, kad kažkas norėtų būt man toks geras. Timothy bandė įvelt mane į kažkokią diskusiją apie pjesės leitmotyvus, bet tenorėjau kalbėt apie tai, kaip nykiai Ruby elgias. Nežinojau, kodėl su juo apskritai apie tai šneku. Beveik jo nepažinojau, ir, dievaži, tokiu būdu vaikino nesudominsi. Su vaikinais reikia būt žvaliai ir pasitempusiai, nesvarbu, kaip jauties. Bent jau mama taip visada man sakydavo. Neleisk, kad jis pamatytų, kokia tu pamišus, aiškindavo ji. Tokia nusiminus tu niekam nereikalinga. Bet Timothy tą vakarą man buvo tik tas, kas būtų buvęs bet kas tokiu momentu — naujas žmogus, kuriam galėjau paverkt. Žmogus, dar negirdėjęs mano įprastos giesmelės, kuriam mano depresija, mano tikros ir įsivaizduojamos problemos ir viskas, kas su manim susiję, nereiškė tik „na va, ji ir vėl pradeda”.

— Gyvenimas toks baisus, — pasakiau Timothy, kai susėdom lauko kavinėj pasimėgaut paskutiniu bobų vasaros dvelksmu prieš šalčiui ateinant. — Gyvenimas baisus, Ruby taip nykiai su manim elgias, noriu numirt, ir viskas.

— Negali būt, — atsakė jis. Ką jis dar galėjo pasakyt? Buvom pažįstami tik dvidešimt minučių. Na, šiais laikais niekas nebeturi laiko tuštiems plepalams.

— Tikrai noriu, — tvirtinau aš. — Neturiu jokios priežasties tau meluot. Tavęs beveik nepažįstu. Man neseniai įvyko persileidimas, viskas man atrodo suknistai, o čia dar Ruby, šiaip jau viena geriausių mano draugių, su manim nekalba. Viską kartu sudėjus, man atrodo, jau pakanka priežasčių žudytis.

Kai jis neatsakė, staiga suvokiau, kad pažįstu Timothy, kad jis susitikinėjo su Hadley, mano bendrabučio kaimyne pirmam kurse, kuri antrą kartą kartojo pirmus mokslo metus, nes vos įstojus į Harvardą dukart bandė nusižudyt ir porą mėnesių gulėjo McLeano psichiatrinėj ligoninėj. Apie Timothy ji visada ir kalbėdavo, dar ne visai atsitokėjus, nors jau buvo praėję metai, kaip apie didžiąją savo gyvenimo meilę.

— O Dieve, man tik dabar atėjo į galvą, — pasakiau aš. — Ar tik tu ne tas Timothy, apie kurį visada kalbėdavo Hadley?

— Tas pats.

Tada aš šiek tiek papliurpiau apie tai, kiek daug aš apie jį girdėjau, o jis man paaiškino, kad Hadley per daug sureikšmino jų santykius, tikriausiai todėl, kad jis labai stengės jai padėt, kai jai buvo blogai.

— Žinai, kai Hadley gulėjo McLeane, aš vienintelis ją lankiau, — pasakė jis.

— Mm.

— Aš žinau, tu iš tikrųjų nenori nusižudyt. Tu tik nori kurį laiką pagulėt kokioj nors ligoninėj ir truputį pailsėt nuo visko.

— Galbūt.

— Ne „galbūt”, — pasakė jis įsitikinęs, — o tikrai. Žinau, apie ką tu galvoji. — Jis taip pasitikėjo savim su tuo savo „aš ten buvau ir viską žinau” tonu, kad negalėjau su juo ginčytis. — Aš lankiau Hadley, kai ji ten gulėjo, ir todėl galiu tau pasakyt, kad tai iš tikrųjų baisu. Kai jau tave paguldo, tai nereiškia, kad tave nusiunčia į kažkokią fermą kalnuos, kur gali ilgai vaikščiot po gamtą ir tyliai sau svajot. Tai visai ne meno terapija. Iš esmės tu tik guli savo baisioj lovoj ir nieko nedarai. Gydytojai kartkartėm patikrina, kaip tau einasi, ir tu bendrauji su žmonėm, kuriems žymiai blogiau nei tau, ir tu net negali suprast, ką tarp jų darai. Be to, ligoninės yra sterilios, ten viskas balta, tik kai kas melsva ir rausva. Televizoriai pritvirtinti prie lubų. Maistas baisus. Jei gali bandyt pasveikt čia, nesuprantu, kaip gali norėt patekt ten.

— Kažin ar čia gali būt geriau. — Staiga susierzinau, kad Timothy bando man nurodinėt, kaip elgtis. O gal man patinka blogas maistas ir sterilus interjeras ir televizoriai palubėj. Be to, gal aš iš tikrųjų noriu numirt. Iš kur jis gali žinot?

— Timothy, klausyk, buvo labai smagu ir naudinga su tavim pakalbėt, bet man jau reikia bėgt, — pasakiau aš. — Man reikia parašyt darbą apie erdvę, laiką ir judėjimą. — Galima sakyt, kad tai buvo tiesa. Man reikėjo pasivyt grupę, prie kurios prisijungiau dviem savaitėm vėliau. Nusišypsojau, tarsi norėdama pasakyt: kokia aš graužike, darau namų darbus penktadienio vakare.

— Ar tu tikra, kad sugebėsi?

— Aišku. Kai dirbu, man visada geriau. — Tai irgi buvo tiesa. — Arbeit machtfrei, — pridėjau suvokdama, kad Timothy ne žydas ir tikriausiai nesupras mano liguistos užuominos į Aušvicą.

— Aš neketinu tau leist vienai eiti namo, kai kalbi apie savižudybę.

— Ne, viskas gerai. Aš tikrai geriau jaučiuos, kai ką nors dirbu. Noriu pasakyt, kai jaučiuos nusivylus draugais ir apskritai viskuo, visada randu kokio nors darbo, kurį atidėliojau, todėl dabar eisiu namo ir jo imsiuos.

— Elizabeth, — pasakė Timothy, — jau po pirmos. Kodėl gi tau nėjus namo pamiegot?

— Ne, negaliu. Nieko negalėsiu veikt, kol neparašysiu darbo. Rytoj išsimiegosiu.

— Man atrodo, kad tau reikia išsimiegot dabar. Man atrodo, kad išsimiegojus tau bus geriau.

Susirinkau savo daiktus ir patraukiau per Harvard Jardą savo namų link. Timothy sekė iš paskos.

— Klausyk, Timothy, aš einu namo, darysiu, ką man reikia daryt, ir viskas bus gerai. — Nusišypsojau. — O jeigu dėl kokios nors neaiškios priežasties rytoj rytą būsiu mirus, nepamiršk pasakyt Ruby, kad greičiausiai jai atleisiu kitam gyvenime.

— Neleisiu tau eit namo, — prabilo jis, bet tuo metu aš jau pradėjau bėgt, variau per Jardą ir myniau Kirklando gatve. Kažkuriuo momentu Timothy tikriausiai nusprendė, kad dingau jam iš akių, nes namie atsidūriau viena.

Kai pareinu namo, Alden bando mane įtraukt į kažkokį vėlyvos nakties pasiplepėjimą, pradeda pasakot man apie kažkokį šokio spektaklį, kuriame ji buvo, lyg man tai rūpėtų. Aišku, Alden net neįsivaizduoja, kad man terūpi tik erdvė, laikas ir judėjimas, tema, apie kurią nieko neišmanau, bet vis dėlto kažkodėl įsivaizduoju, kad ji gali atpirkt visą mano gyvenimą. Turiu parašyt darbą, ir viskas bus kuo puikiausia.

Tvirtu žingsniu patraukiu į miegamąjį, bet Alden išgirsta, kad pradedu verkt, ir atseka iš paskos. Parkrintu ant grindų, mano rankinė, paltas ir kūnas sudrimba kaip šiukšlių krūva, žliumbianti šiukšlių krūva. Alden žiūri nežinodama ką daryt. Nesiliaudama verkt nueinu prie stalo, paimu knygą apie erdvę, laiką ir judėjimą, nusinešu prie lovos ir atsiverčiu, lyg norėčiau skaityt.

— Klausyk, Elizabeth, — pasiūlo Alden priėjusi arčiau. — Man atrodo, kad tau reikia išsimiegot, o be to, tau reikia nusiramint. Kodėl tau nepadirbėjus rytoj?

— Jei tik pavyks šitą perskaityt, — sumurmu, — jei tik pavyks perskaityt šitą Darwiną, viskas bus gerai. Jei padarysiu tai, ką reikia padaryt, man viskas bus gerai.

— Elizabeth, tai kvaila.

— O paskui, jei kada neilgai trukus mirsiu, visi bent jau galės pasakyt, kad gyvenau darbingą gyvenimą ir visus darbus padarydavau laiku. Gal aš ir mirsiu, bet bent jau apie erdvę, laiką ir judėjimą būsiu pasikausčius.

Sėdėdama ant lovos atsiremiu į sieną, pasidedu knygą ant sulenktų kelių ir bandau skaityt, nors man akyse mirguliuoja nuo ašarų. Alden prieina ir atima knygą.

— Kodėl tu man nesakai, kas atsitiko?

— Todėl, kad tai jau nebesvarbu. Niekas dabar jau nebesvarbu.

— Viešpatie, Elizabeth, Samantha miega, aš nežinau, ką daryt. Ką nori, kad padaryčiau? Man neramu dėl tavęs.

— Man viskas gerai, — surinku. — Viskas bus gerai, jei tik leisi man rašyt apie erdvę, laiką ir judėjimą!

Ji išeina iš kambario ir patraukia prie telefono. Paskambina į ligoninės priimamąjį ir pasikalba su budinčiu psichiatru. Papasakoja jam apie mano persileidimą, apie tai, kokia aš nelaiminga, kad grasinu nusižudysianti. Galiausiai Alden ištempia mane iš kambario ir paduoda ragelį. Aš tebeverkiu.

— Kas atsitiko? — klausia gydytoja.

— Nieko, — atsakau. — Tik turiu parašyt darbą.

— Gerai, suprantu, bet dabar jau vėlu, ir atrodo, kad tau tikrai reikia pamiegot.

— Po velnių! — sušunku aš. — Visi tik ir kalba apie tą suknistą miegą! Arba aš rašysiu savo darbą, arba nusižudysiu. Supratot?

— Gal tau vertėtų sugrįžt į ligoninę, jei taip jauties, — pasiūlo ji. — Ligoninės aplinkoj gal tau bus geriau.

— Bet aš negaliu. — Pamanau, kad tai jau mane pradeda nervint. — NEGALIU GULT Į LIGONINĘ, NES TURIU PARAŠYT DARBĄ APIE ERDVĘ, LAIKĄ IR JUDĖJIMĄ, KITAIP MAN VISAI NUVAŽIUOS STOGAS. KODĖL NIEKAS NENORI SUPRAST, KAD VISKAS BUS GERAI, JEI MAN BUS LEISTA RAMIAI SKAITYT DARWINĄ?

Gydytoja aiškiai manęs nesupranta, nes sako, kad siunčia porą sanitarų manęs paimt ir pristatyt į ligoninę šįvakar. Ji kažką pasako apie tai, kad dabar nenori palikt manęs su savim pačia. Klausaus jos ir verkiu, ir dar smarkiau pravirkstu, kai pamatau, kad šalia manęs nervingai stovi Alden, norėdama įsitikint, kad aš tikrai būsiu įduota į saugias rankas. Gydytoja sako, kad duos man laiko susikraut daiktus, pasiimt, ko reikia, ir mašina lauks manęs lauke po dešimties minučių.

— Gerai? — paklausia ji prieš padėdama ragelį. — Netrukus pasimatysim ligoninėj.

— Gerai, bet aš pasiimsiu savo darbą, — atsakau. — Man reikia baigt rašyt darbą apie erdvę, laiką ir judėjimą, nes niekas kitas man nepadės.

— Puiku, — sako gydytoja, nusileisdama man tiek, kiek reikia. — Atsivežk viską, ką tik nori.

Ligoninėj per daug nėra ką veikt be skaitymo ir televizoriaus. Kas kelios valandos ateina gydytojai pasikalbėt, klausinėja, kas man ir kaip ketinu atsistot ant kojų. O aš atsakau, kad nežinau, nes iš tikrųjų nežinau. Jie skiria piliules, daugiausia Dalmane, kad užmigčiau ir liaučiausi kalbėjus apie erdvę, laiką ir judėjimą ir savo darbą, kurį pavėlavau parašyti. Ir aš netgi turiu pripažint, kad šitam izoliuotam kambary viskas tikrai atrodo gerai. Timothy klydo. Čia sterilu, nyku, šviesa dirbtinė ir per ryški, bet čia bent jau niekas negali manęs paliesti.

3 Ji yra lietus, / laiuia tavęs jame, / pamato ant kojų kraują / nuo ilgo jojimo

IX

GILIAI VIDUJ

God have mercy on the man

Who doubts what he’s sure of4

BRUCE SPRINGSTEEN

„Brilliant Disguise”

Nežinau, ar kamuojamus depresijos traukia vietos, kur tvyro tam tikra laidotuvių nuotaika, ar jie sugeba jas tuo užkrėsti. Žinau tik tai, kad besimokydama pirmame koledžo kurse miegojau po šešių pėdų kvadratiniu plakatu, kuriame švietė žodžiai: MEILĖ MUS NUKANKINS, o paskui pradėjau svarstyt, kodėl toj lovoj nieko gero neatsitiko.

Tačiau toks buvo ne tik mano miegamasis. Toks buvo visas butas. Jame jauteis liguistai, nesaugiai. Nenustebčiau sužinojusi, kad man išsikėlus jį pavertė pamišėlių namais ar šaudykla. Ar, dar geriau, sveikstančių vampyrų reabilitacijos centru. Ir vidurdienį, ir vidurnaktį ten tvyrojo tamsa. Tai buvo ideali vieta nervų priepuoliui. Mano butas Teksase su visa jo erdvia ir saulėta atmosfera tikriausiai prišaukė nelaimę, bet viską baigė vaiduoklių persekiojamas namas, kuriame apsigyvenau Keimbridže.

Kadangi po persileidimo beveik nesikėliau iš lovos, nebent pasibastyt Keimbridžo gatvėm vėlai vakare, gyvenau savo gyvenimą, galima sakyt, tamsoje. Nors mūsų svetainėj, kurios langai buvo į pietus, visada plieskė saulė, bet nė viena iš mūsų ten niekada nesėdėdavom, nes kai nusprendėm paslėpt šlykščias rudas languotas kušetes po baltais medvilniniais uždangalais, ji atrodė taip, tarsi mūsų namuose būtų šermenys. Likusi buto dalis ir visi miegamieji ilgame mūsų vagoninio buto koridoriuj žiūrėjo į kiemą šiaurinėj pusėj. Ir mes visos, gal todėl, kad buvom prislėgtos, pavargę ar turėjom daug darbo, slėpėmės lyg kokonuose savo tamsiuos, nors — keista — ir dideliuos miegamuosiuose, panirę į trogloditų būseną. Atrodė, visas butas užkrėstas kažkokia beprotybe: Alden su savo dzen budizmu, medituojanti dešimt valandų per dieną, ir Samantha su pirmūnės vunderkindės dienotvarke, bijanti, kad, jei nors kiek sulėtins tempą, pavirs kažkuo panašiu į mane.

Mes turėjom ir ketvirtą kambario draugę — Sindhi, pakistanietę, susitikinėjusią su mano draugu Paulu. Kai jie pagaliau nusprendė sumest skudurus, nes taip išmintingiau, nei sugrįžt pas tėvus Karačyje, kambario draugės ėmė keistis viena po kitos, nes jos, kai tik įsikeldavo pas mus, visos būdavo išmetamos iš koledžo arba iš gyvenimo. Jean-Baptiste, prancūzė Masačiusetso Technologijos universiteto dirbtinio intelekto studentė, nusprendė grįžt į Paryžių ir išmokt grot obojum pagyvenusi su mumis du mėnesius. Inigo, britas magistrantas, studijavęs Harvarde Amerikos istoriją, nusprendė grįžt į šeimos ūkį Šropšyre ir užsiimt avių auginimu po mėnesio, kai įsikėlė pas mus. V. B., neseniai baigęs Harvardą, gyveno su mumis daugelį mėnesių, ir nors mes visos jį beprotiškai mėgom, jo psichinė sveikata labai pašlijo begyvenant kartu su mumis. Tai jis redagavo žurnalą Sail, tai dirbo pasiuntiniu važinėdamas dviračiu, tai stojo į teisę, tai kėlės į Los Andželą rašyt scenarijų filmams. Mes abu pradėjom įtart, kad šitas butas iš paties pragaro, kad depresija ir sumaištis persmelkė visas sienas.

Iš tikrųjų, kai Alden grįžo į Barnardo koledžą Niujorke, nes Harvarde ji mokėsi tik pagal studentų mainų programą, — į buvusį Alden kambarį įsikėlė mano draugė Veronica, ir ją tuoj pat apėmė depresija. Ketvirto kurso antrą semestrą Veronica paėmė akademines atostogas, nes negalėjo — negalėjo, ir viskas — parašyt diplominio. Kiekvieną kartą, kai tik atsisėsdavo prie savo „Macintosh” kompiuterio dirbti, jai pasidarydavo fiziškai bloga, ją apimdavo klaustrofobija ir paralyžius, ir todėl ji ir įsikėlė pas mus. Žinoma, vos po kelių savaičių Kirklando gatvėj, kai ji bjauriai išsiskyrė su savo vaikinu ir staiga pajuto, kad nebegali išlipt iš lovos anksčiau nei ketvirtą popiet, pati menkiausia iš Veronicos problemų buvo diplominis. Nėra reikalo ir sakyt, kad išskyrus Samanthą, Moterį, turinčią Tikslą, o tai savaime rodo, kad jos gyvenimas buvo kuria nors prasme suknistas, visi to buto gyventojai galėjo būt psichiatrinės pacientai.

Metų metus tiek daug žmonių gyveno šiame keturių miegamųjų bute, kad jis visas pradviso paauglyste, jau kelintą kartą išgyvenama iš naujo. Vonios kriauklė buvo nuėjus neišimamomis dėmėmis nuo spuogų, o veidrodinė spintelė prigrūsta užsilikusių Bactrimo ir panašių vaistų receptų, priminusių šlapimo trakto infekcijas. Butas buvo pigus ir didžiulis, virtuvė blizgėte blizgėjo, bet, rodos, niekas jame neužsibūdavo ilgiau kaip metus, tarsi nujausdami, kad jiems pasiseks, jei ištrūks gyvi.

Tapau viena iš tų, kurie vaikšto vieniši nakty, kai kiti miega arba žiūri kartojamas Mary Tyler Moore serijas arba sėdi per visą naktį, baiginėdami kokį nors darbą, kurį reikia atiduot kitą rytą. Visą laiką nešiojuos daugybę daiktų, kur tik beklajočiau, visada apsikrovus knygom, kasetėm, rašikliais ir popierium tam atvejui, jei mane apimtų klaikus noras atsisėst kur nors ir, na, nežinau, ką nors paskaityt ar parašyt šedevrą. Noriu, kad visi man svarbūs daiktai, žemiški turtai, būtų su manim visą laiką. Noriu visada nešiotis tą menką namų pojūtį, kuris man dar liko. Visą laiką jaučiuos tokia apsunkus, tokia apkrauta. Tikriausiai tai šiek tiek panašu į tai, kaip jaučiasi valkatos, besitąsantys šen bei ten, visur ir niekur.

Dabar spalis, ir tokiam blaškymuisi truputį per šalta. Bet aš turiu judėt, turiu trauktis kuo toliau nuo ugnies, kuri mane grasina sudegint. Nors lauke šalta, aš visa degu.

Po Halloweeno šventės prabundu popiet, jau tamsu, kaip visada, ir negaliu išlipt iš lovos. Sekmadienis, o visi sekmadieniai tokie nykūs, visai nėra ką veikt, nebent pasivyt, ko nepadarei per savaitę koledže, kęst pagirias ir gert aspiriną. Vienintelis geras dalykas sekmadieniais, kai dar gyvenau bendrabuty, buvo šokoladiniai traškučiai pusryčiams, nuostabus patiekalas tam, kas užaugo su becukriais dribsniais. Tačiau dabar, sakau sau, gulėdama ant čiužinio ant grindų savo kambary, gyvenu jau nebe bendrabuty, ir visame bute nėra ko valgyt, nes nueit į parduotuvę iš manęs reikalauja per daug pastangų, nes aš neturiu ką veikt, ir per daug pastangų iš Samanthos, nes ji per daug užsiėmusi.

Na gerai, mąstau sau gulėdama, pažiūrėk tiesai į akis, drauguže, tu visai paskendai bejėgystėj. Aišku, tau stogas važiuoja, Elizabeth. Žmonėms dažnai stogas važiuoja, kai jie nebeturi net pieno pakelio šaldytuve.

Taigi, prisiverčiu atsikelt iš lovos, lyg būčiau kasetė, išmetama iš grotuvo. Kai nušlepsenu į virtuvę pasidaryt arbatos, nusprendžiu paskambinti mamai. Pamanau, kad man reikia padaryt ką nors tikrai normalaus. Ką nors, kas yra tikrai normalu ir leis pasijust nors kiek labiau susijusiai su pasauliu. Nes būtent dabar aš jaučiuos lyg medis, kurį nupjovė ir veža į lentpjūvę pjaustyt smulkiau. O mamai yra taip, kad ji visai išprotėjusi, bet kartu labai normali. Ji moka mokesčius, dirba ir užsidirba pragyvenimui, gali užvirint vandens nesudegindama arbatinuko. Ji taip nutolusi nuo mano dabartinio gyvenimo, kad jaučiu, jog paskambinus jai atsidursiu kažkokioj sveikesnėj vietoj. Anksčiau mes kalbėdavom telefonu kone kasdien, bet pastaruoju metu liovėmės, nes yra per daug dalykų, kurių jai nenoriu pasakot, ir per daug dalykų, kurių ji nenori žinot. Mūsų tylėjimas — tai abipusis susitarimas, nors vis dar papliurpiam apie šį bei tą kas kelios dienos. Gal jau atėjo laikas rimtam pokalbiui.

Vos tik pakėlus ragelį ji pradeda dėl kažko rėkt. Iš dalies dėl to, kad skambino man prieš kelias dienas, ir aš iki šiol neperskambinau, iš dalies dėl to, kad ji ką tik gavo sąskaitą už vaistus iš Harvardo ir nori žinot, kam visi tie vaistai, iš dalies rėkia todėl, kad tokia jau ji yra. Aš esu iš rėksnių šeimos. Jeigu nori išreikšt kokią nors mintį ar idėją, kuri reiškia daugiau nei „paduok druskos”, jie rėkia. Mano mama yra visiška ramybės priešingybė, o aš jai skambinu turėdama vienintelę viltį, kad jos motiniškas pastovumas pasieks mane per optines telefono linijas.

Vos neištariu: Mama, aš skambinu tau, nes man tavęs reikia, ir tu turi patenkint mano poreikį ar bent jau kurį laiką apsimest, kad patenkini, nes man reikia, kad būtum motiniška mama, kuri tiki, kad aš nieko bloga negaliu dabar padaryti. Teisybę sakant, jaučiuos taip beviltiškai, kad net ir ištarčiau šiuos žodžius, jei manyčiau, kad tai suveiks.

Bet tai niekada nesuveikia. Nesuskaičiuojamą daugybę kartų ji įpuldavo į isteriją, o aš maldaudavau nusiramint, nes ji vienintelis suaugęs žmogus mano gyvenime, kuriuo galiu pasitikėt, o kai jai pavažiuoja stogas, jaučiu, tarsi žemė man slystu iš po kojų, bet tai jos nesustabdo. Ji nežiūri į mane suprasdama ar pripažindama, ir mano žodžių niekad nepakanka, kad ji nustotų šaukusi. Ji niekad nesitraukia nuo to, ką sumaniusi, ir nemato, kad jos elgesys yra netinkamas ar ne vietoj, ar, dar blogiau, neproduktyvus. Ji šaukia ir šaukia. O aš sėdžiu kurdama planus, svarstydama, ką man reikia padaryt, kad nutildyčiau triukšmą, kokią desperacijos būseną turėčiau pasiekt, kad ji suvoktų, jog mane žudo jos elgesys.

Būk rami, šitą niūrų sekmadienio rytą nieko neįvyks. Baigiu kalbėt su savo mama, nuo to pokalbio pasidaro dar blogiau, ir svarstau, kas man dar liko.

Pakalbėjusi su mama, surenku Rafe’o numerį; tą ketinau padaryt ketverius metus.

Net nežinau, ko tikėjaus — buvau jį mačius tik vieną kartą, vienuoliktoj klasėj, kai važinėjau rinkdamasi koledžus ir aplankiau Brauną — bet, matyt, ieškojau išsigelbėjimo. Rafe’as buvo mano draugo draugas, ir mus supažindino tik todėl, kad mūsų tėvai teisėsi dėl panašių dalykų, jis taip pat nesikalbėjo su savo tėvu, ir mūsų bendras pažįstamas pamanė, kad mums tikriausiai patiks pasidalyt įspūdžiais iš teismo rūmų. Manau, ir patiko, bet tai buvo jau prieš ketverius metus.

Nežinojau, kaip jam pasakyt, kad tik nuo jo priklauso, ar dabar mano gyvybė bus išgelbėta.

Kai jis pakėlė telefono ragelį, aš, galima sakyt, net prisiminiau jo balsą.

— Alio. Ar čia Rafe’as?

— Taip.

— Labas, Rafe’ai, mano vardas Elizabeth, aš Jimo Witzo draugė. Mes buvom susitikę prieš keletą metų, kai buvau atvažiavus į Brauną apsižvalgyt, nes rinkaus koledžą.

— Mm. — Visai nepanašu, kad atpažino.

— Na, šiaip ar taip, Jimas mus tada supažindino tikriausiai dėl to, kad aš turėjau problemų su savo tėvu, o tu turėjai panašių problemų su savuoju. — Iš to, kad jis visiškai nereagavo, nedūsavo ir nevaitojo ir apskritai nedarė nieko, kad parodytų, jog supranta, ką turiu galvoj, nusprendžiau, kad jis visiškai pamiršo mūsų susitikimą. — Nesvarbu, tu tikriausiai neprisimeni, tai buvo tik vienas vakaras, ir dar taip seniai, — pridūriau, kad visai nesusimaučiau.

— Jeigu papasakotum, kaip atrodai, gal ir prisiminčiau, — pasakė jis.

— Na, supranti, iš tikrųjų tai aš ten buvau nuvažiavus pirmąją savaitę, kai tu mokeisi pirmame kurse, tai tikriausiai tau dabar visa tai paskendę migloj. — Nagi, atsakyk į klausimą, Elizabeth. — Bet, jei jau klausi, tai mano plaukai labai ilgi ir šviesiai rusvi, akys tamsios, dažnai vilkiu juodus drabužius, tad tikriausiai panaši į bet kurią kitą tavo pažįstamą.

— Na, taip, tai tinka beveik visoms čia aplinkui.

— Žinai, iš tikrųjų aš skambinu tau dėl to, — dėl ko gi aš skambinu? — nes, hm, bandau surast Jimą, ir pagalvojau, gal tu žinai, kur jis dabar, kai baigė koledžą.

— Neturiu supratimo. — Su šituo pretekstu viskas baigta.

— Na, gerai, tada daugiau tavęs netrukdysiu.

— Ei, palauk sekundę, — tarė jis, pagaliau parodydamas šiek tiek entuziazmo. — Dar nepadėk ragelio. Tu man dar nepapasakojai, kas tau atsitiko po to, kai mes buvom susitikę prieš kelerius metus.

— Betgi tu vis tiek manęs neprisimeni.

— Na, kažką prisimenu.

!!!!!!!!!!

— Na, leisk pagalvot... Dabar mokausi priešpaskutiniam kurse Harvarde, studijuoju lyginamąją literatūrą, daug rašau, o nekalbant apie tai, manau, galima drąsiai pasakyt, kad per tuos kelerius metus mano gyvenime neįvyko nieko reikšmingo. — Persileidimas, priartėjimas prie nervinio priepuolio, nieko reikšmingo. — Ir aš vis dar nesikalbu su savo tėvu, nors ir ne dėl to, kad nebandau.

Nežinia kodėl mes pakalbėjom apie savo mėgstamas grupes ir rašytojus, tada jis pradėjo man pasakot apie savo planus grįžt į Mineapolį, savo gimtąjį miestą, kai baigs koledžą, ir bandyt jėgas aktorystėj. Pasakė, kad vaidino pagrindinį vaidmenį šiuolaikinėj Moliere’o Tartiufo versijoj, kurią tik neseniai nustojo rodyt. Pasakė, kad gaila, kad aš jos nemačiau, nes tai buvo puikus spektaklis. O aš pamaniau pati sau, kaip moterys daro: kodėl gi jam gaila, kad aš nemačiau spektaklio? Ar todėl, kad, būdamas aktorius, jis nori, jog visi matytų jo spektaklius? Ar todėl, kad jis nori, kad ai jį būčiau mačius?

Tuo tarpu aš jam pasakiau, kad man labai gaila, kad jis negalėjo man pasakyt, kur rast Jimą, bet dabar man jau reikia eiti.

— Linkiu sėkmės, — pasakiau. — Tikiuosi, kad tau pasiseks įgyvendint, ką esi sumanęs.

— Palauk, — pasakė jis. — Palauk, palauk. Pasakyk man savo numerį, jei kada nors būčiau Bostone.

— O kam tau jo gali prireikt?

— Na, kad galėčiau tau paskambinti jei atvažiuosiu. Gal galėtumėm dar kartą susitikt ar šiaip.

— A, aišku. — Jėga. Elizabeth, per visą savo gyvenimą tu dar nepatyrei tokios jėgos. — Man atrodo, būtų smagu susitikt.

— Netgi labai greitai aš galiu atvažiuot. Mano geras draugas mokosi Keimbridže, — sako jis. — O mano kambario draugas iš Arlingtono.

— Puiku, — sakau aš. Puiku. — Na, tada paskambink.

Praėjus dviem dienoms, antradienio vakare, vėl paskambinau Rafe’ui.

— Labas, čia vėl aš, — pasakiau, kai jis pakėlė ragelį, tarsi mes jau būtumėm geri pažįstami. — Klausyk, tai tikriausiai nuskambės keistai, bet aš svarsčiau, hm... — Hm. — Ar galėčiau atvažiuot pas tave šį savaitgalį? Man tikrai reikia iš čia kur nors išsitrenkt, o daugiau neturiu kur važiuot, išskyrus namo, o tai nėra...

Jis pertraukė mane nusijuokdamas.

— Juokingiausia tai, — pasakė, — kad pastarąsias porą dienų bandau sugalvot, kaip man nuvažiuot į Bostoną su tavim pasimatyti.

Penktadienį, ketvirtą valandą paryčiais, mes jau buvom aplankę spektaklį, pabuvoję dviejuose vakarėliuose, ir jau pora valandų kaip grįžę į Rafe’o namus, o jis dar vis manęs nepabučiavo. Nežinojau, ką daryt.

Rafe’o butas buvo visai mielas, Brauno koledžo studentų apgyvendinimo tarnyba tokiais apdovanoja paskutinių kursų studentus. Jis ten gyveno dar su dviem kaimynais, o dar vienas draugas, kurį išmetė iš studentų sąjungos, gyveno palėpėj. Bet netgi šią labai jau vėlyvą valandą nieko nebuvo namie, išskyrus mus su Rafe’u. Mes sėdėjom ir plepėjom ant sofos svetainėj. Aš jau pusiau išsigandau, kad Rafe’as tikrai pasiūlys man miegot ant jos, nes labai jautriai sureagavo į tai, kad man neseniai teko patirt visą tą ginekologinį košmarą, o jis tikriausiai vienas iš tų vaikinų, kurie mano, kad tokiu atveju atskiros lovos — pats tinkamiausias dalykas.

Sustingau iš siaubo pagalvojusi, kad tai tebus tik savaitgalis, praleistas ne namie, laikas, praleistas kitoj aplinkoj, kad sugrįžčiau į Harvardą kiek atsigavus. Taip bijojau, kad Rafe’as galiausiai netaps mano išsigelbėjimu, kad negalėjau su tuo susitaikyt. Jis turėjo tapti.

Jis turėjo tapti.

Ir tada, kai kamavo pačios blogiausios nuojautos, kai galvojau, kad geriau jau būčiau šį savaitgalį praleidus rašydama, na, rimtai, savo darbą apie erdvę, laiką ir judėjimą, užuot leidus laiką su vaikinu, kuris tenori būt rūpestingas, užjaučiantis ir politiškai korektiškas; tada, kai prisiminiau visą tą daugybę dalykų, kuriuos galėčiau dabar daryt, kad čia atvažiavau dėl nieko kito, tik išsigelbėjimo, būtent tada, kai jau nebegalėjau to daugiau pakelt, Rafe’as mane pabučiavo.

Išgelbėta.

Susitinku su juo kiekvieną savaitgalį. Kartais tai reiškia nuo penktadienio iki sekmadienio, bet vis dažniau tai reiškia nuo ketvirtadienio iki pirmadienio. Kai mes esam kartu, esam kartu, ir viskas. Jokie darbai nedaromi, repeticijos nelankomos, jokio valymo, labai mažai valgio gaminimo. Tas tris dienas, kai būnu Keimbridže, per jėgą bandau įveikt visus tuos darbus, kuriuos turiu padaryt, perskaityt, ką reikia, parašyt rašinius, išsiskalbt, nueit į savo naująjį darbą Lamonto bibliotekoj, netgi lankyt paskaitas. Bet man taip sunku įsijausti, kad kas nors Harvarde man rūpi. Gyvenu visiškoj tamsoj, kasdien tikėdamasi, kad Rafe’as man paskambins arba pati planuoju jam paskambint.

Dažnai dairaus po savo kambarį. Pastebiu, kad visi plakatai, kuriuos taip rūpestingai rinkau ir klijavau ant svetainės sienų rugsėjį, krinta, šalčiui palengva stingdant lipnią juostelę. Juos reikia pritvirtint, bet aš leidžiu jiems slysti ant grindų, sofų ir fotelių. Virtuvėj prisikaupė jau keli šiukšlių maišai, ir man aišku, kad jeigu niekas nieko nepadarys, greitai kartu su mumis apsigyvens žiurkės. Nors ir žinau tai, bet niekaip negaliu prisiminti, kad reikia išnešt nors vieną maišą ryte, kai einu iš namų. Neprisimenu nieko, išskyrus viena: Kur Rafe’as!

Negaliu suvaldyt ašarų kiekvieną kartą, kai išsiskiriu su Rafe’u. Verkiau autobuse iš Providenso į Bostoną. Verkiau priemiestiniam traukiny iš Bostono į Keimbridžą. Verkiau eidama iš Harvardo aikštės į savo butą. Verkiau, kai grįžusi pamačiau, kad visos mano kambario draugės jau miega ir nėra kam paverkt. Su pertraukomis verkiau valandų valandas. Sėdėjau prie kompiuterio ir rašiau tos savaitės darbą apie erdvę, laiką ir judėjimą, nes tai buvo vienintelis užsiėmimas, nuo kurio man dar rūpėjo neatsilikt, ir verkiau tarpais tarp minčių apie Kantą ir apriorinį žinojimą, hopių dialektus ir erdvės ir laiko kontinuumą, neeuklidinę geometriją ir šviesos spindulius.

Iš ryto prabusdavau apsiverkusi, ir net pradėjau svarstyt, ar gali būti taip, kad verkiau visą naktį per miegus. Naktimis man pavykdavo kiek pasnaust tik jei nukniaukdavau iš Alden vieną iš Halcion piliulių, kurias ji laikydavo savo stalo stalčiuj. Vos tik prabudusi, staigiai krūptelėdavau, kaip visada būna išgėrus Halcion, lėkdavau prie telefono, skambindavau Rafe’ui, norėdama jam pasakyt, kad negaliu liautis verkus, ir nežinau kodėl, nors jis ir niekada nežinodavo, ką pasakyt ar padaryt.

Aš verkiu dėl to, kad meilė tokia neapčiuopiama, kad neįmanoma nė vieno žmogaus turėt viso, kad jis užpildytų tuštumą, žiojėjančią tuštumą, kuri many dabar sklidina depresijos. Suprantu, kodėl žmonės kartais nori nužudyt savo mylimuosius, suvalgyt savo mylimuosius, kvėpuot savo mirusių mylimųjų pelenus. Suprantu, kad tai vienintelis būdas užvaldyt kitą žmogų su desperatišku ilgesiu, kaip ir aš noriu nešiot Rafe’ą savy.

Praėjus kažkiek laiko, pasidarė taip, kad netgi kai būdavau su Rafe’u, man to jau nebeužtekdavo. Jis visada likdavo toks tolimas. Netgi kai mes mylėdavomės, netgi kai jis būdavo taip giliai many, kaip tik gali būt gyva būtybė, vis tiek jis būdavo per toli, vis tiek jis būdavo Marse, Jupitery ar Veneroj, ar bent jau man taip atrodydavo.

Daugybę laiko be Rafe’o praleisdavau verkdama, ir daugiausia laiko būdama su juo dariau tą patį. Kai papasakojau apie tai daktarei Sterling, kai paaiškinau jai, kad Rafe’as — pats geriausias vaikinas, kokį esu kada nors turėjusi, ir jaučiu, kad jis visiškai man atsidavęs, bet vis tiek verkiu ir verkiu ir verkiu, ji negalėjo suprast, kas man yra.

— Manau, kad to artumo, kurį patiri su Rafe’u, tau visą laiką trūko ir jau labai seniai reikėjo, tad dabar, kiekvieną kartą pajutus, jog jis nuo tavęs tolsta, įpuoli į tokius jausmų kraštutinumus, — svarstė daktarė Sterling. — Manau, tau labai sunku susitaikyt su kontrastu, kaip jauties, kai esi su juo ir be jo.

— Bet daugybę kartų man pasidaro liūdna ir tada, kai esu su juo, — atsakiau. — Man atrodo, kad ir kaip jis mane guostų, vis tiek manęs neįtikins, kad jis tikrai mano.

— Turi būt kokia nors priežastis, kodėl tu taip jautiesi, — pasakė daktarė Sterling. — Tu nesi visiškai iracionali būtybė. Kažkas, ką jis daro, tikriausiai išmuša tave iš vėžių.

Pajutau, kaip į akis plūsta potvynio banga. Karštas vanduo, karštas kraujas ir karšta druska. Pajutau, kaip kaupias ašaros, kai pradėjau kalbėt apie viską, ką dariau, kad tik būčiau su Rafe’u, ir kaip jis visiškai nesistengė, kad būtų su manim, ir laikė savaime suprantamu dalyku, kad aš atvažiuosiu lyg kokia dovanėlė, supakuota ir perrišta didžiuliu kaspinu po kaklu, kiekvieną mielą savaitgalį, tarsi šitoj žemėj gyvenčiau tik tam, kad jį mylėčiau ir jam tarnaučiau. Žinojau, kad pati sukūriau tokią situaciją, bet vis tiek nekenčiau jo už tai, kad jis leidžia man tokiai būt. Nekenčiau už tai, kad jis nedaro nieko daugiau. Nekenčiau už tai, kad jis niekada neatvažiuoja pas mane į Keimbridžą, už tai, kad turiu jo visada maldaut, nes jis turi vaidinti spektakly ar rašyt kokį nors darbą. Nekenčiau jo už tai, kad jis privertė mane mest viską į šalį netgi to nepaprašęs.

— Visa tai dėl to, kad visi jo žodžiai, viskas, ką jis sako apie tai, kaip myli, neatrodo svarbu, kai jaučiu, kad tarp mūsų apskritai nieko nebūtų įvykę, jeigu ne mano pastangos, — verkiau aš.

— Ką tai tau primena?

— Aišku, tėvą. — Kam ji dar klausia? Ar ji mano, kad psichoterapijoj aš naujokė? Argi ji mano, kad pati negaliu susiet šitų dalykų? — Aišku, viskas tas pats, kaip ir su tėvu, kuris niekad nieko nedarė, niekad pas mane neatvažiuodavo, niekad neskambindavo, niekad nepirkdavo man dovanų, niekad nekviesdavo manęs pas save, bet tomis retomis progomis, kai apsireikšdavo, prisiekinėdavo, kad tikrai mane myli. Rafe’as nuolat man tvirtina, kad myli, bet, kiek žinau, tai tik žodžiai.

— Man atrodo, tu turi jam apie tai pasakyt, — pasiūlė daktarė Sterling. — Manau, tau labai svarbu, kad jis kažkada neilgai trukus atvažiuotų į Keimbridžą, ir manau, kad tu jam turi apie tai pasakyt.

— Ar manai, kad jis tikrai mane myli?

— Nežinau, — atsakė ji, rodos, nekantriai, nes nekentė mano įpročio reikalaut, kad ji viską žinotų apie jausmus žmonių, kurių nepažinojo. Ji atsiduso. — Žinau tik tiek, kad jis sako, kad myli, ir neturi jokios priežasties meluot.

— Tu mane paliksi, ar ne? — kaltinamai paklausiau, kai Rafe’as pagaliau atvažiavo į Keimbridžą, ir visą savaitgalį nieko kito neveikiau, tik verkiau. — Aš tau jau atsibodau, ar ne? Tu tikriausiai jau žiauriai pavargai nuo viso šito verkimo ir visų šitų nuotaikų, ir turiu tau pasakyt, kad aš taip pat. Aš taip pat. Kartais man atrodo, kad mano protas gyvena savo gyvenimą, ir kai mane apima isterija, aš visai negaliu susivaldyti. Nežinau, ką daryt, ir man tavęs labai gaila, nes ir tu nežinai, ką daryt. Aš esu tikra, kad tu mane paliksi. — Dar daugiau verksmo.

— Kodėl tu neleidi man pačiam nuspręst? — pasakė jis paduodamas lėkštę. Jis buvo apsiėmęs pagamint man vakarienę — spagečiai su bolonišku padažu, visai nesudėtinga, pareiškė jis, nes pamanė, kad nieko tokio neatsitiks, jeigu kartą pavalgysiu namie gaminto maisto savo bute. — Pirmiausia, man atrodo, kad jei nori pasijust geriau, tau tikrai reikia ką nors suvalgyt, nes nuo to laiko, kai atvažiavau, tu dar nė kąsnio burnoj neturėjai; o antra, man atrodo, kad su tavim visai gerai susitvarkau. Aš žinau, ką darau. Bet man neramu dėl tavęs. Man neramu, kad tu pati su savim nesusitvarkai. Aš tave myliu, Elizabeth, tikrai myliu. Myliu tave netgi tada, kai tu tokia. Bet tai mane gąsdina. Aš bijau dėl tavęs pačios. Nesvarbu, kad tu neigiamai veiki žmones, kurie tave myli, tai nėra nė perpus taip blogai, nė per nago juodymą taip blogai, kaip tai, ką darai pati sau. Tu išvesi save iš proto.

— Žinau.

— O ką sako tavo psichiatrė?

— Ai, žinai. — Žinai, visą tą įprastą litaniją, kurią psichiatrai kalba savo bepročiams pacientams, visus įprastus dalykus apie motinas, tėvus ir ankstyvos vaikystės traumas. — Tikrai nenoriu dabar apie tai kalbėt. Paprasčiausiai neturiu jėgų. — Atsidusau. Buvau išsekus. Atsisėdau, prisitraukiau lėkštę, kurią jis man padavė, ir pradėjau sukt spagečių gijas aplink šakutę. — Aš tik noriu įsitikint, kad dar tau ne visiškai atsibodau.

— Elizabeth, dėl Dievo meilės, aišku, kad ne. — Jis išraiškingai įkvėpė oro ir papurtė galvą. — Aš tave myliu. Nežinau, ką turiu padaryt, kad patikėtum. Ir tu žinai, iki šio savaitgalio aš maniau, kad viskas tarp mūsų gali pakrypt į kurią tik nori pusę, gal viskas bus gerai, o gal ir išsikvėps. Bet dabar, šį vakarą, kai tau taip blogai, aš suvokiau, kad čia esu tik tau. Tai mūsų abiejų reikalas. Nesvarbu, kas tau dar neduoda ramybės, bet aš nenoriu, kad tu jaudintumeis dėl manęs. Suprantu, tai labai rimta ir svarbu, ir niekada nenorėsiu tavęs palikt, kad ir kas atsitiktų.

— Tikrai?

— Tikrai.

— Tikrai?

— Tikrai.

Mes visą laiką bandom, iš visų jėgų stengiamės rast žodžių, kurie išreikštų mūsų meilę. Tokį jos kiekį ir tokią kokybę, kad būtumėm tikri, jog dar nė vienas žmogus niekada nėra to patyręs nuo pat žmogaus sukūrimo. Na, gal Katerina ir Hitklifas, gal dar Romeo ir Džuljeta, gal Tristanas ir Izolda, gal Hera ir Leandras, bet tai tik išgalvoti veikėjai. Mes pažinojom vienas kitą amžinai, nuo pat pradėjimo akimirkos. Mes prisimenam, kaip kartu žaidėm kūdikių manieže, kaip mūsų keliai susikryžiavo. Prisimenam, kaip susitikom prieš Didžiąją Šventyklą dar prieš Kristaus atėjimą, kaip sveikinomės prie Forumo, prie Partenono, prasilenkiančiuos laivuos, kai Kristupas Kolumbas plaukė į Ameriką. Mes kartu patyrėm pogromą, kartu mirėme Dachau, mus kartu nulinčiavo Kukluksklanas. Išgyvenom vėžį, poliomielitą, marą, tuberkuliozę, pripratimą prie morfijaus. Mes turėjom vaikų, kartu augom vaikai, kartu buvom įsčiose. Mūsų istorija tokia gili, plati ir ilga, mes vienas kitą pažįstam milijoną metų. Ir vis tiek nežinom, kaip išreikšt savo meilę, visą savo jausmą.

Kartais mane lyg paralyžiuoja. Vieną dieną mes prausiamės po dušu, ir noriu jam pasakyt: dabar galėčiau atsidurt šešiasdešimt pėdų po vandeniu ir nepaskęsčiau, net nebijočiau paskęst, nes žinau, kad su tavim man visada saugu, ir galėčiau ramiai numirt, jei tu būtum šalia. Noriu jam tai pasakyti, bet nepasakau.

Rafe’as man sako, kad mes nesimatysim visas keturias jo žiemos atostogų savaites. Jis sako, kad jam reikia prižiūrėt savo sutrikusios psichikos senyvą motiną ir vienuolikametę seserį, su kuria dabar vyksta kažkas baisaus, kažkokia pamišimo forma, ir jai gali prireikt medikų pagalbos.

O aš galvoju: kodėl tiek daug Rafe’o artimųjų kraustos iš proto? — Galvoju: man visai nerūpi nei jo mama ir sesuo, nei kas nors kitas Mineapoly ar visam Žemės rutuly. Žinau tik viena: aš lieku čia ir mėnesio be Rafe’o neištversiu.

Aš taip smarkiai ir tiek daug verkiu, kai Rafe’as man tai praneša, kad nesiliauju verkusi visą savaitgalį. Ir šaukiu: „Tu išvažiuoji ir nebegrįši! Tu išvažiuoji ir nebegrįši!”

O jis tik purto galvą ir laiko mane apkabinęs. Jis sako: „Keturios savaitės — tai ne tiek jau daug”.

Kai jis šitaip pasako, dar labiau pratrūkstu, nes matau, kad jis net neįsivaizduoja, kaip man lėtai, sunkiai ir apčiuopiamai slenka laikas, ir net keturias minutes jaustis taip, kaip jaučiuosi dabar, man per ilgai.

  

Sugrįžus namo atostogų, vakarieniavau su mama ir kalbėjausi su ja apie mokslus, apie Rafe’ą, apie įprastus dalykus, bet vėliau vakare man pasidarė visiškai aišku, kad niekaip - niekaip - be jo neišgyvensiu. Ši slogi nykuma staiga užslinko ant manęs po pietų, ir aš nežinojau, ką daryt. Kadangi tas siaubingas jausmas manęs neapleido, jaučiausi lyg skėrių apsėsta ir naikinama ferma. Vėlai vakare išėjau išgert kavos su savo drauge Dinah. Mums sėdint kažkokioj mažoj knaipėj Amsterdamo aveniu, aš apie nieką kita nešnekėjau, tik apie Rafe’ą ir kaip man sunku be jo.

Mes su Dinah draugavom nuo ketverių metų, nuo tada, kai susipažinom per pietų miegą daržely; ji man pasakė, kad jos tėtis burtininkas, o aš jai pasakiau, kad mano tėtis — juvelyras ir astronautas. Ji prileisdavo vandens į 7UP limonado butelius ir sakydavo, kad tai stebuklingas gėralas, o aš jai žadėdavau atnešt smaragdų vėrinį ar gabalėlį mėnulio kitą sykį, kai pamatysiu savo tėtį. Mes ir paskui likom geros draugės, ir pradžios mokykloj, ir vidurinėj. Nors lankėm skirtingus koledžus, visą laiką palaikėm ryšius. Iš esmės ji pažinojo mane geriau negu bet kas kitas, matė, kaip man anksčiau užplaukdavo depresija, ir žinojo, kaip tai atpažinti. Klausydamasi mano pasakojimų apie Rafe’ą Dinah atrodė prislėgta.

— Bet, Elizabeth, — pasakė Dinah pasitelkdama logiką, kuri man buvo visiškai svetima, — Elizabeth, po kelių savaičių tu vėl sutiksi Rafe’ą. Žmonės visą laiką išsiskiria, o paskui vėl susitinka.

— Žinau, bet man atrodo, kad negalėsiu to ištvert.

Kalbėjau jai apie nepakeliamą skausmą, nors ir puikiai supratau, kad turiu būt laiminga, nes pirmą kartą taip įsimylėjau po mokyklos baigimo. Bet laiminga negalėjau jaustis. Visą laiką vaizdavausi, kaip viskas baigsis, į kokią neviltį nugrimsiu, kai ta pabaiga ateis, ir todėl mano dabartinė laimė atrodė ne tik efemeriška, bet dar ir pasmerkta. Kuo laimingesnė leidau sau jaustis dabar, tuo blogiau man turėjo būti paskui.

Buvau lyg narkomanė, iš kurios atimtas narkotikas, prie kurio ji pripratus. Sėdėdama toj kavinėj be Rafe’o, iš visų jėgų trokšdama jo injekcijos, buvau įsitikinusi, kad atpratimas nuo heroino nedaug kuo skiriasi nuo tos būsenos, kurią išgyvenau, nes man skaudėjo visą kūną dėl jo, verkiau dėl jo ir drebėjau dėl jo, klaupiaus ant kelių dėl jo ir vėmiau jo besiilgėdama, tarsi man vyktų detoksikacija.

Įtikinau save, kad jis pasiklydo kažkur šitoj planetoj ar Saulės sistemoj, ir aš jo niekada neberasiu. Nebegalėsiu jam prisiskambint telefonu, jis taps nepasiekiamas ir aš jį prarasiu. Man teks kreiptis į Federalinį tyrimų biurą, kurio agentams nepavyks aptikti, kur jis yra. Įsivaizdavau, kad mane ištiks toks pat likimas, kaip Horacijų Oliveirą iš Julio Cortazaro romano Žaidžiame klases. Su gailesčiu galvojau apie vyrą, kuriam lemta praleist visą likusį gyvenimą beieškant seniai prarastos Magės, mylimosios, dingusios Montevidėjuj ar kokioj nors sumaišties apimtoj Urugvajaus vietoj, šaly, kur dingusiųjų skaičius viršija atrastųjų, šaly, kur gali prarast žmogų visiems laikams, šaly, kuri tokia atvira visoms grožinės literatūros keistenybėms ir paranojoms, nes gyvenimas ir mirtis yra persmelkę Lotynų Ameriką.

Išdėsčiau Dinai savo baimes, savo įsitikinimą, kad Rafe’as kažkur išnyks ar įkris į juodąją skylę. O ji paprasčiausiai sakė: tai beprotybė, tai beprotybė, ir aš turėjau su ja sutikt. Bet niekaip negalėjau liautis. Negalėjau.

Mano dienos slinko be įvykių, klaidžiojau Aukštutinio Vest Saido gatvėmis ir galvojau apie Rafe’ą. Bandžiau užsiimti kuo nors kitu. Ketinau pasižiūrėt Fatališką aistrą, bet negalėjau prisiverst nueit į kiną, nes žinojau, kad jei ten nueisiu, man reikės stovėti eilėj, ir atrodys, kad ji niekada nepasibaigs. Dinah nusivedė mane į Paulio Klee parodą Šiuolaikinio meno muziejuj, bet negalėjau susikoncentruot žiūrėdama į jo abstrakcijas. Turėjau darbo kitam semestrui, bet negalėjau nieko daryti. Man reikėjo parašyt darbą iš semiotikos apie motociklininkų kultūrą ir baikerių konvencijas, bet vos tik paimdavau į rankas žurnalą Easy Rider, perverst puslapį atrodydavo Heraklio verta pastanga. Užmigdavau gulėdama vonioj, o visą naktį pradrybsodavau lovoj be miego. Iš ryto net negalėdavau nusipraust, mano rankos būdavo per daug pavargusios.

Klausiausi naujo Marianne Faithfull albumo Strange Weather. Jis turėjo turėt paantraštę „Muzika, kurios klausantis galima persipjauti riešus”. Klausydama verkiau. Nesiklausydama irgi verkiau. Norėjau paverkt Rafe’ui taip pat, bet negalėjau jam skambint dvidešimt septynis kartus per dieną. Jis buvo labai užsiėmęs. Atrodo, turėjo vargo su savo seserim. Ir su motina taip pat. Jis netgi pripažino, kad jau ima prarast su manim kantrybę. Vis tiek skambindavau jam kokį tuziną kartų per dieną. Vieną kartą, kai jis buvo išėjęs, skambinau jam iki pat vėlyvo vakaro, ir galiausiai jo mama nukėlė ragelį. Aš taip išsigandau, kad to ragelio ji niekada nepadės į vietą, ir aš niekada nebegalėsiu prisiskambint Rafe’ui, kad visą naktį negalėjau užmigt, visa drebėjau ir kelintą kartą klausiausi užimto signalo. Bet dažniausiai, kai paskambindavau, rasdavau jį namie, bet jis būdavo kuo nors užsiėmęs, piktas ar susirūpinęs, ir kai klausdavau, ar mane myli, jis šaukdavo: Taip! O dabar palik mane ramybėj! Jis nekentė manęs už tai, kad taip sumautai elgiuos būtent tada, kai jam reikia gyvent gyvenimą, kuriame esu ne tik aš.

Suvokiau, kad man reikia kažkuo užsiimt, suimt save į rankas, nes niekas kitas to už mane nepadarys. Pranešiau mamai, kad nusprendžiau važiuoti į Dalasą į draugės vestuves. Pasakiau, kad noriu, jog ji sumokėtų už bilietą, bet pinigus žadėjau jai grąžint grįžus, nes nuvažiavus ten parašysiu keletą straipsnelių į Morning News ir mano kelionė atsipirks. Jos manymu, lakstyt iš vietos į vietą buvo niekam tikęs poreikis, ligos ženklas, ir pasakė sutiksianti tik tada, jei ir daktarė Sterling sutiks. Daktarė Sterling buvo išvažiavus Kalėdoms, bet tai nesutrukdė man kelis kartus skambint jai ketvirtą valandą ryto į slidininkų namelį Vermonte, ir aš nemaniau, kad mano mama negalėtų jai paskambinti į tą pačią vietą dienos metu. Ačiū Dievui, daktarė Sterling manė, kad keliaut ar daryt bet ką, kas padėtų man pratempti laiką, kol grįšiu į Keimbridžą tęst gydymo kurso, — puiki mintis, nes ji su manim šnekėjo pastarosiomis dienomis ir dar niekada nėra girdėjus manęs tokios nusiminusios.

Tačiau nė viena iš jų nežinojo, kad grįždama atgal iš Dalaso planavau sustoti Mineapoly ir susitikt su Rafe’u, kad įsitikinčiau, jog jis mane tebemyli.

Taigi, nuvažiavau į Teksasą, apsimečiau, kad rašau straipsnius, nuėjau į Morning News ir užėmiau savo seną stalą, nes visi tuo metu atostogavo, o keliems likusiems redaktoriams trūks plyš reikėjo medžiagos. Ėmiau interviu, planavau parašyt šį bei tą apie porą Teksaso rašytojų, kurie neseniai buvo išleidę knygas, bet kai baigiau šifruot diktofono įrašus, supratau, kad su rašymu man nieko neišeis.

Kalbėdama su mama sakydavau, kad čia smagu ir puiku, kad daug rašau, kad man moka už kiekvieną straipsnį, kad užsidirbu sau pragyvenimui ir kad tai geriausia, ką kada nors esu darius.

Likusį laiką Dalase pradrybsojau lovoj, išlindau tik prieš Naujus metus paspoksot televizoriaus, ir man atrodė keista, kad Holly Hunter herojei kiekvieną dieną buvo skiriama penkiolika minučių ašaroms, o aš per visą dieną negalėjau paskirt sau laiko neverkti.

Rafe’as vėlavo mane pasitikt aerouoste. Kai pagaliau pasirodė, rado mane kūkčiojančią „Continental” terminale ir pradėjo aiškint kažką apie tai, kad jo laikrodis sugedo.

Norėjau jį užmušt, nes skridau šeštą valandą iš ryto ir persėdinėjau į kitą lėktuvą Hjustone, kad tik galėčiau jį pamatyt, o štai dabar jis aiškina, kad buitiniai prietaisai, pagaminti Japonijoj, yra niekam tikę, ir negaliu patikėt, kad jis ramiai miegojo visą naktį žinodamas, kad atvažiuoju, ne taip, kaip aš būčiau jo laukusi. Bet aš to nepasakiau, kažkuria mažyte sveika savo smegenų dalelyte suvokdama, kad esu pamišus, o jis, atrodo, ne.

Sėdėjau ir verkiau visą kelią iki Mineapolio, o Rafe’as pasakė, kad pasikalbėsim, kai nusiraminsiu.

Restorane jis man pareiškė nebegalįs tęst mūsų santykių, nes aš per daug iš jo reikalauju, kaip ir daugybė kitų žmonių, o jis paprasčiausiai nori būt normalus paskutinio koledžo kurso studentas, kuris mėgaujas paskutiniu semestru prieš baigdamas, ryja daug stimuliantų ir dulkina daugybę pasitaikančių pirmakursių, ir kuriam nereikia jaudintis dėl tokios kaip aš.

Neatsakiau, nes pagalvojau, kad galiu numirt.

Turėjau pabūt Mineapoly tik popietę, turėjau išskrist į Niujorką po kelių valandų, bet atsisakiau lipt į lėktuvą, kol Rafe’as neapsigalvos.

Taigi, mes nuvažiavom pas jį į namus, aš susipažinau su jo motina, kalbėjusia su stipriu vokišku akcentu, griežtų prūsiškų manierų, mes gėrėm baltą vyną ir fotografavomės, tarsi viskas būtų buvę gerai; laimei, pavėlavau į savo lėktuvą, tačiau buvau tokia tyli ir taip gerai elgiaus, kad Rafe’as nusprendė, jog mums visai nereikia skirtis. Vėliau mes nusivedėm jo seserį į Saulės imperiją, ir ta mergaitė pabėgo nuo mūsų ir išgręžė skylę vestibiulio sienoj su New York Times skėčiu, tokiu, kokius gauni nemokamai, kai laikraštį tau atneša į namus. Vidury nakties ją išvežė į ligoninę, nes ji niekaip negalėjo nusiramint, negalėjo liautis niokojus didžiulio seno savo mamos namo prie Minetonkos ežero, ir, rodos, ją turėjo paguldyt į durnyną.

Likau viena namuos, viena svetainėj Mineapolio tamsoje, ir buvau tokia išsigandusi, kad paskambinau daktarei Sterling.

— Rytoj išskrendu į Niujorką, — pasakiau jai išaiškinus, kur dabar esu. — Mes su Rafe’u šiek tiek sulopėm savo santykius, bet nežinau. Jaučiu, kad neilgam.

— Bet kalbi taip, lyg tai būtų nieko baisaus, — sako ji.

— Tai tik dabar, nes aš vis dar čia. — Nutylu akimirkai bandydama suprast, kodėl nesu labiau nusiminus. — Pažvelkim tiesai į akis: dabar penkta valanda ryto, o aš skambinu tau, vadinas, viskas negali būt taip jau gerai. .

— Aš manau, kad tu turi tuoj pat sugrįžt į Keimbridžą, ir mums reikia pagalvot apie kokią nors labai agresyvią gydymo formą. Aš labai nerimauju dėl to, kas tau atsitiko per paskutines kelias savaites. O tu visada sakai: „Ką man reikia padaryt, kad žmonės į mane rimtai žiūrėtų?” Tai va, paklausyk: pirmiausia tau nebūtina žudytis. Dabar aš į tave žiūriu rimtai. Manau, man pavyks susitart su Stillmano ar kokia nors kita Harvardo ligonine, kad tave paguldytų, o aš prižiūrėsiu tave per vieną iš gydytojų, kuriuos ten pažįstu.

Aš tyliu. Esu priblokšta.

— Bet pirmiausia, ką tau reikia padaryt — tai grįžt čia, kur galėčiau tave matyti. Per telefoną negaliu tau labai padėt.’

— Daktare Sterling, — suvaitoju.

— Ką?

4 Dieve, pasigailėk žmogaus, / Kuris abejoja tuo, dėl ko tikras.

X

ATBUKUSI

I myself am hell5

ROBERT LOWELL

„Skunk Hour”

Šeštadienio vakaras, sausis, aš guliu ligoninės lovoj ir žiūriu televizorių. Be to, skaitau Margaret Atwood Kylant, nors ji ir labai ginčytina ir beviltiškai pasenus, tikėdamasi, kad ši knyga pažadins mano feministinę sąmonę, įkvėps norą atsikelt iš lovos, patraukt į gamtos platybes ir patyrinėt savo santykį su žeme, medžių šaknim, avim ir savim pačia — nuoga, nesipraususia, tokia, kokia esu, kaip daro knygos pasakotoja. Knygos pabaigoj ji paskęsta purve, — tikra gyva moteris laidoja savo pačios šūdus purve, tarsi tai ir būtų visa esmė. Reikės pranešt draugėms, kurios visos yra teisingai mąstančios moterys ir mano, kad turėtų perskaityti Kylant tik todėl, kad ši knyga laikoma feminizmo klasika, kad nesivargintų ją skaityt.

Gal man iš tikrųjų vertėtų paskaityt Thoreau, pavyzdžiui, Voldeną, nes visi sako, kad perskaičiusi tapčiau laiminga vien todėl, kad esu gyva. Henry Davidas, besikapstantis savo sode, ir panašiai. Svarbu ne tai, kad noriu siekt laimės. Aš tik norėčiau, kad kas nors man parodytų būdą gyvent, kaip galėčiau jaustis gerai ir patenkinta, ir man visai nebereikėtų Rafe’o. Taip norėčiau būt viena iš tų nepriklausomų moterų, tokių kaip Barbara Stanwyck filme Pupytė, arba Jean Harlow Raudonplaukės moterys, arba bet kuri film noir žvaigždė bet kokiam senam filme, kurios gali mylėt ir palikt vyrus nejausdamos netekties.

Deja, su medvilnine pižama mėlynais ir baltais dryžiais, kuri yra Stillmano uniforma, aš esu niekas kitas, tik aš pati.

Per televiziją rodo Jungtinių Valstijų dailiojo čiuožimo čempionatą, ir aš žiūriu, kaip sportininkai atlieka savo numerius, klausausi, kaip sporto pranešėjai kalba apie trigubus apsisukimus ir aukštus šuolius. Šįvakar varžos moterys. Vienintelės, kurių pavardes esu girdėjusi — tai Tiffany Chin, trapi azijietė, kuri pasmerkta užimti antrą vietą po Debi Thomas, Stenfordo medicinos studentės, nevykusiai pasirodžiusios per Olimpines žaidynes ir išsivežusios tik bronzos medalį.

Debi drambloto sudėjimo ir visai negraži, visai nepanaši į tas čiuožėjas, kurias garbinau ir įsimylėdavau, kai buvau maža. Jos visuomet būdavo liaunos ir lanksčios, ir jeigu ne gražuolės, kaip Peggy Fleming, tai žaismingai mielos ir žavios kaip Dorothy Hamill. Žinojau, kad dailusis čiuožimas — tai piruetai ant ledo, dvigubos kilpos ir trigubi apsisukimai, ir neturi nieko bendra su moters grožiu, bet mane, kaip ir daugumą, traukia paviršutiniškoji šio sporto pusė, ir vis dar prisimenu, kaip kiekvienais metais eidavau į čiuožyklą Madison Square Garden, ir taip ilgai svajojau būti Peggy Fleming kai užaugsiu. Ji buvo apdovanota mėlynom akim, juodais plaukais ir šokėjos grakštumu, kurio neturėjo jokia kita amerikiečių čiuožėja, kol nepasirodė Katarina Witt.

Tik vėliau, daug vėliau, iš išpažintinių straipsnių People žurnale sužinojau, kad visos tos moterys kenčia nuo vienatvės kelionių metu, streso nuolat palaikyt sportinę formą, kaip joms sunku būt profesionaliomis sportininkėmis. Maždaug tuo pat metu suvokiau, kad ir dauguma dailiųjų balerinų iš Gulbių ežero, ir nuostabios, nors ir ne pačios nepakartojamiausios merginos fotomodeliai, dirbančios padavėjom ir kartkartėmis fotografuojamos Glamour atvertimams, teniso čempionės, palaikančios vokalistės — visos tos moterys, kurios, rodos, dirba pavydėtinus darbus, iš tikrųjų gyvena apgailėtiną gyvenimą.

Netgi Debi Thomas turi problemų. Paskui ji perėjo į Kolorado universitetą, kur mažesnė konkurencija, ištekėjo ir metė čiuožimą. Tačiau būtent šį vakarą ji čiuožia nepakartojamai, atlieka visus tuos trigubus apsisukimus, vinguriuoja, daro didžiulius šuolius, priverčia komentatorius malt liežuviu apie tai, kokia jos puiki forma, kaip ji ruošės šitoms varžyboms jau seniai, — reikia pamatyt, kaip ji atlieka visus tuos šuolius vieną po kito! Šį vakarą Debi yra žvaigždė. Grakštumo jai trūksta, bet ji stipri ir tvirta, o šitie bruožai man kelia ypač didelį pasigėrėjimą, kai pati guliu lovoj bejėgė ir sutrikus.

Mane taip pat įtraukia Debi šlovės valandos spindesys. Čiuoždama ji šypsosi, atrodo tokia pasitikinti savim, ir aš pagalvoju: velniop visus tuos Kylam ir kromanjoniečių moters egzistavimą; dailusis čiuožimas ir metalinių pačiūžų viražai ant plono ledo, — štai kas yra gyvenimas. Iš savo pačios šokių pamokų žinau, kad reikia daugybės pastangų ir prakaito, kol pasieki tą lygį, kai tavo šokiu gali grožėtis kiti, kol pasieki tą momentą, kai tavo protas jau neturi galvot, kada atlikti relevė, o kada pas de dewc. Reikia ilgus metus treniruotis, kad galūnės išsiugdytų vidinę atmintį. Bet kai jos ją išsiugdo, kai kūnas nugali, tu pajunti laisvę, tarytum šoktum, o ne paprasčiausiai šoktum. Taigi, žiūriu, kaip Debi šoka, žinodama apie visą jos sunkų darbą ir ilgus treniruočių metus, kurių jai reikėjo dėl šito vieno pasirodymo (ir kitų, bet dabar svarbus tik šis), ir pravirkstu.

Manau, kad verkiu džiaugsmo ašarom, nes matyt šią jauną moterį, maždaug mano amžiaus, taip nuostabiai čiuožiančią, yra taip gražu. Verkiu matydama, kaip ji šypsos. Ciuoždama ji šypsos, nes žino, kad viską daro taip, kaip reikia, ir kad tai jai ir reikia daryti. O aš vis dar verkiu, kai ji lipa ant vidurinės pakylos, iškilusios aukščiau už du žemesniuosius pjedestalus bronzos ir sidabro medalininkėms, priimt aukso medalio. Aš verkiu, ir Debi verkia. Šis triumfas įrodo, kad nesėkmė per Olimpines žaidynes jos nesužlugdė, ir, kaip komentatoriai be reikalo pabrėžia, tai, kad praeitais metais per Jungtinių Valstijų čempionatą ji pralaimėjo Tiffany Chin, buvo tik sėkmės dalykas.

Pasibaigus transliacijai dar ilgai verkiu, ir suvokiu, kad tai visai ne džiaugsmo ašaros. Iš tikrųjų tai tos pačios ašaros, kuriomis verkiu, kai matau Gorbačiovą per vakarines žinias ir žinau, kad šitas žmogus pakeitė pasaulį paversdamas jį tokiu, koks jis dabar yra, ir kad jis įrodo, jog ir vienas žmogus gali daug ką reikšti. Tai tos pačios ašaros, kurias lieju, kai girdžiu gospelo žodžius „This little light of mine, I’m gonna make it shine”, ir mąstau apie tai, kaip paprasti žmonės gali nugalėt priešiškumą įvairiausiais būdais.

Prisimenu, kaip dar besimokydama vidurinėj, valandų valandas verkiau pamačiusi Robertą Redfordą filme Žaidėjas iš prigimties, verkiau matydama, kaip savo užsispyrimu ir įsitikinimu paprastas beisbolo žaidėjas gali padaryt antžmogiškus dalykus. Po filmo plūdau ašaromis, kai su mama vakarieniavom „Sbarr” restorane Times Square penktadienio vakarą, ir ji norėjo sužinot, kodėl aš tokia nusiminusi. O aš teįstengiau kartot tą patį: jis natūralus, jis natūralus, tokia palaima būti natūraliam, tai tokia atsakomybė, natūraliam būti taip sunku.

O paskui mama sako lyg ir suprasdama:

— Ellie, tau, atrodo, tas labai artima?

Linkteliu galvą pritardama.

— Artima todėl, kad tu irgi natūrali?

Taip, noriu jai pasakyt, o gal net ir pasakau, bet verkiu todėl, kad mano gebėjimai, — kad ir kokius aš turiu — tie gėrio trupinėliai, palaidoti po krūva to, kas, jaučiu, yra bloga, neteisinga, iškreipta, man toli gražu ne tokie akivaizdūs, kaip gebėjimas lazda pataikyt į kamuolį ar padaryt trigubą piruetą ore ant ledo. Mano gebėjimai susiję su pačiu gyvenimu — skausmingai suvokt visą pasaulio žiaurumą ir skausmą. Mano gebėjimai nekonkretūs. Esu menininkė nevykėlė, pilna beprotiškų idėjų, didingų poreikių ir netgi šiek tiek laiminga, bet neturiu konkretaus būdo tai išreikšt. Jaučiuosi kaip filmo Betty Blue pagrindinė herojė, moteris, kupina... kupina... kupina kažko, nežinau, neaišku ko, kažkokios energijos, kuri neranda būdo išsiliet, — ji išsiduria sau akis žirklėm, o galiausiai beprotnamy ją nužudo jos meilužis. Ji visiškai save sužlugdo, o man irgi vyksta tas pats. Todėl, pasibaigus Žaidėjui iš prigimties, aš verkiu.

Ir štai po daugybės metų, kai jau, atrodo, supratau, kad esu rašytoja, kad žodžiai man padės išvengt pojūčio, jog neturiu formos savo menui išlieti, šeštadienio vakare, užuot linksminusis vakarėly Adamso namuos ar žiūrėdama Prestono Sturgeso filmus „Brattle” kino teatre, ar paprasčiausiai rūkius žolę su draugais, guliu ligoninės lovoj ir žiūriu televizorių.

Primenu sau, jog tai yra viskas, ką dabar galiu padaryti. Mane kamuoja tokia depresija, kad negaliu veikt nieko daugiau, tik gulėt šitam baltam kambary ant šitų baltų paklodžių ir po baltom antklodėm, spoksot televizorių, pakabintą paluby, ir perjunginėti kanalus pultu, kurį spaudinėju kaip citriną arbatai parūgštint. Žinau, galiu nuveikt daug daugiau, žinau, kad turiu gyvybinės energijos, galėčiau jausmingai mylėt, mano jausmų jėga tokia didžiulė, kaip ta, su kuria žmonės skrenda į Mėnulį. Žinau, kad jeigu tik galėčiau išsivaduot iš šitos depresijos, galėčiau nuveikt labai daug, o ne tik verkčiau priešais televizorių šeštadienio vakare.

Vos man atsigulus į ligoninę, daktarė Sterling leidžia pasilikt ten kiek tik noriu su sąlyga, kad padarysiu savo darbus. Visada visada, kad ir koks blogas gyvenimas būtų, turiu laiku įteikt darbus, kada reikia išlaikyt egzaminus ir nevėluodama parašyt rašinius. Todėl mano kompiuteris ir visos knygos keliauja į ligoninę, ir aš kuriu fantazijas, kaip rasiu paguodą moksluos, kaip kažkada galėjau.

Bet dabar aš jau per toli pažengusi. Atrodo, tiek daug laiko praleidau bandydama įtikint žmones, kad man tikrai depresija, kad negaliu su ja susitvarkyt, o dabar, kai tai pagaliau virto tikrove, aš nebenoriu to pripažint. Šiurpstu nuo to, kas man daros, man taip baisu patirti, kas bus šulinio dugne, kai jį pasieksiu, man taip baisu, kad iš tikrųjų ten atsidūriau. Kaip man tai galėjo atsitikti? Atrodo, dar visai neseniai, gal prieš kokius dešimt metų, buvau maža mergaitė, bandanti susikurt naują asmenybę, bandanti liguistą depresiją paverst tam tikru pankrokišku įvaizdžiu; o dabar tokia ir tapau.

Net pati to nesuvokdama kas penkios minutės skambinu daktarei Sterling, kad ji mane guostų ir įtikinėtų, jog vieną dieną aš iš to išsivaduosiu. Ir jai visada pavyksta, ji visada žino, ką pasakyt. Bet praeina vos kelios sekundės, ir mane vėl apima baimė. Ir vėl jai skambinu.

— Elizabeth, mes juk ką tik apie tai kalbėjom, — sako ji. — Ką galiu padaryt, kad manim patikėtum?

— Nieko, — atsakau pro ašaras. — Argi nesupranti? Viskas griūva. Štai kokia mano problema. Rafe’as išeina iš kambario penkioms minutėms, ir aš jau tikra, kad jis niekada nebegrįš. Man visada taip. Viskas man atrodo netikra, jei to nėra tiesiai prieš akis.

— Kaip baisu taip gyvent.

— Tą aš ir bandau tau pasakyti!

Įdomu, ar ji supranta, kad toliau taip jau nebegaliu.

Vis tiek aš toliau save įtikinėju, kad galiu pasveikt valios pastangomis, kad jeigu vieną dieną nuspręsiu, jog privalau imt ir atsikelt iš šitos lovos, jog privalau būt laiminga, tai ir pajėgsiu taip padaryt. Kodėl aš taip įsitikinusi, kad tai įmanoma?

Tikriausiai todėl, kad alternatyva mane per daug gąsdina. Alternatyva — tai neišvengiama savižudybė. Iki šiol visada maniau, kad savigriova — raudona vėliava, skirta mosuot prieš pasaulį, kad sulaukčiau pagalbos, kurios man reikia. Gulėdama šitoj ligoninėj pirmą kartą rimtai mąstau apie savižudybę, nes nebegaliu ištvert to skausmo. Įdomu, ar nors viena iš tų seselių, kurios atneša man pavalgyt, keičia patalynę, primena, kad nueičiau į dušą, gali pasakyt tik pažiūrėjus, kad iš manęs liko tik vienas skausmas, atvira žaizda, kurią skauda taip, kad gali numirti. Ir tai gali atsitikt akimirksniu: pasigirs, kaip mergina krinta, ir niekas jos negalės išgelbėti. O ką, jei įstrigau čia, šitoj ligoninėj, visam laikui?

Vėl skambinu daktarei Sterling, vėl klausiu to paties, ir ji galiausiai nusprendžia, kad man reikia duot kokių nors vaistų. Galų gale aš nesu vienintelė jos pacientė, nesu jos vienintelė problema. Ir kaskart, kai ji užsimena jaučianti, jog jai reikia daugiau laiko praleist su savo vaikais, aš pradedu verkt ir pasakau: jei mirsiu, tavo rankos bus suteptos krauju. Tikriausiai tik norėdama susigrąžint savo asmeninį gyvenimą, daktarė Sterling pasiryžta išbandyt cheminį gydymo būdą. Ji mano, kad tinkamai paskyrus vaistus gal man netgi pavyktų padaryt savo darbus. Ir mano darbo vadovas, ir daktarė Sterling, ir keletas draugų siūlė atidėt galutinį atsiskaitymą ir atlikt darbus vėliau. Bet nežinia kodėl negaliu to padaryt. Tai mane demoralizuotų. Kartoju sau: jeigu įstengsiu parašyt darbą, vadinas, vilties dar yra. Žinau ir tai, kad jei neparašysiu, būsiu priversta nusižudyt, nes prarasiu paskutinį ramstį. Kiti emocinių problemų kamuojami studentai ima akademines atostogas, bet jie turi šeimas ir jaučia, kad šiam pasauly yra vieta, galinti sugert jų skausmą. O aš teturiu tik nevykusią gyvenimo kopiją, kurią susikūriau čia, Harvarde, ir negaliu jos atsisakyt. Aš privalau atlikti savo darbus.

Daktarė Sterling įsitikinusi, kad mano pagrindiniai simptomai yra nerimas ir įsiaudrinimas. Jos nuomone, dar blogiau už pačią depresiją yra mano baimė, kad niekada nepavyks iš jos išbristi. Kaip paprastai, mano problema, rodos, yra ta, jog aš per vieną žingsnį nutolus nuo savo problemų, esu lyg nervingas siaubo filmo žiūrovas, o ne pats siaubo filmas.

— Tu manai, kad mane kankina metadepresija? — klausiu daktarės Sterling, kažkurią akimirką linksmai nusiteikusi.

— Galima ir taip galvot, — atsako ji.

Daktarė Sterling tiki, kad geriausias vaistas man, bent jau tol, kol mane nuodugniai patikrins psichofarmakologas iš McLeano klinikos, yra Xanaxas, iš esmės todėl, kad jis pradės veikti tuoj pat. Mano negaliai išgydyt tinkamesnis priešnuodis tikriausiai būtų koks nors antidepresantas, bet daktarė Sterling nemano, kad išgyvensiu tol, kol jis pradės veikti, nes tam prireiks keleto savaičių, o mano desperatišką būseną reikia gydyti tuoj pat.

Praėjus kiek laiko po to, kai išgėriau pirmąją Xanaxo piliulę, grįžau iš kasdienio pasivaikščiojimo, ir vėl guliu ligoninės lovoj, susirietus į kamuolėlį, rankomis apkabinus pagalvę, įsitikinus, kad visiems laikams įklimpau į šitą nykų liūną. Gyvenimas baisus, gyvenimas visada buvo baisus, gyvenimas visada bus baisus. Iš tikrųjų, kiekvieną dieną jis darosi vis baisesnis. Daktarė Sterling paskambina norėdama sužinot, kaip man sekasi. Pasakau, kad kai buvau išėjus į lauką ir stovėjau nesibaigiančioj eilėj „Au Bon Pain” kavinėje, manęs vos neapėmė panikos priepuolis, aš vos neparkritau ant žemės ištikta konvulsijų kavinės vidury, nes man pradėjo trūkt oro. Pradėjau šaukt, kad ji man sakiusi, jog Xanaxas labai padeda nuo nerimo, o aš visą savo gyvenimą nesijaučiau tokia nervinga. Pasakiau jai, kad laikausi įsikibus pagalvės, nes esu įsitikinusi, jog vyrai baltais chalatais gali čia ateit ir bet kurią akimirką mane išsivest, o jei laikysiuos įsitvėrus, gal jie neįkiš manęs į tramdomuosius marškinius.

— Elizabeth, — sako ji juokdamasi, — tu jau esi ten, kur tie vyrai baltais chalatais tave galėtų nuvest, todėl nėra jokio pavojaus, kad taip atsitiks. Atrodo, kad tavo reakcija į Xanaxą buvo neigiama. — Ji kalba taip dalykiškai, tarsi mano psichosomatinė būklė nebūtų kritiška.

— Manau, jis mane labai stipriai atpalaidavo, ir aš pagaliau pakankamai laisvai ir be kompleksų apgalvojau savo problemas, — svarsčiau aš. — O tai padėjo man suvokt, kaip aš save apgaudinėjau, ir mano gyvenimas yra dar baisesnis, nei maniau.

— Klausyk, — atsakė daktarė Sterling, — man atrodo, tau tikrai reikia liautis vartot Xanaxą. Manau, mums reikės paieškot ko nors kito.

Vos tik padedu ragelį, neklausydama daktarės nurodymų, įsimetu į burną dar kelias Xanaxo piliules tikėdamasi, kad jos padės užmigt ir miegot, kol blogi pojūčiai išnyks. Bet, deja, taip neatsitinka. Tiesa, man pavyksta užmigt gana ilgam. Bet visą naktį sapnuoju, kaip virš manęs užsiveria sienos, kad esu žvėris ir pakliūnu į kailių medžiotojų spąstus, ir taip beviltiškai noriu iš jų ištrūkt, kad nusikandu sau koją, bet, užuot pasprukus, nukraujuoju negyvai ant sniego. Žemė raudona, žemė balta, dangus mėlynas, o kai pabundu, blogi pojūčiai niekur nedingę.

Dažnas filmų ir romanų mėgstamas herojus — atsidavęs savo darbui psichiatras, kuris plaukioja kartu su savo pamišusia paciente norėdamas jai įrodyti, kad ji nenuskęs tik todėl, kad jos vyresnioji sesuo kadais nuskendo, arba psichiatrė, skrendanti per visą šalį susipažint su visa savo vargšo globotinio šeima, nes nori suvokt, kodėl jis — toks dvasiškai suluošintas jaunuolis. Žinoma, yra ir kitas veikėjų tipas — nedoras manipuliatorius, pavyzdžiui, Hanibalas Lekteris, kuris nužudo savo erzinantį nepagydomai maniakine depresija sergantį pacientą, o paskui suvalgo jo kūną su pupelėm, užgerdamas „Chianti” vynu. Dauguma mano psichiatrų labiau priminė pastarąjį tipą, nors jų kanibalizmas tebuvo tik metaforinis. Daktarė Sterlingyra vienintelė psichiatrė, apie kurią tikrai galiu pasakyt: ji išgelbėjo mano gyvenimą. Manau, ji žinojo, jog jai galiausiai nebus sumokėta už visas jos pastangas, bet vis tiek darė tai, ką, jos nuomone, reikėjo.

Iš tikrųjų, man sutikus ji netgi susisiekė su mano tėvu, nors aš jai ir sakiau, kad pati su juo jokiu būdu nekalbėsiu. Manau, kad iš dalies jai buvo įdomu su juo pakalbėt, nes tiek daug buvo apie jį girdėjus per pastaruosius kelis mėnesius. Bet iš esmės ji, rodos, buvo įsitikinusi, kad jeigu jo sveikatos draudimas iš tikrųjų gali padengt devyniasdešimt procentų gydymo kainos, turi būt koks nors būdas priversti jį bendradarbiaut mano labui. Kol tąkart gulėjau ligoninėj, ji paskambino mano tėvui ir pasakė suprantanti, kad jis turi daugybę priežasčių manyt, jog mano mama turinti apmokėt už mano gydymą, ir galbūt — ji pasakė, aišku, jam pataikaudama, — ne tokiomis sunkiomis aplinkybėmis galbūt tai būtų ir logiškas sprendimas, bet jai tikrai būtina lankyt mane kiekvieną dieną, ir ji norinti žinot, ar jis sumokės tą sumą, kurios negali sumokėt mano mama. Tiksliai nežinau, kas buvo po to, bet tikriausiai ji nupiešė situaciją kaip visiškai beviltišką, nes tai suveikė. Po savaitės jis atsiuntė daktarei Sterling užpildyti draudimo formas.

Daktarei Sterling pavyko sukurt man psichinės prieglaudos sąlygas Harvardo medicinos sistemoj ir išvengti įprastos psichiatrinės ligoninės. Kadangi, mums vos pradėjus gydymą, šiek tiek laiko, trumpai, jaučiausi visai neblogai, daktarė Sterling žinojo, kad kažkur many slepias kvatoklė mergaitė, tenorinti, kad jai būtų smagu, ir tiek, ir todėl jai atrodė, kad man labai svarbu turėt sąlygas išreikšti šią savo asmenybės pusę. Rodos, ji manė, kad vieną gražią dieną aš vėl atgausiu savo džiaugsmingąjį „aš”; o McLeano klinikoj teturėčiau tik apmušalais išmuštas sienas, langus su geležinėm grotom ir šizofrenikus koridoriuj, su kuriais kartu galėčiau visu tuo mėgautis. Jos tikslas buvo pasirūpint, kad gaučiau tokią pat priežiūrą ir gydymą, kokią būčiau gavus psichiatrinėj ligoninėj, tačiau nereikėtų būt uždarytai ir atskirtai nuo visų. Tik dėl jos ryžto ir atsidavimo man pavyko išgyvent tuos metus ir nepapult į durnyną, ir tik jos dėka šiandien aš apskritai gyva.

Bandžiau sau primint, kad mano problema — ne Rafe’as. Problema, kaip man paaiškino daktarė Sterling ir kaip žinojau pati, yra ta, kad aš susipainiojus savy. Rafe’as buvo tik laikinas išsigelbėjimas, kurio griebiaus, piliulė, kurią išgėriau, kad išnyktų blogi jausmai. Tačiau dabar, kai jis jau nustojo man padėjęs taip kaip anksčiau, kai jis nesutiko, kad šitaip jį naudočiau, kai tvirtino norįs būti mano vaikinas, o ne mano panacėja, jis jau nebebuvo mano išsigelbėjimo dalis. Jis buvo problemos dalis.

Visada man taip: griaunu save iš vidaus, paverčiu išsigelbėjimą problema. Viskas, prie ko tik prisiliečiu, griūva. Esu lyg koks atvirkščias Midas.

Dar man nepradėjus svarstyt didžiųjų dienos reikalų — trinkt galvą man šampūnu ar netrinkt, štai klausimas koksai, — įžengė

Alden, apsiginklavusi kažkokiais drabužiais, kurių jos prašiau, ir puodeliu karšto šokolado iš „Au Bon Pain” kavinės, už kurį jai padėkojau. Nenorėjau klaust, ar niekas neskambino, nes nenorėjau nusivilti, ir esu tikra, kad jei Rafe’as būtų skambinęs, ji man pasakytų. Galų gale ne kas kitas, o Alden man visada palikdavo žinutes, kuriose didžiulėm raidėm markeriu užrašydavo: „Skambino Rafe’as”, arba kartais paprasčiausiai: „Skambino jis”. Nors kitais požiūriais jos įprotis palikinėt žinutes buvo gana vangus, Alden suprato, kurie skambučiai svarbūs.

Taigi aš jos neklausiau, o ji apie tai neužsiminė, ir taip praslinko diena, užbėgo keli draugai. Susannah atnešė man Joni Mitchell knygą Vasaros pievų šnabždesys, nes norėjau paskaityt jos dainos „Netrukdykit sielvartui” žodžius. Ji pasakė, kad iš tikrųjų man reikia skaityt P. G. Wodehouse’ą ar J. P. Donleavy, ką nors linksmo ir humoristinio. Atėjo Paulas, atnešė man kiniško maisto ir vanilės kvapo žvakę, ir mes išėjom pasivaikščiot po sniegą į jo butą Oburn gatvėj ir klausėmės Debesų per jo nešiojamą magiuką. Užbėgo Johnatanas, Crimson atsakingasis redaktorius, ir atnešė moterų erotinės literatūros antologiją, Village Voice ir paskutinį Atew Republic numerį. Samantha atnešė Paulo Johnsono Mūsų laikus. Anot jos, ta knyga kažkaip siejasi su tuo, kas man dabar daros. Aš vis tikėjausi, kad kas nors atneš paskutinį Cosmopolitan numerį, kad galėčiau paskaityt savo horoskopą ir išsiaiškint, ar mano gyvenimas vėl sunormalės, bet niekas neatnešė.

Taip prabėgo diena, atėjo vakaras, ir mano senoji fantazija apie tai, kaip aš guliu ligoninės lovoj ir priiminėju lankytojus, virto tikrove, ir viskas buvo labai gražu ir smagu, bet tai man visai nerūpėjo, nes Rafe’as nepaskambino. Užsuko Ebenas ir Alecas, atnešė šokoladinį kokteilį iš Steve’o kavinės ir sumuštinį su kalakutiena iš „Formaggio”, ir aš smagiai su jais pasikalbėjau, bet netgi jau jiems atėjus mano protą pradėjo traukt migla. Nors ir jaučiaus gerai pailsėjusi ir visų mėgstama, tai negalėjo nuslopint beprotybės jausmo, kuris pradėjo skleistis po visą mano kūną ir galvą, kol pradėjau dust, tarsi būčiau nuoga ir gyva palaidota karštame baltame vasaros smėly ir negyvai sudegčiau.

Galiausiai nebeliko nė vieno, kas mane aplankytų, nei Alden, nei Paulo, nei Susannos, nei Samanthos, nei Johnatano, nei Ebeno, nei Aleco, nieko, ir nebeliko nieko, kas numalšintų mano skausmą, baisų skausmą, didžiulį ir siaubingą skausmą, ir tada aš pravirkau. Galvoj tik viena mintis: Kodėl nepaskambino Rafe’as jis jau nyksta jis mane palieka kaip ir visi kiti jis žadėjo kad to nepadarys bet palieka žinau tai o Dieve noriu numirt čia ir dabar šitoj stumdomoj ligoninės lovoj noriu kad mano lavonas būtų baltas kaip šitos paklodės baltesnis už paklodes noriu kad kraujo ir gyvybės many nebeliktų niekada nebenoriu nieko jaust niekada.

Ašaros ir skausmas tampa nebepakeliami. Paprastai ašaros išvalo. Kai verki, iš akių tau liejas druska ir vanduo, ir kartu išplauna visą skausmą. Bet šiuo atveju verksmas tik dar labiau įkaitina jausmus, kuriuos išreiškia, nes kuo smarkiau verkiu, tuo liūdniau man darosi, ir prisimenu kiekvieną kartą, kai verkiau dėl Rafe’o, kiekvieną kartą, kai verkiau dėl to, kad maniau, jog jis manęs nemyli taip, kaip turėtų, ir kiekvieną kartą jis mane guosdavo, sakydavo, kokia aš kvaila, bet dabar suvokiu, kad visai nebuvau kvaila, nes kurgi jis dabar, kur jis dabar, kai guliu čia ir mirštu, ir kodėl niekada šalia manęs nėra nė vieno žmogaus, kuris turėtų būt?

Netrukus jau verkiu dėl to, kad tėvas mane paliko, dėl to, kad viena gulėjau kūdikio lovelėj, viena buvau savo mamos gimdoje, viena esu šitam gyvenime, ir žinau, kad daugybę kartų mane jau buvo apėmus isterija, bet šį kartą nemanau, kad ji pasibaigs. Kažkas turi baigt visa tai! Svarstau, gal padės Xanaxas, svarstau, ar dar turiu jo paslėpusi savo krepšy, svarstau, ar apskritai kas nors man gali padėt, nejaugi nėra jokios piliulės, jokio gėralo, jokio serumo, jokios injekcijos, ničnieko po šita juoda saule, kas galėtų nuslopint tokį stiprų skausmą. Na, kas nors turi būt, kokia nors labai stipri ranka, galinti suspaust labai stipriai ir sustabdyt tą beprotišką mano savijautą.

Paskambinu daktarei Sterling. Pradedu šaukt jai, kokį netikrumą ir baimę jaučiu. O paskui pasakau, kad rytoj iš ryto tikriausiai paskambinsiu Rafe’ui, ir taip norėčiau, kad kas nors man padėtų iki tol atsijungt. Iš tikrųjų, tęsiu toliau, norėčiau, kad kas nors man padėtų atsijungt ilgam, kol nustosiu jaustis taip, kaip jaučiuosi dabar, nes to jau neįmanoma psichiatriškai pagydyt. Mes galim dienų dienas viską analizuot, bet skausmo tai nesumažina. Kažkas didesnis už mane užvaldė mano kūną ir protą. Aš apsėstoji.

Daktarė Sterling paprašo manęs konkrečiau įvardyt, kas yra ne taip ir nuo ko galėčiau pasijust geriau. Aš vis kartoju, kad noriu, jog mano smegenys būtų sunaikintos, kad jos bėga, sukas, dega, bando ieškot gyvenimo prasmės, ir netgi gulint čia, ligoninėj, joms reikia pailsėti. Atrodo, pasakau jai, kad noriu, jog mano galvą sutrupintų. Noriu heroino. Žinoma, daktarė Sterling nepaskirs man narkotikų. Vietoj toji nusprendžia skirt man Mellarilą, antipsichotinį preparatą, kuris, kaip žinoma, padeda šizofrenikams, kai jiems prasideda vaizdiniai, stiprų trankvilizatorių iš tos pačios šeimos kaip ir Thorazine. Ji tikina, kad tai tikras smegenų slopintojas ir tikrai padės man atsijungti.

Padėjus ragelį vis dar verkiu lyg kokia audra su žaibais, tada įeina seselė ir paduoda man mažą rudą tabletę ir spanguolių sulčių stiklinę, lyg ir Stillmano ligoninės „naminį gėrimą”. Ji įspėja, kad gerčiau atsargiai ir nepaspringčiau, nes mato, jog nuo verkimo neatgaunu kvapo.

Stebuklas! Praėjus vos kelioms minutėms po to, kai nuryju Mellarilą, mano ašaros ir visi jausmai kažkur išsisklaido. Viens, ir viskas. Lyg kokie burtai. Aš rami, nerūpestinga, niekas manęs neslegia. Sėdžiu lovoj žiūrėdama į sieną, jaučiuos laiminga, man patinka, kaip atrodo siena, kokia ji rausva ir balta. Kiek atsimenu, dar niekada šita rausva ir balta neatrodė tokia rausva ir balta kaip dabar.

Kitą dieną daktarė Sterling pareiškia, kad ji labai patenkinta tuo, kaip mane paveikė Mellarilas, ir nusprendžia, kad tuo vaistu mane ir gydys. Tris kartus per dieną seselė atneš man po mažytę rudą tabletę.

Tiksliai nežinau, kokio poveikio ji nori. Tikriausiai gydytojai McLeano klinikoj eksperimentuoja, skirdami mažas dozes kaip antidepresantą. Bet pagrindinis jo poveikis — tampi visiškai abejingas viskam. Po pradinės euforijos, kurią pajutau išgėrus pirmą dozę, nuolatinis Mellarilo vartojimas mane ėmė bukint. Užuot kentėjus nuo depresijos, tapau atbukus. Manęs taip niekas nejaudina, kad daktarė Sterling ir kiti gydytojai kone palaiko tai pagerėjimu. Tikriausiai tai ir yra pagerėjimas: esu pakankamai rami, kad parašyčiau darbą iš semiotikos, pakankamai rami, kad sukurčiau esė savo kursiniam darbui apie feministinę teoriją ir Orestėjos trilogiją, pakankamai rami, kad pagalvočiau apie tai, jog verta nuvažiuot kelioms dienoms namo per atostogas.

Paskambinu Rafe’ui, kuris man praneša, kad mūsų planai susitikt kelioms dienoms Niujorke prieš jam grįžtant į Brauną neišdegs, nes jam reikia parašyti keletą darbų ir padaryt kitų dalykų baigiant universitetą. Girdžiu, ką jis kalba, bet jo žodžiai neužsifiksuoja. Atrodo, Mellarilas užblokavo mano smegenų receptorių vietas, kurios sujungia faktus su jausmais.

Kas nors gali įžengt į tavo kambarį ir pasakyt, kad tavo gyvenimui kilo pavojus, girdžiu, kaip dainuoja Paulas Simonas kažkurioj dainoj iš mano gyvenimo, kuris dabar atrodo taip toli.

5 Aš pats esu pragaras

XI

LABAS RYTAS, LIŪDESY

I’m going out of my mind

With a pain chat stops and starts

Like a corkscrew through my heart

Ever since we’ve been apart6

BOB DYLAN

„You’re a Big Giri Now”

Išdygau prie Rafe’o durų neįspėjus, nes žinojau, kad jau visa savaitė kaip jis grįžęs į Brauną, o man nepaskambino. Po to, kai mes išsiskyrėm, jam netgi pritrūko padorumo palydėt mane į autobusų stotį, nes būtinai turėjo eit į repeticiją. Jis tik paprašė savo kambario draugo, kad mane nuvežtų. Jaučiausi kaip atvažiavusi pasisvečiuot ligota giminaitė, kuria kiekvienas iš eilės rūpinasi, nes taip reikia. Įsivaizdavau, kaip Rafe’as sako savo draugui: „Nenoriu su ja turėt reikalų, geriau tują nuvežk”.

Mes įsėdom į jo mažylę Hondą, lauke siaubingai šalo, ir aš nesilioviau galvojus, kad turėčiau jaustis dėkinga, nes jei Rafe’as būtų mane lydėjęs, būtumėm turėję eiti iki stoties pėsti; bet kažkodėl taip nesijaučiau. Jo draugas išleido mane prie autobusų stoties visas sutrikęs, nes ką gi gali pasakyt žmogui, kurio niekada nebepamatysi dėl priežasčių, neturinčių nieko bendra su tuo, kas kada nors įvyko tarp jųdviejų? Sukaupus visą drąsą nusipirkau bilietą, įlipau į autobusą, atsisėdau, nusipirkau keletą žurnalų kelionei, tačiau visiškai negalėjau susikaupt. Negalėjau susikaupt skaitydama Vemier straipsnį apie Cher. Arba New York straipsnį apie Johną Cassablancą ir jo modelių agentūrą. Neprisiverčiau netgi perskaityti Cosmopolitan turinio. Nepajėgiau susikaupt galvodama apie Rafe’ą, nes kaip galima sutelkt mintis į tai, kas tvyro visur lyg oras? Vienintelis man dar likęs dalykas — atsijungt. Prisimenu, kaip galvojau: Štai ir gavai. Štai skausmas, kurio laukei visą gyvenimą. Štai kaip dūžta širdis. Pamenu, maniau, kad blogiau būti nebegali.

Koledže kiekvienas užmezga su kuo nors santykius, kurie tęsiasi keletą mėnesių, o paskui nutrūksta, — taip paprastai būna. Kartais viskam pasibaigus būna labai skaudu, kartais nieko tokio, kartais jauti malonų palengvėjimą, bet dažniausiai nuo visko galima išsigydyt pasėdėjus kelias dienas ant draugės sofos su pakeliu nosinaičių ir buteliu džino.

Bet kuris pašalinis stebėtojas būtų priskyręs mano romaną su Rafe’u prie krūvos verksmingų trumpalaikių meilių, niekada nesibaigiančių laimingai. Kiekvienas nežinantis visų smulkmenų pasakytų, kad mes buvom jauna pora, ir jaunystė, laikas ir atstumas buvo svarbiausi veiksniai, neleidę mūsų santykiams tęstis ilgiau kaip devyniasdešimt dienų. Mes netikom vienas kitam, gyvenom geografiškai toli vienas nuo kito, nebuvom pasiruošę įsipareigot vienas kitam — tokia įprastinių paaiškinimų litanija lydėtų mūsų išsiskyrimą, ir netgi aš pati panaudočiau vieną iš jų atsakydama žmonėms, kurie pakankamai nekaltai klaustų: „Kas atsitiko tam Rafe’ui?” Ir niekas neturėtų jokios priežasties manim abejoti. Niekas, kas apie mus nežinojo daugiau, net negalėtų įsivaizduot, kokią stiprią folie a deux mes išgyvenom per tą trumpą sąjungos laikotarpį.

Rafe’as stengėsi sugert visą mano nerimą. Iš dalies aš jam ir patikau dėl savo depresijos. Jis buvo vienas iš tų, kuriuos beviltiškai traukia alkoholikai ar narkomanai, tik aš buvau narkomanė be narkotikų. Kartais jis mėgaudavosi mintim esąs mano asmeninis Jėzus, sukuriantis man saugią prieglaudą savo mažame namely Providense, Rod Ailende. Gulėdavau jo lovoj dienų dienas, o jis nešiodavo man skrudintą duoną ir arbatą ir prašydavo, kad pasakočiau jam apie savo skausmą. Jam patiko išgelbėjimo idėja. Jo mama buvo ūmi isterikė, jo jaunėlė sesuo — kažkokia psichotinės paauglės atmaina, ir Rafe’o natūralus vaidmuo gyvenime buvo rūpintis kitais.

Čia nėra nieko neįprasto. Nuo senų senovės neramios sielos individai, nepraradę noro išgyventi, poravosi su žmonėmis, kurie minta jų skausmu, žinodami, kad tai jiems geriausia proga rast meilę ir rūpestį. Noriu pasakyt, kas kitas, jei ne skausmo vojeristas, būtų taikstęsis su manim, kai buvau kankinama baisiausios depresijos? Man pasisekė, kad Rafe’as mane surado. Per mano trumpą susitikinėjimo su vaikinais karjerą bendravau net su trimis, kurių merginos — tuo metu, kai su jais susipažinau, — gulėjo durnyne. Aišku, tai negali būt normalu — kiekviena mergina apie save to nepasakytų. Kai iš pat pradžių pajusdavom abipusę trauką, nežinodavau, kad jie linkę įsimylėt beprotes, o jie nežinojo, kad aš tokia ir esu, bet mes vis tiek užuosdavom vienas kitą, pajusdavom tam tikros smegenų mutacijos kvapą, pastebėdavom vienas kitą sausakimšuos kambariuos ir susipažindavom, nes yra dalykų, kuriems lemta įvykti: Sidas visada atras Nancy, Tomas visada susibendraus su Roseanne, o Tedas (visai beviltiškas atvejis) visada įsigudrins užmegzt santykius paeiliui su Sylvia ir kita moterim, kurios nusižudė įkišusios galvą į orkaitę. F. Scottas visada atpažins savo Zeldą, Samsonas visada įsimylės Dailią, o Jasonas vėlei ves Medėją, netgi jei jam bus iš anksto pranešta apie makabrišką jų santuokos atomazgą. Ar tik tai nėra vienas ir tas pats?

Tačiau iki Rafe’o aš niekada nebuvau viena iš tų laimingųjų. Visada buvau viena, tik kartais man atsitikdavo, na, tai, kas atsitikdavo. Girdėjau apie kitas merginas, kurioms nuvažiavo stogas ir jos atsidūrė durnyne, girdėjau, kad jos turi užjaučiančius ir atsidavusius vaikinus, kurie valo joms nosis, raišioja senus skudurus ant kraujuotų riešų, bėga į vaistinę, kad paskutinę akimirką gautų daktaro paskirtų raminamųjų, kai merginą ištinka psichozės priepuolis tiesiog ant virtuvės grindų. Girdėjau apie tas merginas ir svarstydavau, kaip jos gali taip kentėti, kai jas taip myli. Pati nykiausia mano depresijos dalis būdavo izoliacija ir pojūtis, kad žmonių santykiai tokie neapčiuopiami, priklauso kitiems, kad kitapus stiklinės sienos pilna laimingų žmonių. Visą laiką galvodavau: nežinau, kokį sandėrį tos nelaimėlės pasirašė, bet aš irgi noriu jį pasirašyt!

O tada pasirodė Rafe’as, ir jis bandė mane mylėt, tikrai tikiu, kad bandė, bet tuo metu jokia meilė negalėjo sulopyt mano sužeistos sielos. Iš tikrųjų, palygint su visom kitom pasauly veikiančiom jėgom, meilė yra, galima sakyt, bejėgė ir apgailėtina: tėvas gal kokį milijoną kartų man yra sakęs, kaip jis mane myli, bet tas jausmas — netgi jei įsivaizduosim, kad jis tikras, vargu ar buvo pakankamai stiprus, kad atsvertų tą neteisybę, kurią jis man padarė. Kitaip nei meilės romanai ir šūkis „meilė viską nugali”, kuriuo netgi mus, užaugusius skyrybų epochoj, vis tiek mokė tikėti, matyt, kažkokiam atavistiniam instinktui veikiant, — meilė visada yra aplinkybių rezultatas ir auka. Ji trapi ir maža. Kaip kadaise rašė Leonardas Cohenas, „meilė — tai ne pergalės žygis, / tai šaltis ir nutrūkęs aleliuja”. Rafe’as padėjo man suvokt, kad meilės gydomoji galia yra gerokai pervertinama, kad žmogaus, taip kamuojamo depresijos kaip aš, negali išgelbėt niekieno meilės jėga. Tai pranoksta bet ką. Noriu pasakyt, jeigu randi sudužusį veidrodį, surenki visus gabalėlius, duženas, iki pačios mažiausios, ir tau nepritrūksta kantrybės ir kruopštumo sudėliot visus gabalėlius į vieną, bet suklijuotasis veidrodis vis tiek bus išrašytas rievėmis, tai bus tik nevykusi sulopyta ankstesnio veidrodžio versija, ir jame matysis tik suskilęs atspindys to, kuris į jį žiūrės. Kai kurių dalykų neįmanoma pataisyti. Taip ir man: aš esu tokia sužalota, kad prireiks daugiau nei vieno žmogaus, vieno psichiatro, vieno vaisto ar vieno elektros šoko, — visko reikės labai labai daug, kol pavyks surinkt į vieną mano gyvenimo likučius lyg kokį Kliunkį Pliumpį. Mane išgelbėt būtų prireikę — ir, žinoma, prireikė, — kažko daug didesnio nei Rafe’as.

O nuo Rafe’o užuojautos man darės tik blogiau. Vienas psichologas kartą man paaiškino, kad blogiausia, ką psichiatras gali padaryt nuo itin stiprios depresijos kenčiančiam pacientui, — tai būti jam geras. Nes tas gerumas stingdo, leidžia depresyviam pacientui mėgautis savo nykia būsena. Kad gydymas būtų efektyvus, pacientą reikia baksnot ir provokuoti, skatint konfrontaciją, žadint norą išsiveržti iš narvo, paskendusio depresijos migloj. Rafe’as tikriausiai man buvo per geras. Jis leido man jaustis blogai, o tai savo ruožtu skatino mane pasijusti dar blogiau. Būdama su Rafe’u nieko kito neveikiau, tik skandinausi savo skausme.

Nathanas, mano vaikinas po Rafe’o, tada, kai jaučiaus kur kas geriau, priešingai, netoleruodavo mano depresijos epizodų džiaugsmingai. Tiesą sakant, jis jų nekentė — jie jam patiko mažiausiai, ir kai mes pradėjom susitikinėt, 1988 metais, aš jau buvau panašesnė į žmogų. Vis dar bėgdavau iš namų ir verkdavau pievelėj. Vis dar buvau (ir tikriausiai visada būsiu) žmogus, kuris kelia scenas, kai jaučiasi blogai. Tačiau Nathanas tokiose situacijose elgdavos visiškai kitaip nei Rafe’as. Jis sakydavo: „Nagi, nusiramink, tai juokinga Jis sakydavo:” Užtenka “. Sakydavo: „Baik vieną kartą”. Ir žinot ką? Jo požiūris man padėjo. Verčiama gerai elgtis, elgdavausi; verčiama susitvarkyt su tuo, kas mane kamuodavo, susitvarkydavau. Tuo metu, aišku, jau turėjau priemonių, padedančių suvaldyt emocijas, bet vis dėlto manau, kad Nathanas elgėsi su manim geriau už Rafe’ą. Tuos metus, kai buvau su Nathanu, žydėjau; o su Rafe’u man darės vis blogiau ir blogiau. Nenoriu pasakyt, kad kuris nors iš tų dviejų vyrų būtų įstengęs mane suvaldyti. Esu tikra, kad pasirinkau kiekvieną iš jų dėl tam tikrų jų savybių ir dėl to, kaip jie tvarkėsi su ta būsena, kuri mane buvo apėmusi tais dviem labai skirtingais mano gyvenimo laikotarpiais. Vis dėlto nė kiek neabejoju, kad Rafe’o noras mane palaikyt, kai man būdavo bloga, skatino mane jaustis dar blogiau. Kitaip ir būti negalėjo: aš taip norėjau jam įsiteikti.

Kažkuriuo momentu jis suvokė, kad nebegali su tuo susitvarkyti. Suprantu jo sprendimą. Tikrai suprantu. Netgi tada jį supratau. Bet nuo to man nepradėjo skaudėti mažiau.

Kaip gali šitaip su manim elgtis? Nesilioviau klausinėjus, kai sėdėjom jo miegamajam ant grindų ir kalbėjom valandų valandas vieną šeštadienio popietę skirdamiesi. Tu leidai man būti savim, tu visaip skatinai, kad pasakočiau tau, kaip man bloga, tu leidai, kad tapčiau vis liūdnesnė ir isteriškesnė, o dabar, kai man bloga taip, kaip tik gali būti bloga, tu mane palieki.

Tiesa, atsakė jis. Jis negalėjo meluot. Jis pasakė, kad manė galėsiąs su tuo susitvarkyt, bet negali. Jis daug ką manė. Jis niekada nenorėjo manęs įžeisti.

Tada nepasakiau, kad jam patikdavo stebėt, kaip aš įpuolu į isteriją, jį tai užvesdavo, jis mėgaudavosi mizanscena, emociniu tikrumu. Nepasakiau, nes nebuvo reikalo. Ir taip viskas buvo aišku. Jis visada man sakydavo, kad mano nekaltumas, mano visiškas nesugebėjimas užmaskuot savo siaubo jam patiko labiausiai. Atrodo, jis nesuprato, kad šitos savybės, bent jau mano, buvo patologiškos. Mano emocijų tikrumas nieko bendra neturėjo su nekaltybe, tik su depresija. Taip, mano depresyvi būsena turėjo tam tikro žavaus nuoširdumo, — kartais aš jo pasiilgstu. Pasiilgstu savo gebėjimo išeiti iš kambario apsiašarojus tokiom progom, kurios kitiems žmonėms atrodytų netinkamos. Man patiko tas mano bruožas. Patiko nepaisyt konvencijų. Ir Rafe’ui, na, Rafe’ui tai nežmoniškai patiko.

Bet visa tai buvo nesveika, nesveikiau, nei jis iš pradžių manė. Nekaltumas virto perversija. Jis virto ne tik suvokimu, kad esi panirus į tamsą, bet liguistu tamsos pomėgiu. Kai tik jis tai suvokė, pasitraukė. Paliko mane vieną su savo depresija, kuri išsekino jį kaip ir kiekvieną kitą mano kada nors turėtą paskutinį šiaudą.

Prieš išvažiuodama iš Providenso, paskambinau savo draugui Archeriui ir pranešiau, kad atvykstu į Niujorką, jaučiuos beprotiškai nusiminus, atvažiuosiu tiesiai pas jį ir noriu, kad jis patiektų man padorią vakarienę, nes pati savim negaliu pasirūpint.

O jis savo rafinuotu mandagiu balsu atsakė maždaug taip: „Aišku, atvažiuok”.

Archerį galima būtų pavadint intelektualu iki kaulų smegenų, Bostono brahmanų. Jam visada patiko tai, kas paprasta ir malonu. Gyvenimo kraujas ir bjaurastis, kuri daugelį mūsų intriguoja ir traukia, Archeriui nekėlė jokio susižavėjimo. Kai mes kartu žiūrėjom Žuvusiuosius su Seanu Pennu ir Michaeliu J. Foxu, kurie vaidina kareivius, Vietname išprievartavusius ir mirtinai sumušusius vargšę valstiečių merginą, Archeris nesiliovė manęs klausinėjęs, kokia prasmė sėdėt ir žiūrėt į visas tas šlykštybes. Galima sakyt, kad Broadway’aus miuziklai, pavyzdžiui, Ana ir Oklahoma!, buvo kuriami turint galvoj tokius žmones kaip Archeris. Užkietėjęs gerietis. Baigęs 1987 metais Harvardą, Archeris gavo dievai žino kokį darbą „American Express” kompanijoj (kurt kelionių departamentui kažkokią duomenų bazę, kaip kažkada man paaiškino), ir tik todėl, kad atrodo lyg nužengęs iš madų žurnalo, jis prisirinko į savo haremą pulką gyvybingų ir kvailų moterų. Jis vienas iš tų jankių džentelmenų, kurie renkasi isteriškas žydaites už geras drauges, nes mes jam atrodom tokios keistos ir egzotiškos, kaip Taičio gyventojos Gauguinui, — ir kad ir kaip artimai jis mus pažindavo, jo nuostaba niekada nenuslūgdavo. Nuo Archerio viskas nuteka kaip nuo žąsies vanduo: aš tikrai tikiu, kad net lyjant jis niekada nesušlampa. Jei Archeris nebūtų toks gražus, net nesu tikra, ar jis išviso gyventų, nes jam trūksta daugumos gyvybės požymių. Tačiau tas jo grožis, galima sakyt, yra problemos dalis: Archeris toks tobulai gražus, kad net atrodo sterilus, — tokio tyro ir simetriško grožio, kad jam trūksta Eroso ir Tanato — vyriškumo, kuris ir fiziškai menkiau apdovanotą vyrą padaro patrauklesnį. Iš esmės Archeris yra būtent tas vaikinas, su kuriuo reikia susitikt nutraukus santykius su savo vaikinu, nes tai geriausia proga būti su nuostabiai gražiu vyru ir nė kiek nebijoti seksualinės įtampos.

Tą vakarą Archeris nusiveda mane maloniai pavakarieniaut jaukiame „Brandywine” restorane, ir visą tą laiką net nenutuokia, kad bendrauju su juo pro nematomą storą stiklą, lyg kokį vonios langelį. Jis pasakoja man apie savo planus persikelt į Ciūrichą, kodėl jis yra respublikonų partijos sąrašuose, kur neša savo marškinius skalbt, ir visą tą laiką mane giliai giliai kankina toks baisus skausmas, kad neleidžiu jam net priartėt prie paviršiaus. Kai šiek tiek atsitokėju pati nuo savęs, staiga negaliu patikėt, kad viduj visa drebu, kad, metaforiškai kalbant, esu lyg sniego lavina, kuri tuoj nusileis uolomis, akmenimis ir akmenų luitais prie Archerio kojų, o jam vis tiek pavyksta įtraukt mane į diskusiją apie prezidento rinkimus. Labai dažnai aš atsijungiu ir sakau: „Atsiprašau, aš užsigalvojau, ką tu sakei?” Porą kartų vos nepasakiau: „Argi nematai, kaip man bloga? Kodėl nepaklausi, dėl ko?”

Bet aš tyliu. Deja, Archeris niekada nieko neklausinėja, jis yra manekenas su keliomis žmogiškomis funkcijomis. Tą naktį miegu vienoj lovoj su Archeriu. Iš pradžių jis mane prisitraukia prie savęs, bet aš nukeliauju į kitą lovos pusę ir prisispaudžiu prie krašto kaip tas, kuris kabo nuo stogo atbrailos ir tuoj tuoj nukris.

Kartais depresija mane taip užvaldo, kad negaliu patikėt, kaip visas pasaulis nesustoja ir nekenčia kartu su manim.

Kai Rafe’as mane paliko, negalėjau pajudėt. Buvau prilipus prie lovos kaip kramtomos gumos gabalas prie bato, priskretus prie pado, prisiklijavus prie to, kam visai nereikia manęs, kas mindžioja mane, bet aš vis tiek nepasitraukiu. Niekaip negaliu atlipti. Gulėjau lovoj, nuolat rydama Mellarilą ir svarstydama, kodėl šitas kvaitulį sukeliantis vaistas manęs neatbukina taip, kad palengvėtų.

Iš pradžių apsistojau pas mamą Niujorke, bet galiausiai grįžau į Keimbridžą, nes daktarė Sterling manė, kad bus geriau, jei būsiu arčiau prie gydymo centro (t. y. jos). Man buvo daugmaž tas pats. Vienintelis didžiulis skirtumas, kad Niujorke virtuvė buvo prigrūsta maisto, o Keimbridže — tuščia; taigi namie valgiau nedaug ir nenoriai, o koledže paprasčiausiai badavau. Ir vienur, ir kitur džiūvau ir nykau.

Kol dar gyvenau namie savo senajam kambary, supratau, kad pats sunkiausias dalykas kiekvieną dieną, kaip ir daugumai kenčiančių nuo depresijos, paprasčiausiai išlipt ryte iš lovos. Jei man pavykdavo tai padaryt, vadinas, dar galėjau kovot. Tai yra kažkaip prastumt dieną. Nusprendžiau rašyt tikėdamasi, kad tai man padės atsipalaiduoti, kaip kadaise, prieš daugelį metų. Bet vos tik atsisėdau prie rašomosios mašinėlės, sustingau prie klaviatūros. Į galvą neatėjo nė viena prakeikta mintis. Jokių eilėraščių, jokios prozos, jokių žodžių.

Viešpatie, pagalvojau, ką gi daryt su tokiu baisiu skausmu, kuris niekuo savęs neatperka? Jokia alchemija negali jo paverst menu, žodžiais, kuo nors, ką galima transformuot į įdomią patirtį, nes pats skausmas, jis toks stiprus, jis taip giliai persmelkęs tavo organizmą, kad niekaip neišeina jo nuo savęs atskirti, išstumt laukan ar atrast jo grožį. Tokį skausmą jaučiu dabar. Jis toks stiprus, kad iš jo jokios naudos. Vienintelis dalykas, kurio iš jo pasimokysiu — koks stiprus gali būti skausmas.

Vieną dieną, ilgokai prasikuitus namie, nusprendžiau nueit į filmą Piktžolė su savo drauge Dinah. Jau buvau beišeinanti, kai suskambo telefonas. Skambino mama iš darbo norėdama pasakyt, kad ji viską supratusi, kad man reikia pasiimt akademines atostogas, grįžt į Keimbridžą ir kiekvieną dieną vaikščiot pas psichiatrą, visą savo laiką paskirt gydymuisi.

Tai nebūtų buvus tokia jau baisi mintis, jeigu aš pati nebūčiau prieš tai svarsčiusi, ar neatsigulus į durnyną, bet atsisakiau tos minties, kai daktarė Sterling ir pora kitų psichiatrų, su kuriais konsultavausi, primygtinai teigė, kad nėra jokio reikalo. Stillmano ligoninė kuo puikiausiai tinkanti ūmiu atveju, ir daktarė Sterling tvirtai tikėjo, kad laikytis įprastos darbo rutinos, lankyt užsiėmimus, vartot vaistus ir tuo pat metu vaikščiot į gydymo seansus yra labai vertinga. Ji buvo įsitikinus, kad turėsiu daugiau šansų išmokt bendrauti su pasauliu, jei būsiu jo dalis; o jei paimčiau akademines atostogas ir nukirsčiau ryšius su Harvardu, netekčiau daugybės šaltinių, — pavyzdžiui, Stillmano ligoninės, — kurie, jos manymu, galėjo man praversti.

Grįžt prie mokslų buvo mažiausiai pastangų reikalaujantis kelias, ir daktarė Sterling mane įtikino, kad tai geriausias pasirinkimas. Po kelių naudingų pokalbių aš netgi pati sau nusprendžiau, kad kažkaip, nežinia kokiu būdu, padedant daktarei Sterling, galiausiai pasveiksiu. Išgyvensiu išsiskyrimą su Rafe’u ir įveiksiu depresiją. Nors iki galo tuo ir netikėjau, pasakiau sau, kad grįždama prie mokslų žengsiu pirmą žingsnį prie vilties. Tuo metu, kai nesijaučiau nors kiek galinti priimt apskritai kokius nors sprendimus ir jų laikytis, aš bent jau tiek padariau. O dabar man skambina mama ir sako, kad, jos supratimu, aš nepagydomai sergu ir man reikia pailsėt nuo mokslų, — iš tikrųjų ji manė, kad gal man būtų geriau apskritai juos mest ir pradėti dirbt, — ir tada aš galbūt pasveiksiu.

— Niekada nieko nesu mačiusi tokios būsenos, — ji vis kartojo.

— Mama, paklausyk, mažiausiai dabar norėčiau pasakot, kaip viskas bus toliau, nes ir pati nežinau, — pradėjau aš. — Bet, dėl Dievo meilės, aš ką tik išsiskyriau su savo vaikinu, esu labai nusiminus ir isteriška, bet man bus geriau. Nemanau, kad man labai padeda, kai tu skambini ir sakai, kad man blogiau nei bet kada. Nes, mama, aš žinau, kad blogiau būt jau nebegali.

— Visa tai... — ji nutilo. — Visa tai taip beprotiška. Tu lakstai į Dalasą ir Mineapolį, kad geriau pasijustum, bet tau daros vis blogiau ir blogiau, ir, Ellie, žinai, aš daugiau nebegaliu to pakelt. Man to jau per daug. Nesuprantu, kodėl visa tai tau daros, nežinau, kas tau, bet noriu, kad tai baigtųsi. Kai kiekvieną kartą sugrįžti namo, mano gyvenimas tampa karštligiškas, nes negaliu sutvarkyt to, kas tau daros, ir todėl noriu, kad grįžtum į Keimbridžą ir susirastum kokį nors darbą, gydytumeisi ir pasveiktum kartą ir visiems laikams.

Jos balse skambėjo isteriška baimė, sumišusi su gedulingu siaubu. Ir vėl pajutau, kad mano depresija — tarsi kokia sugedus mašina, ir man liepiama susitaisyt ją, po velnių, tarsi mano proto laidelius galima būtų pakeist kaip kokį sugedusį variklį ar neveikiančius stabdžius. Mano mama norėjo rezultatų, ir kuo greičiau, ir aš norėjau lygiai to paties, bet neatrodė, kad tai įmanoma. Pradėjau verkt, nes negalėjau suprast, ką mama tikėjos pasiekti visa tai man sakydama. Juk nuo depresijos kentėjau aš, o jai kažkaip pavyko sudaryt įspūdį, lyg aš turėčiau jos gailėtis. Nekenčiau, kad mūsų emocinės būsenos vis dar buvo susipynusios, o ir mūsų nuotaikos taip priklausė viena nuo kitos. Pakalbėjus su ja keletą minučių, atsargų įsitikinimą, kad galiu pasveikt, staiga išstūmė jausmas, kad esu prakeikta, lyg Kainas nešioju neišdildomą depresijos žymę. Beviltiškai norėjau padėt ragelį ir nusiplaut rankas, veidą, visą kūną, nusivalyt visą šitą gličią masę, kuri, rodos, pasklido po mane besiklausant mamos.

— Mama, — pasakiau aš, — mama, aš jau buvau benusprendžianti pasveikt, o dabar tu verti mane jaustis taip, lyg sirgčiau dar labiau nei iš tikrųjų. Mama, einu susitikti su Dinah, ir mes eisim į kiną, bet prieš padėdama ragelį noriu, kad tu pasakytum, jog tiki manim, tiki, kad man bus geriau. Negaliu pakęst minties, kad tu galbūt žinai daugiau nei aš, kad gal tu ir teisi, gal aš esu beviltiškas atvejis. Negaliu pakęst šito jausmo! — Aš beveik rėkiau. — Mama, prašau pasakyt, kad tu su manim.

— Ellie, aš nežinau.

Pradėjau svarstyti, ar man tikrai reikia mest mokslus. Mano galvoj lindėjo vienas žodis -.pamišusi. Visiškai pamišus. Išmušta iš gyvenimo vėžių. Tai buvo tas pats jausmas, kuris mane buvo apėmęs, kai svarsčiau, ar nepasilikus Dalase vasaros pabaigoj, užuot grįžus į Harvardą. Jaučiausi taip, tarsi būčiau atsidūrus nežinia kur, kad be Harvardo, pririšančio mane prie žemės, pradėsiu irt į smulkiausias dalelytes ir pakilsiu į ozono sluoksnį, eis metai, ir niekas net nepastebės, kad išnykau. Buvo pakankamai nyku būt apimtai depresijos ir mokytis Harvarde, bet būt apimtai depresijos ir nebūti apskritai niekur — tai jau kažkas neįsivaizduojama. Nors Harvardas mane išmokė ir kitokių dalykų, vis dar laikiau jį išsigelbėjimu.

Prireikė keturiasdešimt penkių minučių, kol daktarė Sterling telefonu mane įtikino, kad mama taip pasakė pagauta impulso, kad mamos žodžiai — tai dar ne Dievo balsas.

— Kalbu visiškai atvirai, Elizabeth, — tarė ji, — abu tavo tėvai, kiek aš su jais turėjau reikalų, elgės gana kvailai. Tavo vietoj aš nežiūrėčiau pernelyg rimtai į tai, ką ji ką tik pasakė. Atrodo, tai tiesiog viena iš jos tiradų.

Atėjau į Piktžolę valandą pavėlavusi ir išėjau po penkių minučių, nes jis mane pradėjo per daug slėgti. Tai filmas, kuris niekada neturėjo būt pastatytas. Nenorėjau eit namo, nes bijojau būti viena, nenorėjau pasilikt kino teatre, nes bijojau tamsos, nenorėjau būt su mama, nes jos bijojau. Todėl patraukiau pas seną draugę, ir vos tik pas ją nuėjau, pajutau, kad negaliu būt su žmonėmis, kad iš tikrųjų noriu būt viena. Kai tik išėjau į gatvę, supratau, kad vis dėlto nenoriu būt viena, suvokiau, kad apskritai nenoriu būt niekas.

Dažnai cituojama Tolstojaus mintis, kad visos laimingos šeimos yra panašios, o kiekviena nelaiminga šeima nelaiminga savaip. Aišku, jis absoliučiai klysta, viską apverčia aukštyn kojom. Laimė gali būt be galo įvairi, ir laimingi žmonės, laimingos šeimos gali rast džiaugsmą pačiais įvairiausiais būdais. Tiesa, kad laimė nėra labai gili kalbant apie meną — ne iš jos gimė visi didieji rusų romanai, — tačiau laiminga šeima gali tiek daug padaryt, tiek daug visko patirt; o nelaimingos šeimos yra per daug prislėgtos savo pačių skausmo ir melodramų, kad visa tai išbandytų. Kai esi laimingas, gali užsiimti daugybe dalykų, bet kai esi nusiminęs, tegali tik sėdėt ir nykiai jaustis, sukaustytas nevilties.

Ir visos nelaimingos šeimos yra gerokai panašios. Visų nelaimės rūšių esmė ta pati, ir būtent todėl tiek daug metų visi man siūlo vaikščiot į Anoniminių alkoholikų susirinkimus. Jie sako, kad visi blogi įpročiai yra panašūs, o mano įprotis pasiduot depresijai ar stresui turi tą patį psichinį mechanizmą kaip ir kieno nors alkoholizmas. Bet kurios sumautos šeimos, tiektos, kur motina geria, tiek tos, kur tėvas muša vaikus, tiek tos, kur tėvai nori užmušt vienas kitą, jų istorijos griaučiai visada tokie patys. Patologijos sukėlėjo apibūdinimai visada tokie patys. Tai visada susiję su tuo, kad vaikystėj trūko meilės, arba ko nors trūko kitu laikotarpiu. Paklausykit, kaip nelaimingas žmogus pasakoja savo liūdną istoriją, ir ji skambės taip pat kaip ir kiekviena kita liūdna istorija.

Daugių daugiausia yra dviejų rūšių sutrikusios funkcijos šeimų: tos, kuriose kalbama per mažai, ir tos, kuriose kalbama per daug. Pirmosios visada atrodo tragiškesnės, labiau Eugene’o O’Neillo stiliaus. Tai tokios šeimos, kuriose kiekvienas taip smarkiai bijo reikšt ne tik savo jausmus, bet ir apskritai bet ką, kad jie visi geria arba vartoja narkotikus ir tylėdami gyvena visiškai sumautą gyvenimą. Paskui, vieną gražią dieną, jų vaikas įkliūna mokykloj už tai, kad rūkė žolę laiptinėj, arba jų duktė suserga anoreksija, ir tėvai mato, kad namuose užvirė tikras pragaras, kol jie siurbčiojo martinį ir čiulpė žalias alyvuoges, ir galiausiai visa šeima pradeda vaikščiot pas psichologą. Labai greitai jie supranta, kad jiems sunku bendraut, ir visi mokosi atsiverti, lyg tai būtų koks didžiulis atradimas, ir mintis, kad tai gali padėt išspręsti kokias nors problemas, atrodo visiškai kvaila mums, kurių šeimose visi kalba gerokai per daug.

Viena iš baisiųjų šiuolaikinės psichoterapijos klaidų — mintis, kad jeigu žmonės paprasčiausiai išsakytų savo jausmus, jie galėtų išspręst daugybę problemų. Taip jau atsitiko, kad aš esu kilus iš tokios šeimos, kurioj niekas nė akimirką nesudvejoja prieš išliedamas net ir menkiausią nepasitenkinimą, ir tai tas pats, kaip gyvent karo lauke. Mane dažnai stebina visi tie dalykai, kuriuos mama be jokių skrupulų man sako. Ji gan impulsyviai reiškia savo neapgalvotą nuomonę ne tik dėl mano psichinės sveikatos, bet netgi dėl kasdienių dalykų. Pavyzdžiui, aš ateinu į jos butą, o ji ima ir užrinka: „Kokie bjaurūs batai!” Aš jos net neklausiau. Ir man patinka mano batai. O dėl jos pastabos aš tik blogai pasijuntu, ir tiek Bet taip jau yra. Jos motina tą patį daro, jos pusbroliai, tetos, visi. Samprata „O kas tavęs klausia?” mano šeimoj neegzistuoja, nes čia neegzistuoja individo samprata. Mes visi esam susiraizgę vienas su kitu, visi esam vienas kito atspindys, tarsi būtumėm troškinys puode, kur visos sudedamosios dalys suteikia viena kitai skonio.

Galvoju apie savo mamą ir save, ir apie tai, kaip nepatyriau besąlygiškos meilės. Suprantu, kad giliai širdy ji mane mylėjo. Tačiau žinau, kad jeigu nebūsiu tokia, kokia ji nori, jei nebūsiu mergina, kuri įstojo į Harvardą ir laimi rašymo konkursus, jeigu būsiu, sakykim, bedarbė, palūžus, depresijos apimta ir praradus viltį, ji paprasčiausiai manęs jau nebemylės taip pat. Ji nenori nieko apie tai žinoti. Ji nenori žinot, ar aš lytiškai santykiauju, ar turiu tatuiruotę. Ji nori tik tos mergaitės, kurios ji nori.

Kai kurie mano draugai šito nesupranta. Jie nesupranta, kodėl man reikia, kad kas nors pasakytų: aš tave myliu ir palaikau tokią, kokia esi, nes tu nuostabi tokia, kokia esi. Jie nesupranta, kad aš net neprisimenu, jog kas nors man būtų taip sakęs. Todėl aš tiek daug reikalauju iš savo vaikinų ir jiems su manim taip sunku, nes aš noriu visiškai palūžt jų akivaizdoj, kad jie mane mylėtų tokią, kokia esu, nors su manim toli gražu nelinksma, kai guliu lovoj ir visą laiką verkiu net nepajudėdama. Depresija yra niekas kitas, kaip: Jeigu mane mylėtum, tai... Pavyzdžiui: Jeigu mane mylėtum, nesiruoštum paskaitoms, šeštadienio vakarą neitum išgert su draugais, atsisakytum pagrindinių vaidmenų teatro spektakliuos ir liautumeis daryt viską, tik sėdėtum šalia manęs ir padavinėtum man nosinaites ir aspiriną, kol aš guliu, verkšlenu ir raudu, skandindama nevilty ir save, ir tave.

Kartais pamanau, kad iš dalies ši problema susijus su tautybe. Žydai neturi besąlygiškos meilės sampratos. Senojo Testamento Dievas yra teisingas, pavydus ir kerštingas. Jis užpyksta, o paskui nusiramina. Mintis, kad reikia atsukt kitą skruostą, idėja, kad tikėjimas svarbesnis už poelgius, — tai grynai krikščioniškos sampratos. Kai kas sako, kad katalikų kaltė ir žydų kaltė skirias tuo, kad pirmoji kyla iš suvokimo, jog mes visi gimėm nuodėmingi ir negalim padaryti nieko, kad nuplautumėm pirmykštę nuodėmę; o pastaroji atsiranda iš įsitikinimo, kad kiekvienas iš mūsų yra sukurtas pagal Dievo atvaizdą ir turi galimybę pasiekti tobulumą. Taigi, katalikų kaltė susijus su neįmanomybe, o žydų — su galimybių perteklium.

Mąstau apie savo galimybes. Mąstau apie tai, kaip jos buvo prarastos. Ir visada bus prarastos, nes aš sėdžiu čia ir laukiu, kad kas nors mylėtų mane tokią, kokia esu.

Nežinau kodėl, bet grįžus į universitetą visai nebenoriu gultis į Stillmano ligoninę. Tikriausiai todėl, kad man jau įkyrėjo tos jų spanguolių sultys. Bet negalėjau išsėdėt savo kambary viena su savo liūdesiu. Visos knygos, kurias skaičiau apie depresiją ir sveikimą, pabrėžė, kad vienintelis būdas išspręst problemą yra ją išgyvent, gyvent su savo jausmais, suvaldyt tuos adrenalino sukeliamus instinktus ir paprasčiausiai leist, kad skausmas pats praeitų. Velniop visa tai.

Negalėjau to pakęsti. Niekada taip nenorėjau išsinert iš savo kailio. Nuolatinės mintys apie savižudybę. Absoliuti baimė. Bet aš nenorėjau gultis į ligoninę, o kadangi pradėjau labai smulkiai kalbėt apie tai, kokiu būdu ruošiuos nusižudyti, — netgi užsisakiau bukletų iš „Hemlock” draugijos, ir tiksliai susižinojau, kokios vaistų kombinacijos tikrai, šimtu procentų, be jokių abejonių tave pribaigia, — daktarė Sterling jau prakalbo, kad reikėtų siųst mane į McLeano ligoninę. O to aš visai nenorėjau. Neklauskit kodėl. Tuo metu man tai būtų buvę tik į sveikatą.

Bet užuot atsigulusi į psichiatrinę ligoninę, nusprendžiau išvažiuot į Kaliforniją.

Nuvykus į pusseserės namus Los Andžele, kaitinausi saulėj ir mirkau karštoj vonioj. Priėjau netgi iki to, kad skaičiau Sartre’ą prie Ramiojo vandenyno. Kai suvokiau, kad Camus Svetimas prasideda paplūdimy, perskaičiau ir jį. Valgiau šaldytą jogurtą knygyne-lauko kavinėj. Rizikuodama gyvybe kirtau šešių juostų magistralę, kad nusikasčiau iki restorano, vadinamo „Cheesecake Factory”, nes maniau, kad ten jie turės moliuskų geldelėse (bet jie neturėjo; be to, staliuko reikėjo laukt trisdešimt penkias minutes). Galvojau apie Rafe’ą. Kalbėjau apie Rafe’ą. Kalbėjausi su Rafe’u, kai tik rasdavau jį namie, nes bijojau palikt žinutę.

Nerimavau, ar pavyks rast darbo vasarai, nes manęs jau buvo atsisakęs Chicago Tribune. Paėmiau interviu iš Joni Mitchell laikraščiui Dalias Morning News. Svarsčiau, ar nepasiėmus akademinių atostogų, kad galėčiau parašyt visą knygą apie Joni Mitchell. Praleidau daugiau laiko kalbėdama telefonu su potencialiais darbdaviais Nju Orleane, Atlantoj ir netgi Niujorke, negu gulėdama prieš svajoklišką Kalifornijos saulę. Mano pusseserė nuolat man kartojo, kad aš per daug įsitempus, kad man reikėtų atsipalaiduot. Ji pasakė: tu juk atvažiavai atostogaut. Ji pasakė: „Elgies kaip viena tų vadybininkių, kurios visur tamposi mobilius telefonus ir negali nė dienos išbūti be vadybos meno”. Ji pasakė: „Tu per jauna, kad būtum tokia užsidegus, ambicinga ir siekianti tikslo”.

Atrodo, ji visai nepastebėjo, kad aš bijau leist gyvenimui paimti viršų ir plaukt aplinkybių nešama lyg koks Vakarų pakrantės dzen budistas, plūduriuojantis su banglente. Buvau įsitikinus, kad tai tik sustiprins mano depresiją ir nugrimsiu į dar gilesnį liūną nei tas, į kurį jau įklimpau puldinėdama šen bei ten, ieškodama šio bei to, nagais ir dantim skindamasi sau kelią per visų neišnaudotų galimybių kanalus, lyg koks žiurkėnas rate.

Vis tiek ji varė savo: „Elizabeth, atsipalaiduok! “

O aš pasakiau: „Jeigu tik galėčiau”. Ir galvojau apie Rafe’ą.

Dažniausiai galvodavau: saulėj geriau. Iš tikrųjų viskas atrodo geriau, kai prabundi ir tave pro langą užlieja šviesa. Tuo sunkiau įsivaizduot tą tamsos plėvę, kaip man atrodė, aptraukusią Keimbridžą ir Niujorką, tamsą ir šaltį. Prisiminiau, kad Liūtą, mano astrologinį ženklą, valdo saulė, ir svarsčiau, kaip galėčiau savo gyvenime jos turėti daugiau. Nes kai išvykau Iš Kalifornijos, man, atrodo, niekas bemaž ir nerūpėjo, tarsi saulė būtų trenkus man į smegenis ir iškepus jas lyg bulves. Ir aš pamaniau: kam tas Rafe’as?

O paskui grįžau į Keimbridžą, ir man jo vėl prireikė, ir pajutau, kad to skausmo negalėsiu tvert daugiau nė vienos minutės, nė vienos valandos, nė vienos dienos. Prisiminiau, kaip per žiemos atostogas negalėjau ištvert, kaip man buvo skaudu nematyt Rafe’o keturias savaites. O dabar buvo nepalygint blogiau, nes laikas neturėjo pabaigos. Dabar ir visada būsiu be Rafe’o, nes praradau jį visiems laikams.

Daugiau Mellarilo, ir daugiau skausmo.

Vėl klausiausi Bobo Dylano, vėl klausiausi to trūkinėjančio nevilties kupino balso, dainuojančio pačius liūdniausius žodžius, kokius tik man kada nors teko girdėti. „Jei pamatysi ją kada, pasakyk „Labas”, „Mama, galvojau apie tave”, „Viską išmečiau”. Kodėl kokia nors muzikos kompanija jau seniai neišleido rinktinio albumo, pavadinto, sakykim: Depresiją varančios Dylano dainos sudužusioms širdims? O paskui vėlei klausydavausi visų trijų dainos „Tu jau didelė mergaitė” versijų — originalios iš albumo Blood on the Tracks, alternatyvaus varianto iš Biograph ir paties šiurpiausio gyvo įrašo iš Hard Rain, tartum klausantis daug kartų dainos prasmė galėtų susilpnėti, jos pragaištingi žodžiai taptų žemiškesni. Bet kai kurių meno kūrinių — Picasso „Gernikos”, Billie Holiday dainos „Labas rytas, liūdesy” 1957 metų Monterėjaus džiazo festivaly, Sylvios Plath eilėraščio „Tulpės”, Fellinio La Strada — liūdesys ir siaubas, atrodo, niekada nesusilpnėja, nors visi juos mato, klauso ir skaito. Jų poveikis tik sustiprėja, kai vėl į juos žiūriu, klausau ar skaitau, ir aš įžvelgiu vis naujus tragedijos elementus ir randu vis kitų priežasčių išlieti savo patosą. Ypač klausydamasi visų Bobo Dylano dainų, kurios mane kada nors yra sujaudinusios. Yra žmonių, nekenčiančių jo balso, manančių, kad jis per daug nosinis ir Dylanas apskritai negali dainuot, ir mieliau klauso, kaip jo dainas atlieka „The Byrds”, Ricky Nelson ar „The O’Jays”, bet jie nesupranta, kad tikriesiems Dylano gerbėjams jo šiurkščių, kampuotų vokalinių akordų skambesys yra išgelbėjimo garsas. Norėjau įsirašyt visą kasetę įvairių jo dainos „Tu jau didelė mergaitė” įrašų ir leist ją be perstojo. Ta didelė mergaitė vis dėlto yra tokia maža ir lengvai pažeidžiama.

Dažnai aš netgi neturiu jėgų eit į psichoterapijos seansus, ir daktarė Sterling turi kalbėtis su manim telefonu. Neturiu jėgų valgyt, nors tai gal ir keistai skamba. Neturiu jėgų miegot. Įstengiu daryt vienintelį dalyką: gulėt lovoj. Kartais, jei galiu prisiverst atsikelti ir prisipilti stiklinę vandens, praryju Mellarilo tabletę ir tikiuos, kad mano organizmas ją pasisavins, nors skrandis ir tuščias.

Sekmadienio rytą, kai Samanthai nereikėjo eit nei į darbą, nei į užsiėmimus, ji mane išvertė iš lovos sakydama, kad svetainėj šviečia saulė, ir aš pasijusiu daug geriau ant sofos nei savo tamsiam kambary. Pokalbis, kuris mūsų laukė, neišvengiamai turėjo būti beprasmis, nes Samantha visada stebisi, kodėl negaliu į savo situaciją pasižiūrėt filosofiškiau, kodėl negaliu džiaugtis patyrusi meilę su Rafe’u ir laikyt ją ženklu, kad tai vėl atsitiks kada nors kur nors su kuo nors kitu. Ir ji pliurpė neužsičiaupdama, kol aš pagaliau surikau: Samantha, po galais, argi nematai, kad aš visai praradau viltį! Argi, po velnių, man rūpi, kaip viskas bus po dešimties metų ar dešimties mėnesių ? Aš kraustaus iš proto čia ir dabar ir nemanau, kad ištversiu dar vieną minutę.

Kaip visada pravirkau, ir Samantha pradėjo karštligiškai naršyt po savo užrašų knygelę, ieškodama telefono numerių ar vardų, kas gali man padėt, paminėjo rabiną iš Niujorko ir socialinį darbuotoją Keimbridže, pasiūlė paskambint jos tėvui, psichoanalitikui iš Vašingtono.

Aš tik spoksojau į ją.

— Man reikia vaistų, — pasakiau. — Žinau, kad įtikinau save, jog atsikratyt Rafe’o man bus geriausia, nes tai man padės atsigręžt į tuos dalykus, kuriuos jo buvimas man užstojo. Bet iš tikrųjų aš manau, kad jis tik dar labiau viską many sužadino.

Ji linkteli galva.

— Žinau, kad prisiekiau sau vaikščiot į psichoterapijos seansus ir stumtis per gyvenimą diena po dienos, nes tik taip galiu pasveikt, ir po kelių mėnesių sustiprėsiu, nes jau būsiu prisikasus prie problemos esmės, ir panašiai.

Ji linksi toliau.

— Bet, — aš apsipilu ašarom, — man atrodo, nieko iš to neišeis! Man reikia, kad kas nors padėtų. Dabar aš nematau šviesos tunelio gale, ir man sunku įsivaizduot taiką pasauly ar savo viduj. Noriu kaip nors apgaulingai įgyvendint planą, įveikt savo skausmą dabar. Jeigu būčiau alkoholikė, sakyčiau, kad noriu išgert, bet kadangi aš esu aš, pati nežinau, ko noriu. Bet kad ir kas tai būtų, noriu to dabar.

Samantha sako suprantanti, kaip jaučiuos, bet aš beveik nesiklausau, nes noriu tik vieno — sugalvot būdą, kaip išnykt iš šitos planetos, kol skausmas praeis. Noriu vėl keliaut į Kaliforniją. O gal geriau būtų skrist į Neptūną.

O tada staiga prisimenu, kad buvęs Samanthos vaikinas argentinietis Manuelis gyvena Londone ir dirba finansų makleriu stambiam investicijų banke. Buvau susikirtus su Manuelio jaunesniuoju broliu, kai jis mokės paskutiniam kurse, o aš buvau aikčiojanti pirmakursė, ir negalėjau patikėt, kad jo kambarys Adamso name toks didžiulis. Kai Samantha dirbo Londone, ji gyveno su Manueliu, ir, pasak jos, jis ją dievino ir nepaprastai rūpinosi, nors ji ir verkdavo iki vėlyvos nakties, kad galėtų užmigt, išeidavo iš vakarėlių per patį vidurį ir liedavo ašaras balkone, nes tada ją pačią kankino įvairiausi sunkumai. Taigi nusprendžiu, kad man geriausia būtų nuskrist ir porą mėnesių pagyvent pas Manuelį, kol pasidarys geriau.

Samantha nusišypso apie tai pagalvojus.

— Mielai tau atiduosiu Manuelį, — tarė ji. — Jis būtent tas, kurio tau dabar reikia. — Samantha žino, kad Manuelis — šaunus vaikinas, vaišinsiantis mane vakariene ir kalbėsiantis su manim, o tai, anot jos, labai gerai. Atrodo, ji mano, kad būdama čia aš šiek tiek palūžau, ir geriausias būdas su tuo susitvarkyt — paprasčiausiai išgyventi šį laikotarpį, pageidautina maloniai besišnekučiuojant ir mėgaujantis geru maistu madinguose restoranuose.

Manuelis tikrai nebus blogesnis už Mellarilą.

Po kelių dienų ir kelių telefono skambučių — reikalas sutvarkytas. Manuelis neatrodo labai sužavėtas mano atvykimu — jis girdėjo apie mane gana keistų dalykų iš savo brolio, — bet Samantha įsitikinus, kad jei gražiai su juo elgsiuos, viskas klosis kuo puikiausiai.

Beskraidydama buvau sukaupus pakankamai skrydžio mylių, kad gaučiau nemokamą bilietą į Londoną, ir jau pradedu įsivaizduot, kad tas miestas man taip patiks, jog nuspręsiu susirast ten darbą ir pasilikt. Regiu Londoną kaip nuostabias duris išeit iš savo pridvisusio gyvenimo. Niekada nesu ten buvusi, niekada nesu buvusi Europoj, bet mane taip jaudina perspektyva pabėgti iš savo „čia ir dabar”, kad įsikalu sau į galvą, jog vos tik ten nuvyksiu, viskas susidėlios į savo vietas. Mąstau apie tai, kad Londonas yra Dickenso, Blake’o ir visų tų nuostabių rašytojų miestas. Taip noriu tikėt, jog man ten patiks, kad visiškai nekreipiu dėmesio, jog nekenčiu Blake’o, Dickenso ir visų tų kitų rašytojų, ir kad perėjau iš anglų literatūros į lyginamąją, nes, galima sakyt, nekenčiu viso britų literatūros kanono. Byronas, Shelley, Wordsworthas — dėl manęs visi jie gali virst dulkėm. Vis dėlto toliau kuriu savo planus, nes tik jie man dabar leidžia kažkaip judėt į priekį. Primenu sau, kad man visada patiko Gainsborough ir Turnerio gamtos vaizdeliai, o jų daugybė kabo Tate’o galerijoj, ir britų menininkai palaikys mano gerą nuotaiką. Viską darau teisingai.

Daktarė Sterling nežino, ką sakyt dėl Londono. Ji mato, kad kasdien aš vis labiau sutrikus ir išsigandus, vis dar atsisakinėju gultis į ligoninę, bet dar nesu pakankamai išprotėjusi, kad būtų galima mane paguldyt per prievartą. Todėl ji nusprendžia: ką gi, jei Londonas man gali padėt, kodėl nepabandžius. Ji dar nevisiškai prarado viltį dėl manęs, — žinau, kad neprarado, — bet manau, kad ji laukia, kol pagaliau pasieksiu patį dugną. Neatrodo, kad ji mano galinti man padėti taip, kaip reikia, kol dar nenugrimzdau į tą beviltišką vietą, vadinamą niekur ir niekada. Rodos, kad po išsiskyrimo su Rafe’u jau buvau priėjus liepto galą, bet vis dėlto dar ieškau, kur eiti toliau, vis dar tikiuos išvengti to žiauraus skausmo, su kuriuo turėsiu susiremt, jei noriu pasveikti. Ji sako, kad psichoterapinis terminas mano elgesiui pavadinti yra „skrydžio stadija”, ir ji nieko daugiau nebegalinti padaryt, kad padėtų man saugiai nusileist ant žemės. Man teks sudužt leidžiantis vienai.

Laimei, semestras dar ką tik prasidėjęs, ir aš galiu pakeist savo tvarkaraštį ir suderint jį su kelionių planais. Mano dėstytoja, kuri taip pat yra ir mano mokslinė konsultantė, mano, kad kuriam laikui išvažiuot — labai gera mintis, ir ji pasiruošusi leist man skaityti privalomą literatūrą už Atlanto, o trečio kurso darbą galėsiu parašyt metų pabaigoje. Vis tiek jis bus arba įskaitytas, arba neįskaitytas. Kitas trečio kurso studentų komiteto narys sutinka vadovaut mano savarankiškoms Marxo, Freudo ir devyniolikto amžiaus filosofinių krypčių studijoms. Jam manęs pasidaro gaila, kai papasakoju visas savo liūdnas istorijas, ir jis įsitikinęs, kad jei man pavyks išvažiuot iš šalies ir pasilikt universitete, tai bus pats geriausias variantas. Mano rašto darbų konsultantas sutinka, kad pasilikčiau jo kurse ir nevaikščiodama į užsiėmimus, tik turėsiu paštu atsiust savo rašinius. Ankstesniais semestrais lankiau daugiau kursų negu reikia, tad dabar galiu sau leist lankyti tik tris. Harvardo studijų sistema gana gerai sutvarkyta, ir galima studijuoti net tokią prestižinę specialybę kaip lyginamoji literatūra ir nelankant užsiėmimų ir apskritai nieko neveikiant. Išeitų, kad aš pasiimu akademines atostogas, nors iš tikrųjų neatostogauju, o tai kažkodėl nuramina mano sąžinę ir pradedu manyt, kad gal nesu tokia jau ligonė.

Vienintelis žmogus pasivargina atkreipt dėmesį į tai, koks beprotiškas šitas planas. Mano antro kurso mokslinis konsultantas, kuris taip pat vadovauja mano studijų departamentui, pasako, kad darau didžiulę klaidą. Pamatęs mano savarankiškų studijų paraišką, kurią jis turi patvirtint, pasikviečia į savo kabinetą paplepėt apie akademinius planus.

— Žinau, ką tu išgyvenai per pirmą semestrą, — sako Chrisas, rūkydamas ir gerdamas kavą savo kabinete. — Žinau apie persileidimą — prisimeni, aplankiau tave ligoninėj, — žinau apie tavo emocines problemas. Bet manau, kad tau reikia arba išeit iš universiteto, arba pradėt rimtai studijuoti. Šitas kompromisinis požiūris, kuriuo tu bandai vadovautis, nuves tave ne ten, kur reikia. Elizabeth, tavo prigimties žmogui aš patarčiau, — o aš manau, kad jau pakankamai gerai tave pažįstu, — pradėt studijuoti tikrai gerus, įdomius dalykus, pasinert į mokslą. Tau juk patinka Biblija, tau taip gerai sekėsi tuose absolventų seminaruose apie viduramžių hebrajų misticizmą, kuriuos lankei praeitais metais. Lankyk daugiau tokių užsiėmimų! Lavink savo protą! — Jis nusišypso tai sakydamas, ir jo optimizmas mane pribaigia. Kokį dar protą? Aš prisirijus Mellarilo. Mano smegenys laikinai nefunkcionuoja. — Rimtai užsiimk mokslu, o jei ne, apskritai mesk universitetą. Važiuok į Europą ir apkeliauk visą žemyną. Aplankyk Prahą, Romą, Berlyną, Budapeštą. Tai nuostabios vietos, kurias gali tyrinėt jauna siela. Bet nešvaistyk viso semestro vertingo užsiėmimų laiko dalykams, kurie tau visai nerūpi ir kurių kitu atveju nelankytum.

Kaip ir visada, kai jis baigia savo kalbą, aš jau visa apsipylus ašarom. Žinoma, jis teisus, bet aš noriu žūtbūt pabėgti iš to prakeikto Harvardo, bet kokiu nors būdu vis tiek nenutraukti su juo ryšių. Žinau, kad būtent dėl šito savo „nei čia, nei ten” požiūrio ir pasiekiau marginalinę būseną, kuri yra mano depresijos esmė, bet negaliu liautis šitaip elgusis. Giliai širdy žinau, kad kelionė į Londoną tik sukels dar didesnę sumaištį, bėgsiu nuo to, kas neišvengiama, laikysiuos lyg ir kokios vengimo taktikos; bet vis tiek užsispyrusi laikaus savo.

— O gal ten būdama tikrai perskaitysiu viską, ko reikia savarankiškoms studijoms ir kursiniam darbui, — sakau vis dar verkdama, nes kitaip neišeina. — Gal tai man tikrai bus naudinga.

— Ak, Elizabeth, — atsidūsta jis. — Aš juk lankiau tave ligoninėj praeitą semestrą. Žinau, kokia tavo būsena. Anglijoj tu nesėdėsi prie knygų ir neskaitysi Marxo...

— Sėdėsiu, — pertraukiu jį. — Skaitysiu Britų muziejuj, tam pačiam kambary, kuriame jis parašė Kapitalą.

— Elizabeth, Elizabeth. — Jis giliai įkvepia. Chrisas puikus vaikinas, tobulas žavaus akademiko pavyzdys, neišlendantis iš džinsų ir tvido švarko su zomšo lopais ant alkūnių, visą laiką rūkantis „Camel” be filtro, visą laiką bandantis būt savo studentams ir draugas, ir išmintingas patarėjas. Iš tikrųjų aš manau, kad Chrisui rūpiu tik tiek, kiek kada nors esu rūpėjus bet kuriam profesoriui Harvarde, nors man ir sunku įsikirst į jo dėstomą dalyką — naratologiją, dar vieną apgailėtiną mėginimą paverst literatūrą mokslu. Vis dėlto Chrisas visada būdavo mano pusėj, ir aš matau, kad jam tikrai sunku nuspręst, ar pritarti šitam mano požiūriui į išsilavinimą.

— Nestabdysiu tavęs, jei jau nusprendei, kad žinai, ką turi daryt, ir pasirašysiu šitą tavo savarankiškų studijų prašymą, nes nenoriu, kad kada nors galėtum pasakyti, jog neleidau tau daryt ko nors, kas gali būti naudinga tavo psichinei ir intelektualinei sveikatai, — galiausiai pasako Chrisas, kelias minutes pamąstęs ir parūkęs, o aš tuo tarpu sėdėjau, verkiau ir kūkčiojau. — Bet leisk man tiesiog pasakyt tau, kad esu įsitikinęs, jog tu labai klysti. Labai labai klysti.

6 Mane varo iš proto / Skausmas tai ateina tai praeina / Kamščiatraukiu per širdį / Nuo tada kai išsiskyrėm

XII

TEKO IR PAČIULPTI

now it s raining it’s pouring

the old man is snoring

now I lay me down to sleep

I hear the sirens in the Street

all my dreams are made of chrome

I have no way to get back home

Td rather die before I wake

like marilyn monroe

and throw my dreams out in

the Street and the

rain make ‘em grow7

TOM WAITS „A Sweet Little Bullet from a Pretty Blue Gun”

Likus kelioms savaitėms iki kelionės į Londoną, paskambinu Rafe’ui ir pasakau, kad turiu jam pranešt kai ką svarbaus. Iškilmingu tonu pareiškiu, kad išvykstu į Angliją ir niekada nebegrįšiu, tarytum mintis, kad jis daugiau manęs nebepamatys, galėtų jam sukelt ką nors kita nei palengvėjimą. Jis kažką sumurma, kažką tokio, ką paprastai sako vyresnių kursų studentai, kažką apie tai, kaip gerai išvažiuot ir į viską pažvelgt iš toli, ir galiausiai užsimena, kad būtų baisi gėda važiuot į Europą ir neaplankyt Žemyno. Neturiu supratimo, ką jis tuo nori pasakyt, ir tada jis paaiškina, kad Žemynas — tai Europa be Didžiosios Britanijos, ir man atrodo kvaila jam aiškint, jog neturiu jėgų Paryžiui, Amsterdamui ir Venecijai, ir greičiausiai visą laiką pratūnosiu Londone apimta katatoninės būsenos. Jeigu jis manęs nepažįsta pakankamai gerai, kad pats tai suprastų, tai tikriausiai jis manęs visiškai nepažįsta ir mūsų meilė buvo dar didesnis miražas, negu aš įsivaizdavau.

Kovo mėnesį, šeštadienio vakare, prie „Continental Airlines” kompanijos įlaipinimo aikštelės Newarko aerouoste, mama, kuriai tikriausiai labai manęs gaila, duoda penkis šimtus dolerių grynais, kad galėčiau „pradėt naują gyvenimą”. Tarytum mes būtumėm Rusijoj 1902 metais, ir aš būčiau susiruošus viską pradėt iš naujo Naujajame pasauly, kur gatvės grįstos auksu. Svarstau, ar dar ilgai mes žaisim šitą žaidimą, ar ilgai mums pavyks tempt su iliuzija, kad aš vykstu į Londoną gyventi? Aišku, kad neturiu jokio tikslo ir skrendu į Londoną mirt ar bent jau pasisūpuot ant mirties bangos.

Pasirūpinau gaut studentišką darbo vizą, susidariau tokį ilgą telefonų sąrašą, kad būtų galėjęs konkuruot net su Londono telefonų knyga, tačiau nepaisant viso šito galimybių šydo žinau, kad Londone nebus geriau nei bet kur kitur. Mano dėstytoja paskutinę akimirką patarė važiuot į kurią nors Karibų salą ar bent jau į Floridą — ji vis kartojo, kad tokiai nuotaikai kaip mano reikia Barbadoso, o ne Britanijos, — bet buvo jau per vėlu. Be to, man reikėjo išvažiuot kur nors, kur galėčiau tikrai nuveikti ką nors daugiau, o ne tik degintis paplūdimy. Besiruošdama į Londoną, prisigrūdau pilną kuprinę knygų: Freudo Totemą ir tabu, Heideggerio Būtį ir laiką, Milano Kunderos knyga apie juoką ir užmarštį, Derrida Filosofijos paraštes, Marxo ir Engelso antologiją ir dar daugiau panašaus skaitalo, nes buvau užsidegus rimtai dirbti. Bet tikriausiai kažkuriam sąmonės kampely žinojau, kad taip nebus. Kaipgi kitaip paaiškinti mano paskutinės akimirkos sprendimą pasiimti Carrie Fisher knygą Atvirukai nuo bedugnės krašto?

Likus maždaug savaitei iki išvykimo į Londoną, dalyvavau vienose vestuvėse ir susipažinau su Barnabiu Springu, neseniai baigusiu Harvardą, kuris gyveno Sloane aikštėj ir švaistė savo palikimą sukdamas filmus. Pastaruosius metus jis praleido filmuodamas Kenijoj, Mozambike, Borneo ar kažkokioj panašioj vietoj. Barnaby buvo gimęs Londone, pats tikriausias britas, berniukas iš Itono koledžo, nuo septynerių gyvenęs internatinėj mokykloj; jis prisižadėjo pasitikt mane aerouoste ir apskritai būt mano paslaugoms, kai atvyksiu. Per tas vestuves, belaukdama artėjančio išvykimo, buvau gana džiaugsmingai nusiteikusi, todėl esu tikra, kad Barnaby visai neįsivaizdavo, kas jo laukia. Tikriausiai jam šis tas pradėjo aiškėt, kai vakare prieš išvykdama skambinau šešis ar septynis sykius — tai buvo pirmas kartas mano gyvenime, kai skambinau į kitą žemyną, ir tikriausiai naujumo pojūčio pagauta nusprendžiau tai pakartoti daugybę kartų, — norėjau įsitikint, kad Barnaby mane pasitiks prie lėktuvo laiku ir netgi truputį anksčiau. Kiekvieną sykį skambindama bandžiau jam paaiškint, kad man labai nesmagu taip jį trukdyt ir įkyrėt, bet, šiaip ar taip, pirmą kartą vykstu į Europą, ir mane, rodos, vėl apėmė ta nesveika baimė, kurią pirmąsyk patyriau dar vasaros stovyklų laikais, kad manęs kas nors nepasitiks aerouoste ar autobusų stoty. Norėjau viską sušvelnint — cha cha cha, aš tokia kvaila, — ir Barnaby, rodos, bandė atsakyt tuo pačiu. Tačiau kai paskambinau kokį septintą kartą, Anglijoj jau buvo penkta ryto, ir iš to žavesio, kurį jis iš pradžių įžvelgė mano paskutinių akimirkų prieš išvykstant susijaudinime, nebeliko nieko — tik susierzinimas, kad tau trukdo miegot.

Aišku, visas skrydis į Angliją tebuvo susierzinimas, kad tau trukdo miegot. Gėriau vieną Mellarilo tabletę po kitos, bet taip jaudinausi, kad lėktuve visiškai nepailsėjau. Mano laimei, vos tik atvykau į Gatwicko aerouostą, po visų muitinių ir dar velniai žino ko vaistai pradėjo veikt. Irdamasi per aerouostą jaučiausi lyg eičiau eterio pripildyta ertme su svarsčiais prie kojų. Atrodė, oras ir visa atmosfera plūduriuoja, judėti labai sunku. Vos neužmigau Bamabio mašinoj (žinoma, Jaguare), bet jaučiau, kad tai būtų nemandagu ir stengiaus kaip įmanydama atsispirt miegui. Atrodo, tada suvokiau, kokią beviltišką klaidą padariau atskrisdama į Londoną: visame mieste neturėjau nė vieno draugo, esu nepažįstamųjų, kalbančių su keistu akcentu, malonėj, man reikia išeikvot daugybę jėgų, kad atrodyčiau maloni ir žavinga tokiu metu, kai nesijaučiu galinti daryt ką nors kita, tik išsijungt. Kokia aš idiote! Vos nepaprašiau Barnabio, kad vežtų mane tiesiai atgal į Gatwicką ir tuoj pat įsodintų į lėktuvą, skrendantį namo, kad tai pati didžiausia klaida, kokia tik gali būti.

O paskui prisiminiau, kad neturiu kur grįžti. Nei užsiėmimų, nei vaikino, tik keletas draugų, jau aiškiai pavargusių nuo to rūpesčio, kurį iš jų išspaudžiau per paskutinius kelis mėnesius. Mano padėtis atrodė šitaip: arba Anglija, arba galas. Jokios kitos išeities.

Kadangi Manuelis turėjo grįžt namo tik vakare, Barnaby nusivežė mane į savo butą, kur buvo pilna juodų odinių baldų ir juodos stereo aparatūros su juodais mikrofonais ant įvairiausių juodų lentynų aplink televizorių. Nežinau, ko tikėjaus: tikriausiai kažko archetipiškai angliško: putlių sofų, auksinių lapelių apdailos, Viktorijos, Edvardo, Jokūbo ir Elžbietos epochų atgarsių. Įsivaizdavau kažką panašaus į Sugrįžimą į Braidzhedą, bet vietoj to šis butas labiau panėšėjo į Mickey Rourkės palėpę iš filmo Devynios su puse savaitės. Mane apėmė keistas jausmas bežiūrint į visas tas tamsių spalvų ir tvarkingai sustatytas kameras ir videoaparatūrą — šitas vaikinas visai ne anglų džentelmenas, o jau greičiau mėgėjiškų pornografinių filmų šokėjas. O gal ir tas, ir tas. Šiaip ar taip, grynakraujai britų aristokratai visada pasižymėjo tam tikru nešvankumu, polinkiu į incestą, kaip visa ta Alistairo Crowley kompanija: rūkantys opiumą, besistumiantys laudanumą ir dulkinantys savo brolius ir seseris. Pamaniau, kad Barnaby tikriausiai yra toks tipas, kuris dėvi aptemptą bikinį vietoj sportinių šortų. Tikriausiai su leopardo odos piešiniu. Iš tikrųjų labai jau keistai jis atrodė — toks liesas ir susitraukęs, — ir, Dieve tu mano, visi tie juodos odos baldai.

Kai galiausiai suvokiau esanti pernelyg išsekus, kad galėčiau ką nors daryti, paklausiau Barnabio, ar galiu šiek tiek nusnūst, o tada nuėjau į jo miegamąjį ir pamačiau, kad ten stovi juoda odinė lova. Dieve šventas, pamaniau, ką gi aš čia veikiu?

Kai pabudau, Barnaby pasiūlė apelsinų sulčių, ir kol sėdėjau ant jo lovos bandydama neužmigt, nors ir buvau išgėrusi triskart didesnę nei įprasta Mellarilo dozę, ir, patikėkit, galvojau, ar neišgėrus dar daugiau, — jis atsisėdo šalia manęs, atsuko mano veidą į save ir padarė tai, ką galima pavadint pabučiavimu. Ar jau greičiau įkišo liežuvį man į burną.

— Barnaby, — pratariau nervingai. — Barnaby, tu tikriausiai nežinai, kad jaučiuos visai prastai. Noriu pasakyt, mm, atskridau į Londoną atsigaut po, na, daugybės dalykų. Ir, na, aš negaliu dabar šito daryt. Negaliu, ir viskas.

— Bet aš pasitikau tave aerouoste, — atkirto jis. — Sakiau, kad pavedžiosiu po Londoną. Maniau, kad tu supratai.

— Ką supratau? Nežinojau, kad tai bus natūriniai mainai.

Tuo mūsų pokalbis ir baigės, nes aš išsigandau. Buvau viena svetimoj šaly, ir man reikėjo draugo. Barnaby buvo pavėpęs vaikinas, sutvertas platoniškiems santykiams. Negalėjau patikėt, kad šitas jaunuolis turėjo susidaręs visai kitokią dienotvarkę. Pažiūrėk į mane, norėjau jam pasakyti, esu visiškai sutrikus ir tokia bjauri! Kaip tu ar kas nors kitas gali iš viso norėt prie manęs artintis? Aišku, yra vaikinų, kurie gali dulkint bet ką. Netgi mane. Jis man buvo kalbėjęs apie tai, kad galėtumėm nuvažiuot į Stratfordą prie Eivono aplankyt Shakespeare’o vietų, kad galėtumėm nusigaut iki Ežerų rajono ir įlįst į Wordswortho namą, kad galėtumėm aplankyti Oksfordą ir Keimbridžą. Jis nenustojo man aiškinti apie visus tuos dalykus, kuriuos darysim kartu, veždamas beveik ištiktą komos iš aerouosto į miestą. Tačiau pasirodė, kad už visa tai reikia mokėti.

Tačiau blogiausias dalykas, kad jaučiausi taip nykiai, jog net neįstengiau pasipiktint. Man tebuvo paprasčiausiai šlykštu. Būčiau nė akimirkos nedvejodama permiegojus su Barnabiu, jei būčiau manius, kad galiu tą padaryt neužsikimšusi nosies. Buvau tokia išsigandus ir vieniša, kad būčiau padarius bet ką ir dėl bet ko, jei tai reikštų, kad tas žmogus su manim gerai elgsis. Bet Barnaby buvo per daug slidus, per daug gyvatiškas. Nenorėjau, kad jis mane liestų.

— Gal dabar nuvežtum mane pas Manuelį? — pasiūliau.

— Kaip nori, — pasakė jis.

Manuelis gyvena Naitsbridže, Londono daly, kur yra „Harrods” parduotuvė. Vieninteliai kiti žmonės, gyvenę aplinkui — tai investicinių bankų bankininkai ir vadybos konsultantai, tokie tipai, kurie retai kada būna namie ir neturi jokių galimybių pastebėt, kad gyvena labai ankštam kvartale. Manuelis ir jo kambario draugas iš tikrųjų gyvena vieni visame name, bet jis toks suspaustas, mažytis ir siauras, kad atrodo taip, lyg kas būtų pervažiavęs per visiškai normalų namą ir jis riogso tų prispaustas prie žemės kaip koks pritrėkštas gyvulys. Manuelis man paskiria -paskiria yra būtent tas žodis, nes Manuelis šaltas kaip lijundra lauke — mažą kambarėlį pusrūsy, kurį beveik visą užima lyginimo lenta ir į gumulus susimetusi maža lovelė. Vienintelis šviesos šaltinis — maža skaitymo lempelė, nėra jokių langų ar ventiliacijos. Atrodo, kad čiužinys prikimštas sudaužytų puodų šukių. Pradedu nerimaut, ar nepradėsim vaidinti Princesės ant žirnio.

Bet iš tikrųjų man tai visai nesvarbu — man nereikia prabangios aplinkos, ir gyvenimas rūsy, atrodo, gerai atitinka mano nuotaiką. Iš tikrųjų jaudinuos tik dėl to, kad Manuelis tikrai elgias bjauriai. Akivaizdu, kad aš jam visai nereikalinga. Dar nespėjus man prisipilt stiklinės vandens ir išgerti dar vieną Mellarilo tabletę, jis paaiškina, kad daro šią malonę dėl Samanthos, kuriai jis nieko neskolingas, nes ji paliko jį pačiu akiplėšiškiausiu būdu (pabėgo į Ežerų rajoną su kitu vyru, kol jis lankė sergančią giminaitę Italijoj). Aš galinti čia pasilikt ir skaityt ar daryt tai, ką man reikia, bet jis yra užsiėmęs, turi savo gyvenimą, ir jame man vietos nėra.

Kas gi atsitiko mandagiems pokalbiams prie puikios vakarienės madinguose restoranuose?

Na, gerai, galvoju sau, gyvensiu šitam tamsiam kambarėly be langų tiek, kiek reikės, kol pasijusiu geriau. Susitaikysiu su tuo, kad vienintelės interjero detalės šitoj lūšnoj yra per lubas einantis vamzdis, pagyvenęs lygintuvas ir lyginimo lenta, o šalia jos — kelnių krūva, laukianti skalbėjos. Susitaikysiu su tuo. Susitaikysiu su mintim, kad tai mano likimas. Atvykau į Londoną patirt, kas tai yra pats dugnas, ir, aišku, tai ir patirsiu.

Naktį miegu neramiai, negaliu išlipt iš lovos ryte ir netgi po pietų, ir galvoju: tai baisu, man reikia grįžt namo. Nors tokia vieta ir neegzistuoja.

Kai pirmą vakarą šiaip ne taip išsikrapštau iš lovos, kelias valandas praleidžiu kalbėdama telefonu. Dar visai neseniai nežinojau, kaip paskambint tarptautinių skambučių operatorei, o dabar tapau kone eksperte. Visiems palieku žinutes, nes vidurdienį Amerikoj, iš kur atvykau, nieko nėra namie. Galiausiai paskambina Samantha. Pasakau jai, kad Manuelis su manim beveik nekalba, atrodo, kad aš jam primenu tai, kaip judu išsiskyrėt, ir nebegaliu Londone būt nė minutės ilgiau. Ji sako kažką: „O, vargšelė”. Ji sako: „Argi negali išeit pasivaikščiot ir pasidžiaugti miesto grožybėm? Kodėl tau nenuėjus į Britų muziejų ir nepaskaičius, kaip planavai? Nejaugi nenori bent jau pamatyt karališkų brangenybių?”

Kai neatsakau, ji pažada pasikalbėt su Manueliu.

Paskambinu mamai, pasakau, kad čia baisu, kai tik atvažiavau, nesiliauja lyt, nieko kito nevyksta, tik lyja. Lietus krinta ant manęs, nors aš ir po stogu. Nežinau, kur gaut kokio nors maisto, dar nevalgiau nuo tada, kai atskridau. Man atrodo, kraustaus iš proto.

— Grįžk namo, — sako ji. — Užtenka šitų nesėkmių. Tu bandai vieną dalyką po kito, niekas nepadeda, aš jau prarandu kantrybę, pavargau, kai tu skambini iš visų tų vietų, kur atsiduri, visada pakliuvus į bėdą, grįžk namo, ir viskas.

Žinoma, nuo tokio jos ryžto mane apima panika ir pasirenku priešingą kryptį. „Argi tu nemanai, kad tai būtų pernelyg skubota?” — klausiu aš.

— O, Ellie, — sako ji. — O, Ellie, nežinau, ką tau reikėtų daryt, bet manau... — Nežinau, ką manau. Tai mane veda iš proto. Tikriausiai tau reikėtų pabūt dar kelias dienas, bet nežinau. Noriu pasakyt, jei jauties blogai, grįžk.

Mama pradeda verkti į ragelį kitoj Atlanto pusėj ir sako nežinanti, ką man daugiau pasakyt, ir kodėl man nepaskambinus daktarei Sterling. Bandau susisiekt su daktare Sterling, bet jos nėra — ji darbe. Per dvi valandas tikriausiai palikau jai kokias dvidešimt žinučių, kurių viena beviltiškesnė už kitą, bet ji man neperskambina.

Kai Manuelis grįžta namo iš darbo, aš vis dar neišlindus iš savo flanelinių naktinių marškinių, visa užtinus, visas veidas aplipęs valomuoju pieneliu, tikriausiai atrodau kaip paauglė ar netgi mergaitė, ir atrodo, kad tai jam sužadina akimirkos užuojautą.

— Elizabeth, man skambino Samantha, mes pasikalbėjom, — sako jis savo kilmingo argentiniečio akcentu. — Pasakyk, ką nori, kad tau padaryčiau? Tavo sielos tikrai negaliu išgelbėt, bet pasakyk, koks kitas dalykas tau būtų geriausias.

Jaučiu, kad artinasi toks paros metas, kai turėčiau pradėt verkt, kad sužadinčiau gailestį, bet esu tiek prisigėrusi Mellarilo, kad mano ašarų latakai užsikimšę. Susigūžiu ant sofos, mano veidas persikreipia, o balsas sucypia taip, lyg tuoj prapliupčiau raudot, bet neišspaudžiu nė ašaros. Po visko jaučiuos taip, lyg būčiau visa išdžiūvusi.

— Gal, — pasakau verksmingai, — man reikia važiuot namo.

— Samantha sakė, kad tu apie tai galvoji. Klausyk, tai beprotybė. Tu juk ką tik atvažiavai. Samantha sako, kad iki šiol tu niekur net nebuvai išvažiavus iš Amerikos, tai jeigu jau atsidūrei čia, — jei tu šitaip vadini visą šitą reikalą, — tai gali šiek tiek pasidairyt po šalį. Čia yra nuostabių muziejų, puikus teatras, čia yra kas veikt. Ir, aišku, gali sėst į laivą ar traukinį ir nuvažiuot į Amsterdamą. — Tarsi kažką prisiminęs, jis prideda: — Be to, kaip gali išvažiuot iš Londono, nepamačiusi karališkųjų brangenybių?

Dieve šventas, pamanau aš. Kuo jau tokios ypatingos tos karališkosios brangenybės?

— Manueli, žinau, kad tai nuskambės kvailai, bet... — Bet kas? — Bet, supranti, dabar man stogas nuvažiavęs, ir man gaila, kad matai mane tokią, nes iš tikrųjų aš esu visai kitokia. — Paskui, atrodo, pasakau maždaug taip: Aš galiu save įveikt.

Jis sako, kad supranta, pažada nusivest mane vakarienės kurią nors dieną tą savaitę, o tuo tarpu pataria man susitikt su jo draugu, kuris gyvena netoliese ir gali pavedžiot po miestą. Jo menkas gerumas sujaudina mane taip neįtikėtinai smarkiai, kad pasijuntu beveik gerai. Nusprendžiu, kad reikia nusipraust po dušu, apsirengt ir nueit į užeigėlę toj pačioj gatvėj ko nors užkąsti. Taigi, atkapstau kažkokius rankšluosčius, susirandu šampūną ir kondicionierių, su džiaugsmu pagalvoju apie nuostabų gaivų kvapą, man, galima sakyt, seilės varva pagalvojus apie putas ir burbulus, ir aš užkopiu laiptais į pagrindinį vonios kambarį. Bet vos įėjus į vidų pamatau, kad langai atdari, traukia skersvėjai ir apskritai ten bjauru. Londone nedaug kur yra dušo kabinos, tik vonios ir įvairiausios kriauklės. Tai būtų ne taip jau blogai, bet mano plaukai per ilgi, kad galėčiau juos išsiplaut pakišus galvą po čiaupu. Laikyt dušo antgalį viena ranka ir manipuliuot šampūnu kita man pasirodo per daug sudėtinga, per daug pastangų reikalaujantis, neišsprendžiamas uždavinys, tad pradedu verkti, verkiu ir verkiu, ir tik todėl, kad negaliu išsiplaut galvos.

Pusiau muiluota galva parkrentu ant vonios grindų ir sustingstu, sujudu tik užėjus konvulsiškiems ašarų priepuoliams — jie tokie stiprūs, kad permuša net Mellarilą. Ašaros pilas kelias valandas. Per tą laiką Manuelis išeina su kažkuo susitikt ir vėl grįžtą namo, o aš vis dar guliu susmukus ant vonios grindų, — skudurinė lėlė iš frotinės medžiagos. Jis pakelia mane, nusineša į savo kambarį ir bando priverst su juo kalbėtis, bet aš pernelyg išsigandus, kad ką nors pasakyčiau. Abu sėdim ant jo lovos, jis mane apkabinęs, nors ir atsargiai, nes aš mergina be drabužių, susisukus į rankšluostį. Vis dėlto aš esu aš, nesveika ir apdujus.

O tada, tarsi iškreiptoj senos Crystals dainos versijoj, jis mane pabučiuoja.

— Taigi, išsiaiškinkim viską dar kartą, — sako daktarė Sterling, kai mums pagaliau pavyksta pakalbėt vėlai naktį, nors Keimbridže dar tik ankstyvas vakaras. — Sakai, kad tu narkoleptinėj būsenoj, pasikeitus laiko juostai beveik visą laiką miegi, nes geri daug Mellarilo, bet aš tikrai nemanau, kad yra toks dalykas kaip čiulpimas netyčia.

— Na, skambinkit Mastersui ir Johnsonui, nes aš būtent tą ir dariau prieš kelias valandas, — užmetu jai, bandydama nelinksmai pajuokauti. — Galiu būt jų pirmas atvejis.

— Nežinau, ką ir pasakyt, — tęsia daktarė Sterling, bandydama pokalbį grąžint į rimtą vagą. — Trumpai tariant, tu nuskrendi į Londoną, esi apdujusi pasikeitus laikui, pirmas vaikinas, kurį sutinki, bando tave kabinti ir sako, kad bus su tavim malonus, jei būsi jo sekso žaisliukas. Tada tu apsistoji pas kitą vaikiną, kuris iš esmės laiko tavo apsilankymą būdu išliet neapykantą savo buvusiai merginai, kuri, nežinodama, kad jis taip jaučias, tave ten nusiuntė. Be to, gyveni mažam, tamsiam ir nepatogiam kambary, „kaip rūsy”. Tada tas vaikinas, kuris taip bjauriai su tavim elgiasi, parodo tau krislelį žmogiškumo, ir tu pasijunti jam dėkinga, nes esi viena iš tų, kurie mieliau ieško vandens dykumoje, nors už kelių žingsnių trykšta šaltinis, ir viskas pasibaigia tuo, kad atlieki lytinį aktą, kurio visai neketinai atlikt. — Ji atsidūsta. — Be to, tu nieko nevalgei, ir lauke lyja. O tu dar svarstai, kodėl tau taip bloga. Elizabeth, tokioj situacijoj būtų bloga bet kam, net ir stabilesnės nei tavo emocinės būsenos žmogui.

— Tai tu manai, kad man reikia grįžt?

— Manau, kad tau reikia daryt tai, ką nori.

— Aš nežinau, ko noriu.

— Grįši tada, kai būsi pasiruošus.

Kitą dieną prisiverčiau susitikt su Manuelio draugu per pusryčius, nors man dar atrodė vidurnaktis. Man patiko skrudinta duona, grietinėlė ir arbata, kuriuos gavom mažoj kavinukėj kitoj gatvės pusėj prie „Harrods” parduotuvės, ir aš kimšau viską kartu su Mellarilu taip, lyg būčiau kelias dienas nieko burnoj neturėjusi, o taip iš tikrųjų ir buvo. Jis man papasakojo, ką įdomaus galima nuveikt Londone — muziejai, teatrai, muziejai, teatrai, — šitie žodžiai galėtų būti britų tautinė mantra.

Paskui patraukiau į kontorą, kuri padeda rast darbą amerikiečių studentams. Ketinau ten nusigaut metro labirintu, būt tikra miestietė, kuri naudojasi viešuoju transportu, bet lauke lijo ir buvau labai išsekus, todėl pasigavau taksi. Vos tik priėjau prie kontoros durų ir pamačiau, kad man reikės lipt laiptais du aukštus, supratau, kad padariau klaidą. Kam aš save apgaudinėju, man reikia grįžti pas Manuelį ir lįst atgal į lovą, reikia nuo viso šito pasislėpti.

Man buvo visiškai aišku, kad turiu sėst į artimiausią lėktuvą, skrendantį į namus, ir gultis į ligoninę. Bet kažkodėl negalėjau to padaryt. Man atrodė, kad neturiu pakankamai jėgų netgi išsikrapštyt iš Anglijos. Gal mano kūnas keliaus į namus maiše.

Ištisas savaites, kiekvieną lietingą Londono dieną, kuri praslinkdavo pro mane lyg vanduo, bandžiau įsiteigt, kad dabar man reikėtų būti Amerikoj, ilsėtis ligoninės lovoj, o seselės man nešiotų spanguolių sultis. Bet tuoj pat atsikratydavau tos minties. Buvau įsitikinus, kad geriau irtis į priekį taip, kaip dabar. Geriau vaikštinėt sušalusiai, pavargusiai ir išsigandusiai, slėptis po antklode, nevalgyt, nemiegot, kažin ar apskritai gyventi tame nykiame Manuelio pusrūsy. Geriau apsimetinėt, kad bet kurį savaitgalį galiu nulėkt į Paryžių, į Eifelio bokštą ir Luvrą, nors ir žinojau, kad Šviesos miestas skendės tamsoje, ir nieko daugiau, nors ir žinojau, kad neturiu nei jėgų, nei pinigų stovėt eilėj vizos ar persėst iš traukinio į laivą ir atgal į traukinį. Geriau jau kiek įmanoma ilgiau vaizduot, kad gyvenu šitą gyvenimą be gyvybės. Geriau jau tai, negu ligoninėj kovot su skausmu. Geriau jaust jį netiesiogiai, priešokiais, čia, Anglijoj.

Apsvarstau visa tai ir įsimetu į burną dar vieną Mellarilo piliulę. Kiek to Melarillo aš išgėriau? Kas žino. Ruošdamasi kelionėn į Angliją, nusipirkau kelis buteliukus pagal receptą, todėl turėjau nemažą atsargą. Daktarė Sterling man paaiškino, kad Mellarilas turi toksinį poveikį tik tada, kai jo vartoji labai daug. Jis veikia smegenis, o ne širdį, kaip Valium, ir todėl šio vaisto sunku perdozuot. (Atrodo, reikia žymiai daugiau medikamentų, jei nori atjungti smegenis, nei sulėtinti širdies plakimą iki visiško štilio.) Štai kodėl šitą vaistą labai tinka duoti depresijos kamuojamiems pacientams, kurie turi suicidinių minčių. Tačiau, mirtinas jis ar ne, abejoju, ar daktarė Sterling tikėjosi, kad rysiu šitas mažas oranžines piliules kas kelios minutės. Bet taip dažniausiai ir atsitinka žmonėms, kurie vartoja kokius nors vaistus nuo nerimo: atėjus krizei, jie ryja vieną piliulę po kitos trokšdami palengvėjimo. Kemša juos lyg kokius M & M saldainiukus. Ant buteliuko parašyta: vartoti tris kartus per dieną arba kiek reikia. Kiek reikia? Kam jie įsivaizduoja rašantys? Kiek reikia mano atveju reiškia, galima sakyt, nuolat, tarsi tai būtų nešiojama lašinė — piliulės, suvirškinamos skrandy ir be perstojo patenkančios į kraują.

Kas galėtų priverst mane grįžti namo? Gal apsinuodijimas maistu? Bjauriai apsinuodijau suvalgius pyragaitį su įdaru Tate’o galerijos kavinėj (štai jums ir nuostabieji Londono muziejai), ir tris dienas negalėjau išlipt iš lovos, nebent pavemti. Manueliui taip manęs pagailo, kad jis leido miegoti savo milžiniškoj lovoj, o kadangi iš manęs tekėjo vien išskyros, ir nieko daugiau, jis pats nusprendė miegot pusrūsio kambarėly, užuot gulėjęs kur nors netoli manęs.

Dabar, kai sergu ir negaliu pajudėti, man pavyksta atsipalaiduot ir pamąstyt, ir pirmąkart atvažiavus į Angliją mane apima paslaptinga ramybė. Man patinka jausmas, kad lioviausi bėgus, atsipalaidavau nuo gyvenimo, kurio ieškodama atvykau į Londoną. Visa erdvė ant didžiulio čiužinio ir tai, kad galiu įstrižai ištiest kojas ant baltų ir šaltų paklodžių, šiomis dienomis man tolygu geram laiko leidimui. Dabar jau net ir Manuelis, matydamas, kad netgi fiziškai — nekalbant apie emocijas — nesu tinkama vangiems kelionės sunkumams, kaip įmanydamas skatina mane važiuot namo. Bet kažkodėl negaliu pradėt planuoti, kaip išvažiuosiu, nors ir skambinu į aviakompanijos kontorą kelis kartus per dieną, keisdama išvykimo datą. Kompiuteris registruoja kiekvieną pasikeitimą, bet galiausiai viena operatorė savo švelniu britišku akcentu pasiūlo man paskambinti, kai galutinai nuspręsiu, kada išvažiuoju.

Kol sukaupus visas jėgas stengiuosi atlikti šituos paprastus veiksmus, apstulbstu prisiminus, kokio aiškaus proto turėjau būti, kad apskritai suplanuočiau šitą kelionę į Londoną. Įtikinau savo mamą, įvairius Harvardo profesorius ir konsultantus, Samanthą, daktarę Sterling ir porą kitų ne tokių svarbių žmonių, kad tai gera mintis. Man reikėjo sutelkti sąjungininkus. Tada turėjau gaut pasą, darbo vizą, bilietą pagal skrydžio mylių programą, o tam reikėjo pildyt ne ką mažiau popierių kaip, pavyzdžiui, dėl mokesčių sugrąžinimo, o netgi tokiu atveju paprastai samdaisi finansininką, kuris tai padaro už tave. Bet man pavyko visa tai padaryti, nes turėjau žūtbūtinį konkretų tikslą — pabėgt iš savo gyvenimo nors kuriam laikui, kad ir kas atsitiktų. Kai noriu pabėgti, kai man reikia pabėgti, net nuostabu, ko tik neįstengiu padaryt, net nukrečia pagalvojus, kokių galiu rast slaptų stiprybės rezervų, kad imčiausi šio uždavinio. Galima pamanyt, kad šis išradingumas, nukreiptas tinkama linkme, paverstas kuo nors naudingu, galėtų būt visai kas kita. O Dieve, su visa šita energija, kurią išeikvoju depresijai, galėčiau išlaikyti šešių vaikų šeimą ir dirbt visą darbo dieną! Tačiau dabar, gulėdama

Manuelio lovoj ir žinodama, kaip būtų paprasta susipakuot daiktus, grįžt namo ir pasirinkti tą mažiausiai pastangų reikalaujantį kelią, — kitaip sakant, susiremt su savo depresija, — negaliu nė piršto pajudinti. Mintis apie tai, kaip būtų sunku pasilikt vienai su savo jausmais, ar netgi ligoninėj su daktare Sterling ir savo jausmais, man tokia nepakeliama, kad Londonas atrodo lyg nuostabi dovana. Jaučiuos lyg alkoholikė ar narkomanė, kuri padarytų bet ką, kad tik nereiktų eiti į Anoniminių alkoholikų susirinkimus ar narkomanų reabilitacijos centrą, bet ką, kas padėtų atidėt sprendimą mesti gerti. Bet kokį sprendimą aš čia atidėlioju? Nustot jausti depresiją?

Neseniai skaičiau, kad depresijos gydymas Jungtinėse Valstijose kainuoja maždaug 43 milijonus dolerių permetus, pavertus pinigais prarastą darbo našumą ir darbo valandas. Kitaip tariant, depresija yra didžiulis laiko ir pinigų švaistymas. Ji pasiglemžia tiek daug išteklių ir paverčia stichine nelaime netgi tai, kas turėtų būt malonu, pavyzdžiui, gerai leist laiką Londone. Mano nuolat jaučiamos kaltės ne tik dėl to, ką praradau būdama Londone, bet ir dėl viso to, ko netenku savo gyvenime, — mokslo Harvarde, kuris visas skirtas lopyt mano psichinę sveikatą, — jau pakaktų sukelt ištisą naują depresiją.

Vieną vakarą, dar nedaug laiko praleidusi Londone, susitikau su Rhoda Koenig, tuometine New York žurnalo knygų kritike, kuri persikėlė gyvent į šitą miestą prie Temzės, nes jis jai žymiai labiau patiko nei Niujorkas. Mes su Rhoda buvom, galima sakyt, draugės, kai besimokydama mokykloj Niujorke atlikau jos žurnale praktiką per vieną iš savo itin produktyvių kūrybinių pakilimų, bet kai vakarieniavom su ja Londone, ji visai neturėjo su manim kantrybės.

— Negaliu net klausytis, ką tu kalbi, — ji vis kartojo. — Kai buvau tavo amžiaus, taupiau pinigus, kelis mėnesius dirbau padavėja, kad galėčiau nuvykt į Europą. Neturėjau daug pinigų išlaidoms, todėl apsistodavau jaunimo nakvynės namuose, kurie būdavo nepatogūs, bet vis tiek džiaugiausi galėdama ten apsistoti. Vaikščiojau į muziejus, vaikščiojau į galerijas, žiūrėjau spektaklius, viskas buvo nuostabu. O tu, atrodo, tegali tik skųstis, kad pasiilgai savo buvusio vaikino ir negali nieko įkišt į rozetę! Tai absurdiška!

Negalėjau su Rhoda ginčytis. Žinojau, kad ji teisi. Žinojau, kaip galima pavargt netgi nuo tokio trumpo ir menko įvykio kaip vakarienė su depresijos kamuojamu žmogum. Mes taip erzinam kitus, matom tik tamsiąsias puses, ir mūsų amžinas nepasitenkinimas viskuo gadina kitų nuotaiką. Tai tas pats, lyg žiūrėtum filmą, kuris tau atrodo puikus, gerai tave veikia, smagu jį žiūrėt nepaisant visų trūkumų, bet tu žiūri jį kartu su žmogum, kuris mokosi kinematografijos mokykloj arba yra profesionalus kino kritikas ir analizuoja kiekvieną filmo sceną tol, kol visas džiaugsmas, kurį jauti todėl, kad jauti, ir viskas, — nėra reikalo aiškint, kodėl, — ištirpsta nuo viso to priekabiavimo ir kritikos. Irtas bambeklis sugadina tau visą vakarą, nusodina ir sužlugdo gerą nuotaiką. Na, panašiai viskas vyksta, kai būni su depresyviu žmogum. Skirtumas tik toks, kad tai ne vienas filmas ar vienas vakaras. Taip yra visą laiką.

Norėjau, kad Rhoda suprastų, kad žinau, jog su manim būti nelengva. Vis bandžiau pasiekt ją kitapus stalo, kad suprastų, jog kalbu su ja iš labai beviltiškos vietos. Bandžiau, bet jaučiausi tokia nereikšminga, kad nebežinojau, kaip sužadint užuojautą, o kadaise taip sumaniai tai mokėdavau daryti. Galiausiai Rhoda pasakė keletą apibendrinančių išvadų apie tai, kokie sugadinti ir nedėkingi visi mano kartos žmonės. Man buvo taip blogai, kad net nebeatrodžiau liūdna. Tik kėliau pasipiktinimą.

Galų gale ne kas kitas, o Noah Biddle’as, mano pirmo kurso vaikinas, jei taip galima pasakyt, — na, šiaip ar taip, jis mane išmokė rūkyt opiumą, — įtikino mane pasilikt Londone. Jis pasakė, kad atskris per pavasario atostogas ir mes galėsim išsinuomot mašiną — Jaguarą, kaip jis tikėjosi, ir keliausim grožėdamiesi nuostabiu Anglijos peizažu, nuo ko aš iškart pasijusiu geriau. Mes galėsim važiuot ir gėrėtis išpuoselėta Anglijos augmenija, pravažiuosim pro didikų dvarus ir rezidencijas, rūkysim žolę ir visu garsu klausysim muzikos per magnetolą, stabtelėsim Stounhendže ir Solsberio katedroj, Oksforde ir Keimbridže, kartu bėgsim nuo savęs pačių.

Noah ne taip seniai vėl iškilo mano gyvenime, nes išsiskyrė su savo mergina maždaug tuo pat metu, kaip ir aš su Rafe’u, o nelaimėj visada ieškai draugų. Staiga, patyręs naują pažeminimą, Noah pradėjo baisiai manim domėtis, ir tai atrodė juokinga, nes buvo aišku, kad man stogas visai nuvažiavęs. Žinojau, kad viskas, ką jis gali man pasiūlyt, yra per mažai ir per vėlai, bet vis dėlto puoselėjau mažytę apgailėtiną viltį: gal galų gale jis ir taps mano išgelbėtoju, ir todėl sutikau keliaut po Angliją su juo.

Tačiau, kaip ir reikėjo tikėtis, jo atvykimas į Angliją virto tikrų tikriausia nelaime. Pirmą klaidą jis padarė mėgindamas mane paliesti — nenoriu pasakyt išdulkinti, nors ir tai būtų buvę blogai, — turiu galvoj apskritai mane paliesti. Tuo metu, kai jis atskrido į Londoną, aš iš esmės jau buvau susirgus taktofobija. Jaučiausi taip visiškai priklausoma nuo kitų malonės, kad vienintelė mano dalis, kuri dar atrodė nepažeista, buvo kūnas. Žinoma, iš tikrųjų viskas buvo atvirkščiai: Manuelis buvo įsigudrinęs liest mane taip, kaip jam patikdavo; mano kūnas buvo gana pažeidžiamas, o protas buvo visiškai užsisklendęs, ir jo nepasiekdavo didelė dalis to, kas žmogiška. Vis dėlto mano sielą be paliovos atakavo keistos ir, rodos, nežemiškos jėgos. Nuotaikos ir jausmai, patys nykiausi, nusileisdavo ant manęs lyg plėšrūs paukščiai pačiomis įtempčiausiomis ir netikėčiausiomis akimirkomis. Jaučiausi visai pakvaišusi ir lengvai įsiplieskianti, ir nenorėjau, kad kas nors prie manęs artintųsi. Jaučiausi radioaktyvi, karcinogeniška kaip uranas, ir man kėlė didžiulį įtarimą kiekvienas, kuriam užtekdavo kvailumo prisiartint prie šitos nuodingos merginos taip, kad galėtų ją paliesti. Taigi, kai Noah uždėjo ranką man ant klubų gana savininkišku mostu (tikriausiai jis manė, kad tai draugiška) vos įėjęs pro Manuelio namų duris, aš surikau. Užsivedžiau aiškint apie tai, kad aš nėjo nuosavybė, ir kaip jis drįsta elgtis taip, lyg jam priklausyčiau, kaip jis drįsta liest mane savo rankom be mano leidimo. Jaučiausi tokia vieniša savo pusrūsio kambario katakomboj, kad paprastas žmogiškas bendravimas išmušdavo mane iš vėžių: kiekviena smulkmena tapdavo isterijos priežastim.

Nuo pat atvykimo akimirkos Noah labai džiūgavo būdamas Londone, jo visai nepaveikė laiko juostos pasikeitimas, ir jis net nenorėjo nė kiek nusnaust prieš ko nors imdamasis, jis virte virė pagalvojęs apie tokias pramogėles kaip Big Benas ir Bakingemo rūmai. Jo džiugi nuotaika, užuot užkrėtus, ko jis tikriausiai tikėjosi, privertė mane jam priešintis ir dar labiau įsikibus laikytis savo depresijos. Nekenčiau jo už tai, kad jis nejautė depresijos. Jis man atrodė kvailas — kiekvienas, kuris nesijautė taip, kaip aš, atrodė kvailas. Aš tik viena žinojau visą teisybę apie gyvenimą, žinojau, kad tai tik apgailėtina žemyn nukreipta spiralė, kurią gali arba pripažinti, arba jos nepaisyti, bet anksčiau ar vėliau mes visi mirsim.

  

Apsigyvenam „Savojos” viešbuty, nes Noah nori pabūt Londone kelias dienas prieš mums leidžiantis į kelią. Aš turiu pavojingai mažai pinigų, — tiesą sakant, aš jų beveik visai neturiu, bet tai nieko tokio, nes Noah jų pritvinkęs ir nori būti su manim nepaisydamas to, kad aš tokia bjauri. Jis nori, kad būčiau su juo ir mes vaizduotumėm esantys pora, — Dievas žino kodėl, nes niekas į mus nežiūri, — nors tai reiškia, kad daugybę laiko praleidžiu klykdama ir rėkdama ir sakydama jam, kaip jis mane erzina, o jis praleidžia daugybę laiko klausinėdamas, kada paskutinį kartą gėriau Mellarilą.

Jis mano, kad jeigu nuolat gersiu Mellarilą, elgsiuos gerai. Jis nesupranta, kad mane per daug vargina visi tie turistiniai užsiėmimai — lakstymai su specialiu keturių žvaigždučių turistiniu vadovu, kuris vadinasi Londonas už 2000 dolerių per dieną ar kažkaip panašiai, bandant išsiaiškint, kur šiomis dienomis šoka ir vakarieniauja kietas ir stilingas jaunimas tout-le-monde, kaip juos galėtų pavadinti Noah savo žemyniniu stilium. Jis taip įsijaučia į bjauriojo amerikiečio vaidmenį, kad man net darosi baugu. Jis skambina bilietų agentams ir išleidžia neįtikimas svarų sumas pirkdamas bilietus ložėj į naujausius teatrų spektaklius, nors aš jį ir tikinu, kad užmigsiu vidury bet kokio vaidinimo, net ir per Letisę ir Lovaž su Maggie Smith pagrindiniam vaidmeny. Mes susipažįstam su žmonėm restoranuose, ir jis prisistato: Noah Biddle’as, Harvardo koledžas, „Porceliano” klubas, nors aš jam ir aiškinu, kad Anglijoj niekas nežino visų šitų dalykų ir niekam jie nerūpi. Kur benueičiau su Noah, jaučiuos, galima sakyti, dar nejaukiau, negu sėdėdama su raugėj ančių dėde Elu kokiam nors restorane, kur tyliai kankinuos, kai jis prašo padavėjo atnešt kečupo.

— Noah, ar žinai, kodėl atrodai juokingas? — vieną vakarą pradedu kalbą, bandydama išsilaikyt neužsnūdusi, mums vakarieniaujant ir valgant plekšnę. Jis gūžteli pečiais, tikriausiai tikėdamasis, kad pasakysiu ką nors maloniai įžvalgaus, o ne įprastinę kandžią repliką, kokias paprastai mėtau. — Juokinga, kad elgies lyg koks nuvorišas, kaip įmanydamas stengies padaryt įspūdį visiems tiems žmonėms, bet tu juk kilęs iš senos amerikiečių šeimos ir turėtum būt aukščiau visų šitų dalykų. Atrodo, lyg vis dar liptum laipteliais aukštyn, nors ir taip jau esi viršuj.

Jis nusišypso, tarsi tai būtų komplimentas. Rodos, jau susitaikė su tuo, kad yra čia su manim, man labai bloga, ir nykiai jausdamasi aš užsispyriau priverst jį jaustis lygiai taip pat nykiai. Neįsivaizduoju, kaip man pavyks išgyvent dar dvi savaites, nes nei jam, nei man nesiseka būti ironiškiems.

Dieną prieš pasiimdami išsinuomotą mašiną, — Jaguaro nėra, vietoj jo gaunam BMW, — mes nueinam į knygyną nusipirkt vadovo po Ežerų rajoną. Neįsivaizduoju, ko mes ten trenkiamės,

Noah ten nepatiks, tikriausiai ten visiškas kaimas, ir jis net neras progos užsivilkt savo Armani kostiumą ar išleisti pinigus iš Merrill Lynch kredito kortelių fondo, kuriuo tikriausiai dar galės naudotis kokį šimtą metų, ir vis tiek visko neišnaudos.

Mums benaršant po pigių kelionių vadovų lentynas, Noah išsitraukia Londono žemėlapį ir bando sumąstyt gerą maršrutą atgal į viešbutį — gal pro Big Beną, Haid Parką ir Bond gatve, pasiūlo jis. Bet lauke lyja ir šalta, kaip visada, ir nėra laiko pasinaudot kokia nors kita transporto priemone, išskyrus taksi. Aš pavargus, paskutiniu metu geriu vis daugiau Mellarilo, nes kasdien man vis sunkiau, ir staiga susivokiu besėdinti ant knygyno grindų ir rėkianti:

— Mane tuoj ištiks nervų priepuolis, o tu nori pasivaikščiot prie Big Beno!

Aš tebeklykiu, daužau rankom į grindis — esu pernelyg išsekusi, kad atsistočiau, ir šitos scenos vidury Noah pasitraukia šalin ir apsimeta, kad manęs nepažįsta. Sėdėdama ant grindų pradedu rodyt į jį pirštu, mosikuot rankomis kaip pašėlus ir šaukti:

— Šitas vaikinas su manim, neleiskit jam apsimetinėt, kad jis manęs nepažįsta! Jis mano vyras! Neleiskit jam išeiti be manęs!

Taigi, Noah paaiškina knygyno darbuotojui, kad man vėl užėjo, kaip dažnai atsitinka, ir išveda mane pro duris lyg žemę pardavęs.

Tą vakarą turim eit į teatrą, ir Noah sako: „Ar nebūtų per daug, jei paprašyčiau tavęs užsivilkt ką nors gražaus, pasigražinti prieš einant?” Lyg tai būtų koks iškilmingas priėmimas. Nežinau, kaip jam pasakyti, kad mes čia nieko nepažįstam ir tai niekam nerūpi. Vis dėlto, jausdamasi kiek nesmagiai dėl scenos, kurią iškėliau anksčiau tądien, užsivelku juodą šilkinį sijoną ir baltą šilkinę palaidinukę su perlų karoliais, ir Noah tai matydamas atrodo toks patenkintas, kad jau beveik noriu persirengi, užsivilkt suplyšusius džinsus ir juodą megztinį. Aš jau pradėjau taip jo nekęsti už tai, kad verčia mane sėdėt Londone, kad jis yra tas, kuris turi pinigų, ir noriu daryt viską, kas įmanoma, kad jį paerzinčiau. Tačiau, atrodo, vienintelis dalykas, kurio negaliu padaryt — tai sėsti į prakeiktą lėktuvą ir skrist namo. Elgiuos taip, lyg jis laikytų mane įkalinęs, nors turėčiau suvokt, kad pati sau esu pikčiausia kalėjimo prižiūrėtoja.

Kitą dieną saulei leidžiantis pasiekiam Stounhendžą ir Noah atrodo tikras kaifas prisigerti ten, po dangum, žėrinčiu oranžine, rausva ir tamsiai raudona spalva. Kadangi jis visą kelią leido man klausytis Springsteeno, nusprendžiu jam neprieštaraut. Tačiau kai išlipam, lauke vėjuota ir šalta, ir aš pamanau sau: tai taip primena vidurinę mokyklą, kai važinėji su kokiu nors vaikinu jo pikapu po visą šalį, kur koncertuoja „Grateful Dead”, ir pardavinėji piratinius įrašus. Bet, antra vertus, iš kur aš galiu žinot? Niekada nieko panašaus nedariau vidurinėj. Ir tuo labiau neketinau to pradėt daryti dabar.

Vėliau Oksforde susitinkam vieną porą, kurie papasakoja mums, kad yra žydai ir planuoja keliauti į Izraelį per Išėjimo šventę. Paklausiu, ar jie galėtų palikt mano raštelį Kotele, Raudų sienos plyšy, nes mane mokė, kad Dievas atsiliepia į visas maldas, kurios padedamos toje šventoje vietoje. Viskas, ką įstengiu sugalvot ir iškeverzot vaikiška rašysena ant popieriaus skiautelės: „Brangus Dieve, prašau Tavęs: padaryk stebuklą ir išvaduok mane iš šitos depresijos, nes aš daugiau taip nebegaliu”.

Noah, apimtas ekumeninių jausmų, irgi kažką pakeverzoja. Jis tikriausiai prašo Mersedeso baigimo proga, bet gal aš ir klystu.

Kai važiuojam pro miestelį, kuris vadinasi Ipsvičas, aš išties truputėlį susijaudinu, nes pamanau, kad čia galėtumėm gaut Ipsvičo moliuskų, šviežut šviežutėlių, geresnių, nei Moliuskų bare Niujorko Grand Central stoty. Mes užvažiuojam šen bei ten, sustojam, klausinėjam visų, ką sutinkam, ar kur nors yra moliuskų baras, bet, atrodo, niekas net neįsivaizduoja, apie ką mes kalbam, niekas niekada net nėra valgęs moliuskų. Galų gale mes suvokiam, kad tie moliuskai atvežami iš Ipsvičo miestelio Masačiusetso valstijoj. Kaip visada, Anglija nieko man negali pasiūlyt.

Mums bekeliaujant, kai jau buvom apvažiavę visą Angliją, o aš vis verkiau, skundžiaus ir kėliau scenas Bate, Eivone, Kotsvoldse ir Braitone, ir kai važiavom atgal į Londoną dar pabūt porą dienų prieš grįždami namo, Noah tarė:

— Kaip tau gali atsibost Londonas? Samuelis Johnsonas sako: tam, kam atsibodo Londonas, atsibodo ir gyvenimas.

— Noah, — atsakiau aš, — atrodo, pagaliau tu šį tą pradedi suprast.

Kai jau įvažiuojam į Londoną ir norim grįžt į „Savojos” viešbutį prieš išvykdami iš šalies, pasiklystam Pikadilio žiede, sukam ratus ir malamės vienos krypties eismo gatvėmis, kurios sudaro šią centrinę miesto dalį. Tai tęsiasi kurį laiką, mažiausiai pusvalandį, ir galiausiai pradedu maldaut Noah, kad paklaustų praeivių kelio. Žinau, kad vyrai garsėja tuo, jog niekada šitaip nesprendžia šitos paprastos, bet gana erzinančios problemos, bet vis dėlto tikiu, kad galiausiai Noah sutiks sustot ir paprašyt pagalbos.

Kur tau. Jis vis kalba apie tai, kad rast kelią į viešbutį be niekieno pagalbos bus įdomus nuotykis, nauja patirtis. Tai taip jam būdinga. Negaliu įsivaizduot, ką reiškia gyvent taip linksmai ir nerūpestingai, kad tokie dalykai, kurie žiauriai erzina daugumą žmonių — pavyzdžiui, pasiklyst — tampa lyg ir kokia pramoga. Palikit tai Noah, ir jis atras malonumų erzinančiuose dalykuose, bus nerūpestingas ir tuo mėgausis. Žinoma, pats Noah daug kuo mane labai erzina. Nekalbant apie daugybę smulkių įpročių ir manierų, jam galima pagrįstai papriekaištaut, kad visiškai nesupranta daugybės žmogaus charakterio niuansų. Aklam aišku, kad jis nėra labai jautrus ar pastabus. Bet, be jokios abejonės, jis žino, kaip keliaut stilingai. Jis netgi žino, kaip elegantiškai pasiklyst. Galų gale, kas yra bet kokia kelionė, jei ne sąmoningas klaidžiojimas po pasaulį? Argi pati mintis atvykt į Londoną nereiškė, kad galiu užsimiršti, norėdama surast save iš naujo ir priimtinesnę? Jeigu šiuo savo gyvenimo laikotarpiu negaliu ištirpt ir plaukt kartu su mašinų srautu ir lietum Pikadilio žiede, kai man nėra kur skubėt ar strimgalviais pult kažko daryt, tai kas gi man apskritai dar liko?

Ir aš žinau, tikrai žinau, žinau visiškai aiškiai, kad tai ir yra pats dugnas, tai ir yra blogiausia, kaip gali jaustis. Tai nėra tik kažkoks nelaimingas emocinis priepuolis. Iš tikrųjų tai yra labai kasdieniška: pats dugnas — tai nesugebėjimas pakęst, kad pasiklydai Pikadilio žiede. Pats dugnas — tai nesugebėjimas susidorot su įprastiniais dalykais, toks didžiulis, kad netgi patys nuostabiausi ir maloniausi dalykai pasidaro nepakeliami. Noah problema ne tik ta, kad jis atsisako klaust kelio į „Savojos” viešbutį. Tas vaikinas yra lepūnas, žmogus, kuris mėgaujasi gyvenimu, ir viskas, ką jis norėjo man duot Anglijoj, — tai leist kartu su juo pasimėgaut jo pinigais ir geru skoniu. Jis negali atsistebėt, kad viso mano skausmo negali išgydyti BMW. Ir, žinoma, jo nesugebėjimas įžvelgt, kaip man bloga, — jo nesugebėjimas suvokt mane ar mano depresiją, — yra tokia yda, kuri užtemdo visas jo dorybes. Aš negaliu suprast, kad tai, ką jis daro manęs nesuprasdamas, yra beveik geriau, nei galėtų daryt kas nors suprantantis: Noah rūpinasi manim be jokių sąlygų, ne todėl, kad mano rūpesčiai jam ką nors reikštų, bet todėl, kad aš jam patinku ir tokia. Jo jausmai man yra tikrų tikriausiai tėviški. Jis su manim gerai elgiasi todėl, kad tiki, jog many yra kažkas gero, nors viskas byloja priešingai. Už viską sumokėta, viskuo pasirūpinta, mes netgi miegojom atskirose lovose daugumoj žavingų viešbutėlių kaimuose, kuriuose sustodavom. Noah bando duot man savo brangiausią dovaną, siūlo man tokią laimę, kaip ją supranta, nes tai yra geriausia, ką jis gali dėl manęs padaryt. Ir jo gerumas man nė iš tolo neatrodo toks svarbus, kaip tai, kad, po velnių, jis atsisako sustot ir paklaust kelio, kai mes pasiklystam Pikadilio žiede.

Pats dugnas būna tada, kai jauti, kad visame gyvenime tau terūpi vienintelis dalykas — viena bloga akimirka. Pats dugnas — kai rėkiu ant Noah: Po velnių, gal tau ir atrodo, kad smagiai leidi laiką, bet aš esu išsekus, prislėgta, ir iš šitos šalies noriu išsigaut gyva tik todėl, kad nusižudyt Londone būtų visai nei šis, nei tas, ir jeigu tuoj pat nepaklausi kelio, pasmaugsiu tave!

Pats dugnas — kai viskas išsiderina. Kai nieko nebematai, kai nematai pasaulio tokio, koks jis yra, nematai, kas aplink yra gero, ir galvoji tik apie tai, kodėl, po galais, viskas atrodo taip, kaip atrodo, o ne kaip nors kitaip. Tarytum galėtų būt koks nors kitas būdas, kaip viskas galėtų atrodyt kitaip, nes viską aptraukus depresija. Ir visai nesvarbu, kad aš nebūčiau bandžiusi normaliai bendraut su vyru, kuriam Noah nė iš tolo negali prilygti. Noriu pasakyt, Rafe’as visada trokšte troško jaust mano skausmą kartu su manim, jis buvo mano vaikinas ir kartu psichoterapeutas. Vis dėlto su Rafe’u jaučiaus beveik taip pat blogai, kaip ir su Noah, ir šitas liūdnas atradimas priverčia mane pamatyt, į kokį naują pragarą patekau. Joks vyras neišspręs mano problemų, niekas manęs neišgelbės, nes aš per smarkiai sergu. Prieš daugybę metų, prieš daug daug mėnesių, dar vidurinėj mokykloj, o gal ir dar anksčiau, buvo galimybė, kad stipri meilė prasiskverbs pro mano proto miglas ir aš pasijusiu nors truputį geriau. Bet tuo metu, kai nuvykau į Angliją, buvo jau per vėlu.

7 dabar lyja, pila kaip iš kibiro / senis miega ir knarkia / aš atsigulu miegot / girdžiu gatvėj kaukiant sirenas / visi mano sapnai padaryti iš chromo / nežinau kaip sugrįžt į namus / geriau jau mirčiau prieš prabusdamas / kaip marilyn monroe / išmesčiau savo sapnus į gatvę / ir lietus padėtų jiems augt

XIII

PRABUDAU ŠĮRYT IŠSIGANDUSI, KAD GYVENSIU

I know the bottom, she says. I

know it with my great tap root:

It is what you fear.

I do not fear it: I have been there8

SYLVIA PLATH

„Elm”

Net ir pačiom geriausiom aplinkybėm niekada nėra malonu grįžt namo iš kelionės, kai lauke jau tamsu. Prie seniai paliktų namų susvetimėjusios atmosferos daug sunkiau priprasti tamsoj. Kai įeinu pro savo Keimbridžo buto duris, man atrodo, kad sofa, uždengta baltais uždangalais lyg per kokius šermenis, mane praris. Kėdės irgi atrodo grobuoniškai. Keisti siurrealistiniai estampai, kuriuos išrinkau svetainės sienoms, Magritte’o akis, skėtis ir skrybėlė atrodo lyg demonai, kurie, žiūrėk, tuoj atgis. Pati to nesuvokdama, atrodo, įrengiau šitą kambarį kaip filmavimo aikštelę, kurioj drauge dirba Salvadoras Dali ir Luisas Bunuelis. Laukiu, kol pradės tirpt laikrodžiai ir baldai įgaus žmogiškas formas. Žinoma, mano miegamasis yra pats šiurpiausias. Juoda siena, kuri man kadaise atrodė tokia nuostabi, dabar primena laidotuves. — Man reikia susikraut daiktus, kurių prireiks Stillmano ligoninėj — tualeto reikmenis, drabužius, kitas smulkmenas, — bet kokia prasmė? Man nieko nereikia ir neprireiks. Jeigu norit žinot, pižamos kelnių ir viršaus, iš kurių dar nebuvau išsinėrus po to, kai grįžau iš Anglijos, niekas niekada nenuvilks nuo mano kūno. Kad tik nepamirščiau palikt raštelio, jog tuos drabužius noriu vilkėti karste, — tai mano apdaras, jį dėvėsiu gulėdama dešimt pėdų po žeme. Nes nuo šios dienos jau nebeturėsiu progos persirengt: praustis atrodo bergždžias užsiėmimas, kaip ir klotis lovą, valytis dantis ar šukuotis. Nuvalai lentą, o paskui leidi, kad ją vėl išteptų. Nutrini ir vėl lauki purvo. Ši neišvengiama progreso ir regreso schema, kuri ir sudaro gyvenimo pagrindą, man atrodo per daug absurdiška, kad ją tęsčiau. Knygos Stiklo gaubtas kulminacinė scena — kai Ester Grinvud, trisdešimt dienų pravaikščiojusi su tuo pačiu juodu megztiniu, suvokia, kad jau niekada nebenorės plaut galvos, kad nebegali pakelt būtinybės kartot šitą veiksmą, kad nori atlikt jį kartą ir visiems laikams. Kai iškeli šampūno problemą iki filosofinių aukštumų, gali suprast, kad jau visiškai nugrimzdai į beprotybę. Todėl, kiek man tai rūpi, tas kartas, kai prausiausi po dušu, ir bus paskutinis.

Visi valios pasveikti likučiai, kuriuos kada nors turėjau, išnyko, paskendo Atlanto vandenyne, kai virš jo skridau. Labai ilgai laikiau savo depresiją nepelnyta, kažkokiu pašaliniu priedu, trukdančia ir nereikalinga galūne, priklijuota prie gyvenimo, kuris turėtų būt laimingas. Tačiau daugiau tuo nebetikiu. Dabar man atrodo, kad taip man ir reikia, kai jaučiuos taip blogai. Man atrodo, kad pats gyvenimas, netgi normalus, sveikas ir be depresijos, mane išsekino ir sekins dar labiau. Jei aš kada nors suaugsiu, ištekėsiu, turėsiu vaikų ir gyvensiu laimingai, tiek daug kartų man teks apdegt, kad tokio gyvenimo galiu laukt tik su siaubu, ir nieko čia nepakeisi. Dar bus daugybė Rafe’ų, galybė širdžių daužytojų, daugybę kartų jausiu pakylėjimą po pirmo pabučiavimo ir nykumą viskam pasibaigus. Pripažįstu, tokie santykiai yra visiškai padorus būdas žaist poravimosi žaidimą, bet man tai nepakeliama. Jau dabar jaučiuos tokia palūžusi, tokia netvirta, visiškai neturinti įgūdžių, reikalingų norint susidorot su tuo, kas kitiems atrodo įprasta. Man neduota emocinio atsparumo, aš negaliu plaukt pasroviui, laikytis tiesiai valčiai supantis. Kadaise, labai seniai, man tai pavykdavo, bet dabar jau per vėlu. Ilgi depresijos metai iš manęs atėmė tą lankstumą, elastingumą, kurį visi vadina perspektyva.

O dabar man jo netgi nebereikia. Aš tikiu, kad mano nepakantumas yra teisėtas: kodėl visas likęs pasaulis taikstosi su veidmainiavimu, poreikiu sutikt liūdesį linksmu veidu, poreikiu stumtis į priekį? Kodėl visi vaizduoja, kad nieko neatsitiko, kai kavinėj mergina staiga nutrenkia žemėn padėklą su maistu sutikusi žmogų, kuris dar praeitą naktį matė ją nuogą ir pažeidžiamą, o dienos šviesoj yra tik nepažįstamasis, tik linktelintis galva pasisveikindamas? Kodėl žmonės taikstosi su visom tom piktinančiom nesąmonėm asmeniniuos santykiuos, ir lygiai taip pat apsišarvavę gyvena visuomeninį gyvenimą ir praleidžia gausybę laiko kovodami su biurokratija, kurios vienintelis tikslas yra sakyti žmonėms „ne”? Atsakymo aš nežinau. Žinau tik tiek, kad negaliu. Daugiau nebenoriu gyvenimo permainų, nebenoriu daugiau viso šito mėšlo „bandyk dar kartą, bandyk dar kartą”. Nebenoriu tame dalyvaut. Man jau gana. Aš pavargau. Man tik dvidešimt, ir aš jau išsekus.

Vienintelė priežastis, kodėl sutikau gultis į Stillmano ligoninę — ką kalbėti apie tai, kad tuoj turi ateit pora sanitarų ir mane išsivežti — yra ta, kad jaučiuos per daug pavargusi veikt ką nors kita. Norint nusižudyti, reikia daug jėgų ir valios, o aš neturiu nei to, nei to. Daktarė Sterling sako, kad ji paskirs man kažkokį naują vaistą, bet ji nėra įsitikinus, kad aš jau peržengiau ribą ir jau pasidaviau norui mirt. Aš atsisakau sveikti. Tikiuosi tik vieno dalyko: kad ir kokia būtų ta tabletė, kurią ji man duos, ji padės man pasijust pakankamai gerai, kad suplanuočiau savo pačios galą, pasirinkčiau vaistus ar kitokias susinaikinimo priemones, kad savižudybė pasisektų, o ne taptų tik eiliniu ir apgailėtinu isteriškos merginos, kuriai reikia pagalbos, bandymu nusižudyt. Nes man daugiau nebereikia jokios suknistos pagalbos.

Kaip įmanydama stengiausi išvengti žodžio” beprotybė” savo būsenai apibūdinti. Kartkartėm šis žodis man išsprūsta, bet nekenčiu jo. „Beprotybė” — per daug skambus terminas perteikt tam, kas atsitinka daugumai proto netekusių žmonių. Šis žodis yra per daug jaudinantis, per daug literatūriškas, per daug įdomios jo konotacijos, kad jis galėtų perteikt visą depresijos nuobodybę, vangumą, nykumą ir glitumą.

Beprotybė siejama su Zelda Fitzgerald ir jos įspūdingu per kraštus besiliejančiu psichiniu sutrikimu, arba galvojama, kad į ją įpuolė Aureliano Buendijos šeimos nariai kraujomaišiškoj romano Šimtas metų vienatvės pabaigoj. Beprotybė turi ugningo ir karšto Lotynų Amerikos ar Pietų temperamento prieskonį, primena Borgesą, Cortazarą, Williamą Faulknerį ir Tennessee Williamsą. Beprotybę smagu stebėti, ji savaip šiurpi, bet vis dėlto įdomi akiai, pramoga reginių ištroškusiam stebėtojui, kuris negali atitraukt akių nuo to šiurpumo, kurio, kaip jis jaučia, jam nedera matyti. Beprotybė — tai Jimas Mormonas, persisvėręs pro savo kambario langą septintame aukšte Marmonto pily; tai Elizabeth Taylor ir Richardas Burtonas filme Kas bijo Virginijos Woolf?, tai anemiška, anoreksiška gražuolė Edie Sedgwick, šokusi ant stalo ir pozavusi Vogue žurnalui kaip jaunimo dievaitė ir bandžiusi pasidaryt sau galą amfetaminais; tai Kurtas Cobainas visuose „Nirvanos” videoklipuose, nesveikas, labai nesveikas žmogus, kuriam reikia pagalbos ir kuris savo neviltį iškelia lyg kietumo ženklą; tai Robertas Mitchumas su savo ištatuiruotais krumpliais Medžiotojo nakty; tai Pete’as Townshendas, kuris sudaužė savo puikiąją gitarą į smulkiausius gabalėlius; tai visos nuostabiosios rokenrolo akimirkos, ir tikriausiai visos nuostabiosios populiarios kultūros akimirkos.

Tačiau depresija yra pati nykybė ir nuobodybė. Depresija, ypač mūsų dienom, yra tikrai nuvalkiotas terminas, bet jis niekada nesiejamas su kuo nors beprotišku, kai šoki visą naktį su lempos gaubtu ant galvos, o paskui pareini ir nusižudai. Cio Cio San grakštumas, grožis ir romantiškumas, kai ji miršta paplūdus kraujais Madam Baterflai, ar dviguba Romeo ir Džuljetos savižudybė yra tikra beprotybė. Žodis „beprotybė” leidžia jį vartojantiems šlovint kančią ir pamirštu kad po visa vaidyba, fantazija ir aukštosios poezijos apvalkalu slypi žmogus, kamuojamas bukos, nykios agonijos.

Kodėl visi Roberto Lowello, Johno Berrymano, Anne Sexton, Jean Stafford ir daugybės kitų rašytojų ir menininkų kūrinių tyrinėtojai visą laiką tvirtina, kad jų genialumas gimė iš beprotybės? Gal ir tiesa, kad daugybė menininkų semias įkvėpimo iš skausmo, tačiau neapgaudinėkim savęs: kiek laiko kiekvienas iš tų žmonių iššvaistė ir prarado skendėdamas nykumoj. Kiek darbingų valandų nuėjo perniek, apėmus stingdančiai nevilčiai. Nė vienas iš tų žmonių nerašė apimtas depresijos. Tie, kurie sirgo maniakine depresija, rašydavo užėjus hipomanijai, darbingam periodui prieš maniakinę fazę, leidžiančią kūrybinei energijai pasiekt viršūnę; tuo tarpu įprastinės depresijos kamuojami žmonės kurdavo, kai jausdavosi geriau. Tai nereiškia, kad turim neigt, jog liūdesys užima deramą vietą tarp poezijos ir kitų meno formų mūzų, bet nustokim vadint tai beprotybe, liaukimės apsimetinėję, kad tas jausmas savaime yra labai įdomus. Vadinkim tai depresija ir pripažinkim, kad ji baisiai nyki. Aišku, beprotybė pritraukia minias žmonių ir yra gerai perkama. Tačiau kiek daug depresijos aukų kenčia tylėdamos, niekam nežinant, o jų apgailėtinos padėties niekas nemato, kol joms neišsivysto beprotybės požymiai, kurių neįmanoma nepaisyti. Depresija — tai necharizmatinė liga, visiškai priešinga gyvai energijai, siejamai su beprotybe.

Pamirškit tas retas valandas trumpame Sylvijos Plath gyvenime, kai ji sukūrė Arielį. Pamirškit tą trumpą laiko tarpą ir prisiminkit dienas, virtusias metais, kai ji negalėjo pajudėt, negalėjo apie nieką galvot, tik gulėjo ligoninės lovoj tikėdamasi, kad elektros terapija jai padės. Negalvokit apie pribloškiantį vaizdą ekrane, neįsivaizduokit, kaip dailią jauną moterį vežimėliu veža į šoko terapijos seansus, ir negalvokit apie psichodelinį tos pačios moters vaizdą tuo momentu, kai ją nukrečia elektros srovė. Verčiau galvokit apie pačią merginą, apie tai, kaip ji tada turėjo jaustis, apie tai, kad jokia didinga poezija, žavesys ir šlovė neįstengs suteikt prasmės tam skausmui, kurį ji jaučia. Prisiminkit, kad tuo metu, kai darai ką nors tokio desperatiško ir žiauraus — tarkim, kiši galvą į orkaitę, darai tai tik todėl, kad gyvenimas prieš šį veiksmą buvo dar baisesnis. Galvokit apie tai, kaip jauties, kai depresija kamuoja kiekvieną akimirką, ir žinokit, kad ji neverta viso to didžio meno, kuris atsiranda kaip šalutinis depresijos poveikis.

Pirmą kartą aplankius mane Stillmano ligoninėj, daktarė Sterling susirūpinusi, kaip man parinkt tinkamą vaistą. Akivaizdu, kad eksperimentas su Mellarilu nepasisekė, nors ir negalima sakyt, kad visiškai, bet atsižvelgiant į mano būseną ir tai, kaip ji blogėja veikiant šiam sekinančiam neuroleptikui, galima drąsiai sakyt, kad Mellarilas — ne man.

Prieš išvykdama į Angliją, konsultavausi su McLeano ligoninės psichiatrais, ir jie labai gyrė naują vaistą — fluoksetino hidrochloridą, kurio prekinis pavadinimas — Prozacas. Jų nuomone, aš buvau ideali kandidatė šiam vaistui, ir jie visaip bandė mane įtikint, kad dalyvaučiau tyrimuos ir nemokamai gaučiau šį vaistą ir medicininę priežiūrą. Tačiau aš ruošiaus išvykt į Angliją, o be to, daktarė Sterling šiek tiek konservatyvesnė; ji toli gražu nemano, kad tik todėl, kad šis vaistas naujas ar visi radikalieji McLeano psichofarmakologai eina dėl jo iš proto, jį ir reikia vartot. Fluoksetinas iš esmės nebuvo bandomas už McLeano ligoninės ir kitų progresyviųjų farmaceutinių tyrimų ir gydymo mekų sienų.

Daktarė Sterling nori, kad žinočiau, kokius kitus vaistus galiu pasirinkt. Netgi jei galiausiai ji ir paskirs man fluoksetiną, jai atrodo svarbu, kad suvokčiau, kodėl ji taip nusprendė. Pirmiausia yra standartiniai tricikliai antidepresantai, susintetinti šeštam dešimtmety: Toflenilis, Elavilis ir Norpraminas, kurių dabar galima gan pigiai nusipirkti — kaip imipramino, amitriptilino ir dezipramino. Šie vaistai ypač skatina noradrenalino ir serotonino apykaitą: nuo depresijos kenčiančių žmonių smegenyse šių cheminių medžiagų, moksliškai vadinamų neurotransmiteriais, arba nėra, arba jie neatlieka savo funkcijų. Iš esmės šitie vaistai neleidžia produkuojančioms ląstelėms reabsorbuoti noradrenalino ir serotonino. Cirkuliuodami jie skatina nervinių ląstelių laidumą. Psichiatrams gana gerai sekėsi gydyt depresiją šiais vaistais, tačiau jie sukelia erzinantį šalutinį poveikį: nuo jų ima miegas, priaugama svorio, džiūsta burna, užkietėja viduriai ir pablogėja regėjimas, ir todėl juos daugiausia vartoja žmonės, dėl depresijos tapę invalidais.

Yra ir kita antidepresantų grupė — monoamino oksidazės inhibitoriai (MAOI), tokie kaip Nardilas ir Parnate’as, kurie stabdo neurotransmiterių skaidymąsi ir padeda sukurti didesnius jų rezervus prie nervinių sinapsių. MAOI veikia noradrenaliną, serotoniną ir dopaminą, tris chemines medžiagas, kurios vaidina svarbiausią vaidmenį sutrikus psichikai. Tačiau jų veikimo spektras per daug platus. Be to, vartojant MAOI reikia laikytis labai griežtos dietos, o nestabilios psichikos žmonėms tai gali būti per sunku. Vartojantys MAOI negali valgyti tam tikrų rūšių sūrio, marinuotų daržovių, acto ir negali gerti stipraus skonio raudonojo vyno; daktarai atskleidė šį faktą tik tada, kai šiuos vaistus vartojantys pacientai suvalgė šio maisto ir mirė. (Garsiausias teisinis ir medicininis skandalas — teisininko ir rašytojo Sidney Ziono duktė Libby mirė ligoninėj, kai daktarui suklydus išgėrė kelių vaistų, kuriuos derint pavojinga. Manoma, kad Nardilas buvo vienas iš vaistų, pagreitinusių jos mirtį.) Vartojant MAOI grupės vaistus, baiminamasi, kad į savižudybę linkęs pacientas gali pasinaudot lemtinga proga mirti gana malonia ir tikrai gurmaniška mirtim užkramtęs Stiltono sūrio ar išgėręs taurę „Chianti” vyno.

Toliau — Prozacas. Tuo metu jis dar visai naujas, ir daktarė Sterling vis dar jį vadina fluoksetinu. Kaip Zoloftas, Paxilas ir kiti tos pačios rūšies vaistai, kurie dar nebuvo susintetinti, kai gulėjau Stillmano ligoninėj 1988 metais, Prozacas veikia tik serotoniną. Cheminiu požiūriu jo poveikis labai konkretus. Vėliau šios grupės vaistai buvo pavadinti selektyviais serotonino reabsorbcijos inhibitoriais (SSRI). Jie labai stipriai ir tiesiogiai veikia konkrečią sritį. Kadangi fluoksetino veikimo spektras nėra toks platus, kaip jo pirmtakų, jo šalutinis poveikis mažesnis.

McLeano gydytojai rekomendavo fluoksetiną, nes diagnozavo man atipinę depresiją. Nei jiems, nei daktarei Sterling nebuvo lengva sustot prie šios diagnozės, nes retkarčiais man užeina maniakiniai periodai (pavyzdžiui, pirmasis energingos veiklos mėnuo Dalase), ir tai galėtų reikšt, kad aš kenčiu nuo maniakinės-depresinės psichozės arba jos lengvesnės formos ciklotimijos. Tačiau galiausiai diagnostikai padaro išvadą, kad mano depresyvūs laikotarpiai per ilgi, o maniakiniai per silpni. Atipinė depresija yra ilgalaikė ir chroniška, ir nuo jos kenčiančio paciento nuotaika retkarčiais gali pagerėti dėl išorinių stimulų. Atrodo, ši diagnozė gali geriau paaiškint, kodėl kartkartėm esu laiminga ir darbinga, bet visada lyg bumerangas grįžtu į įprastą depresyvią būseną. Sakoma — ir tai man naujiena, nes aš maniau, kad dauguma depresijų, kaip mano, tęsias metų metus, — kad paprastai „tipinė” depresija prasideda kaip žmogaus reakcija į tam tikrą situaciją ar svarbų gyvenimo lūžį, tada jis pradeda gydytis, galbūt vartot vaistus, ir per tam tikrą laiką pasveiksta. Kita tipinės depresijos rūšis ekstremalesnė: žmogui visai nuvažiuoja stogas, jis atsiduria ligoninėj arba bando nusižudyt ir laikui bėgant pasveiksta po intensyvaus gydymo kurso. Abiem atvejais visi simptomai vystosi pasiekdami tam tikrą kulminaciją ir logišką baigtį.

Kenčiantys nuo atipinės depresijos labiau primena vaikštančius sužeistuosius. Tai tokie žmonės kaip aš — jie gyvena beveik įprastą gyvenimą, tačiau juos visada kankina depresija, jie niekada neatsikrato minčių apie savižudybę, netgi dirbdami įprastus darbus. Atipinė depresija nėra lengvas sutrikimas, kuris mediciniškai vadinamas distimija, — ji gana sunki, bet vis dėlto iš pažiūros neperžengia normos ribų, nes laikui bėgant tampa gyvenimo dalim. Visa bėda ta, kad negydoma atipinė depresija metams bėgant vis stiprėja, ir kenčiantys nuo jos dažnai nusižudo nebegalėdami pakelt, kad gyvena darbingą ir kartu aptemdytą nuolatinės nevilties gyvenimą.

Šis kognityvus sutrikimas yra mirtinas, nes atipinė depresija neturi kulminacijos — ar, tiksliau sakant, nadyro, — kaip įprastinė depresija, nes vystosi ne logiška trajektorija, o stiprėja laikui bėgant ir gali sukelt jos aukai juodą neviltį taip staigiai, kad nebelieka laiko gydytis, nes pacientas staiga nusižudo.

Daktarė Sterling, visi McLeano ligoninės gydytojai ir kiekvienas mano sutiktas psichiatras pripažino nežinantys, kodėl serotoniną veikiantis fluoksetinas padeda sergant atipine depresija, o tricikliai antidepresantai — ne. Daktarė Sterling galėjo man išrašyt ką nors panašaus į imipraminą jau prieš kelis mėnesius, bet iš panašių į mano atvejų jai atrodė, kad jis nebūtų man padėjęs. Kadangi MAO inhibitorių grupės vaistai labai toksiški maišant juos su netinkamu maistu, daktarė Sterling net neketino man jų skirti, mano nuotaikai šitaip svyruojant. Be to, įprasta manyt, kad atipinę depresiją geriausia gydyt tik psichiatriškai. Tačiau dabar, rinkoj pasirodžius fluoksetinui Prozaco pavadinimu, pagaliau, atrodo, atsirado cheminis šios ligos priešnuodis.

Įdomus dalykas man atsitinka gulint lovoj Stillmano ligoninėj ir besiklausant, kaip daktarė Sterling aiškina mano diagnozę ir ką toliau galiu rinktis. Kai mano situacija virto moksliniu aprašymu, tapo liga, apie kurią galiu paskaityt Amerikos psichiatrų asociacijos leidiniuose, pajutau naują viltį. Tai ne paprasta depresija — tai atipinė depresija. Kas būtų galėjęs pamanyt, kad yra pavadinimas, apibūdinantis tai, kas man daros, ir kuris taip tiksliai įvardija mano simptomus? Medicinos daktarai Donaldas F. Kleinas ir Paulas H. Wenderis knygoj Kaip suvokti depresiją apibūdina sergančius atipine depresija kaip žmones, kurie „teigiamai reaguoja į gerus dalykus, kurie jiems atsitinka, sugeba mėgautis paprastais malonumais, kaip maistas ir seksas, ir dažniausiai per daug valgo ir miega. Jų depresija, greičiau chroniška nei periodiška ir dažniausiai prasidėjusi dar paauglystėje, pasireiškia energijos ir susidomėjimo stoka, iniciatyvos trūkumu ir nepaprastu jautrumu periodiškam, ypač emociniam, atstūmimui.” Šie sakiniai tobulai apibūdina mano simptomus. Staiga pasijutau ne tokia vieniša. Daugybę metų svarsčiau, kas man ne taip, kodėl taip nykiai jaučiuos, bet kažkodėl visiškai nepalūžtu. Daugybę metų maniau, kad niekas man nepadės, man vis blogės ir blogės, lyg kokiam bedarbiui, kuris norėtų rasti darbą, bet žino, kad niekada neuždirbs daugiau nei bedarbio pašalpa, ir nugrimzta į skurdą, kad gautų visuomenės pagalbą.

Daktarė Sterling prisipažįsta nuo pat pradžių įtarusi, jog atipinei depresijai būdinga jausmų ir poelgių visuma tiksliai apibūdina mano situaciją. Bet ji niekada apie tai neužsiminė, nes nėra jokios priežasties priskirti depresijos simptomus tam tikrai kategorijai, jeigu psichiatras neketina skirt antidepresanto. Bet štai pasirodo Prozacas, ir staiga aš jau turiu diagnozę. Užuot apibūdinus mano ligą ir tada paskyrus fluoksetiną jai gydyt, šio vaisto išradimas atskleidė mano ligą. Tai atrodo kelias atgal, bet paskui sužinau, kad psichiatrijoj tai įprasta: atradus kokį nors vaistą nuo, sakykim, šizofrenijos, gerokai didesniam pacientų skaičiui yra diagnozuojama šizofrenija. Tai griežtai marksistinė psichofarmakologija, kai materija, ar, tiksliau sakant, vaistas, lemia atskiros ligos istorijos interpretavimą. Tačiau dabar, gulėdama Stillmano ligoninėj, nepajėgiu kritiškai mąstyti. Tiesiog prisimenu, kaip visada jausdavaus, kai depresija apimdavo pamažu, o paskui staiga, — tai galėtų atrodyt paradoksas, bet todėl ji ir yra atipinė.

Deja, antidepresantai veikia negreitai. Jų poveikį pajunti po dešimties dienų ar trijų savaičių, o kartais prireikia netgi šešių. Todėl be Mellarilo, mano mažųjų oranžinių atjungiančių piliulių, be jokios gyvybę palaikančios sistemos vos pradėjusi vartoti

Prozacą jaučiuos siaubingai. Mano kambario draugės atnešė „Panasonic” ausinuką, tą patį, kurį nešiodavaus į mokyklą ir klausydavaus „Foreigner”, besislėpdama ir besipjaustydama kojas rūbinėj, — ir aš susiriečiu vaisiaus poza ir be paliovos klausausi Lou Reedo. Nei niūri Bobo Dylano poezija, nei ilgesingi Joni Mitchell folkbliuzai man nebetinka. Bijau nukelt telefono ragelį / bijau uždegt šviesą. Klausausi tos pačios dainos, tų pačių žodžių, to paties urzgiančio balso lyg kokios subraižytos plokštelės.

Įdomu, kiek dar taip gulėsiu laukdama, kol tas fluoksetinas pradės veikt. Bet taip jau suplanuota, kad gulėsiu čia tiek, kiek reikės. Vis mąstau apie Johno Berrymano eilėraštį, kuriame jis kalba apie tai, kad guli po vešliu žaliuojančiu medžiu, o gal be lapų ir plikom šakom, gluosniu, ir laukia šitos laimingos valandos. Paskutinė eilutė — Guliu ir laukiu, kol išgirsiu savo džiaugsmą. Man atrodo, aš darau tą patį. Laukiu, laukiu ir laukiu. Laukiu Godo. Laukiu Roberto E. Lee.

Praėjo gal kokios dvi savaitės, kai paskutinį kartą prausiausi. Esu tokia nešvari ir sugniuždyta, kad netgi nebesijaučiu žmogum. Jaučiuos lyg vištienos gabalas, broileris, kurį tikrina keturiasdešimt keturiais būdais, kaip skelbiama reklamoj, kai kiekvieną rytą ateina seselė, įduria adatą man į ranką, paima kraujo, įkiša termometrą į burną ir pamatuoja temperatūrą, lyg sirgčiau kokia nors fizine liga, lyg mane kankintų pneumonija ar mononukleozė ar dar kokia įprasta liga, dėl kurios guldoma į Stillmano ligoninę.

Daktarė Saltenstahl, mano gydanti daktarė Stillmano ligoninėj, aplanko mane porą kartų per dieną. Pasakoju jai, kad niekada taip blogai nesijaučiau, ir negaliu suprast, kodėl tai nepraeina. Ji ramina, kad kada nors, kai susikursiu filosofiją, kuri padės man gyventi, ir rasiu tai, kas man patinka daryt, būsiu laiminga, man viskas bus gerai. Ji vis kartoja, kad man paskirtas vaistas yra puikus ir per bandomąsias programas darė stebuklus nuo depresijos kenčiantiems žmonėms, kuriems jau niekas nebepadėjo. Ji sako: „Tam reikia laiko”.

Daktarė Sterling ateina manęs aplankyti, ir aš jai pasakau tą patį, kad fluoksetinas veikia nepakankamai greitai. O ji atsako tą patį: „Tam reikia laiko”.

Dieve, kaip norėčiau, kad kiekvienas psichiatras, su kuriuo turėjau reikalų, žinotų, ką reiškia būt pacientu ir jaust, kad praradai viltį. Norėčiau, kad jie žinotų, ką reiškia atšibust kiekvieną rytą ir bijot, kad gyvensi. Daktarė Sterling kartoja, kad po savaitės ar dviejų vaistas pradės veikti, bet ji nesupranta, kad neturiu tos savaitės ar dviejų. Ji nesupranta, kad skausmas toks stiprus, jog daugiau nebenoriu tokio gyvenimo. Jei daktarė Sterling man pasakytų, pažadėtų, garantuotų be menkiausios abejonės, kad po dešimties dienų nuo fluoksetino man pasidarys žymiai geriau, man tai visai nerūpėtų, nebūtų jokio skirtumo: vis tiek nebūtų verta laukt tas dienas ir tas valandas.

Bandau tai pasakyt daktarei Sterling, ir nors jai manęs iš tikrųjų gaila, ji tepasako:

— Kaip galiu tave įtikint, kad pagalba jau netoliese? Kaip padėt tau suprasti, kad tu pasveiksi?

— Niekaip.

Ji neatsako.

— Noriu šoko terapijos, — sakau jai. — Neseniai apie ją skaičiau, ir atrodo, kad ji visai tinka žmonėms, praradusiems bet kokią viltį. Truputį papurto smegenis. Jei ne, noriu morfijaus. Noriu ko nors, kas suveiktų dabar.

Kol mes kalbamės, guliu visiškai nejudėdama ant šono, mano plaukai susiraizgę po manim lyg blizgančių rudų dažų sluoksnis po galva, balsas duslokas, nes galvą laikau panardinus į pagalvę. Kalbu vienodu tonu, ir girdžiu save tarytum iš didelio atstumo. Žinau, kad tai, kuri guli šitoj lovoj, taip blogai, kad ji prašo elektrokonvulsinės terapijos žinodama, jog šoko terapija gydomi tie užsispyrę pacientai, kurie maldauja, kad jiems nedarytų šitos procedūros, bet aš per daug atbukus, ir mano prašymas man pačiai neatrodo keistas. Dabar ryžčiausi bet kam, kad tik pasijusčiau geriau. Netgi frontalinei lobotomijai.

— Klausyk, — sako daktarė Sterling, pasitraukdama nuo palangės, į kurią atsirėmus stovėjo. — Žinau, kad tu tikrai kenti, bet man reikia tai apmąstyt. — Ji pasiima šalmą ir pradeda stumti savo dviratį prie durų. — Aš taip įsitikinus, kad fluoksetinas tikrai netrukus tau padės, kad man reikia rast būdą, kaip tau padėt ištvert dar kelias dienas. Praėjo jau savaitė, ir man atrodo, kad tau jau geriau. Gal tu pati ir nematai, bet aš matau. Tavo simptomai, tai yra, tai, ką tu jauti, gal ir nepasikeitė, bet tavo požymiai, tai yra, tai, kokia tu atrodai žmonėms, kurie tave gerai pažįsta ir juos išmano, tikrai pasitaisė.

Pažvelgiu į ją gulėdama aukštielninka ir be jokios išraiškos, lyg ji būtų visiška beprotė.

— Pažiūrėk į mane, — sumurmu. — Kaip gali man sakyt, kad atrodau geriau?

— Tai nėra akivaizdu, bet aš labai atidžiai tave stebėjau ir matau, kad tau truputį geriau, nors ir guli ta pačia poza kiekvieną kartą, kai čia ateinu.

Ji pasikaso galvą ir akimirką pamąsto.

— Aš ruošiuos padidint fluoksetino dozę iki dviejų piliulių per dieną, nes manau, kad viena per dieną sukėlė dalinę, nors ir ne absoliučią reakciją. Aš nė kiek neabejoju, kad labai greitai jis pradės veikt. O tuo tarpu man atrodo, kad tau reikia išeit iš Stillmano. Gal tai ir labai radikalu, nes, atsižvelgiant į būseną, tave derėtų saugot, bet aš manau, kad gulint čia, atskirtai nuo visko, tau tik blogiau. Atrodo, kad tau taip visą laiką: tai, kas vieną kartą padeda, po kurio laiko tampa problemos dalim, ir tau reikia rast naujų sprendimų. Šiandien saulėta diena. Eik pasivaikščiot. Gal padės.

Kitą rytą aš jau guliu vargingam kambary savo baugiame bute tebelaukdama, kol fluoksetinas pradės veikti, ir truputį po devintos į duris pabeldžia Samantha ir mane pažadina.

— Skambina Elaine iš tavo mamos darbo, — sako Samantha atidarydama duris. — Sako, kad skubu.

Noriu paklaust Samanthos, gal ji galėtų atnešti telefoną į mano kambarį, bet šito, žinoma, ji negali padaryt, nes tai fiziškai neįmanoma. Kiekvieną kartą, kai norėdavau nusipirkt papildomą telefono laidą, jausdavausi per daug sugniuždyta, kad nueičiau į atitinkamą parduotuvę. Noriu, kad Samantha sugalvotų kokį nors pretekstą, kad man nereikėtų atsiliept, bet kažin koks mano jausmas sako: geriau jau atsikelk ir išsiaiškink, ko ji nori.

— Sveika, Elaine, kaip laikaisi? — paklausiu bandydama būt maloni.

— Ačiū, gerai, — pradeda ji. — Elizabeth, nežinau, kaip tau pasakyt, bet šįryt tavo mamą užpuolė.

— O Dieve! — Kaip tik tada, kai maniau, kad gyvenimas jau negali būt blogesnis. — Ar atsitiko kas nors rimta? Ar ji sužeista?

— Na, tas tipas ją gana smarkiai sumušė. Ji visa sudaužyta. Be to, sulaužė jai ranką. — Iš jos kalbos man atrodo, kad ji nutyli kažką siaubinga, bet po minutės suvokiu, kad Elaine balsas tik sustiprina mano paranojišką būseną.

— Ar jai kas nors yra? Kaip tai atsitiko?

— Ji ėjo 65-ąja gatve šeštą valandą ryto, ir tas tipas staiga šoko ant jos, — sako ji. — Ji man paskambino iš ligoninės, ir buvau pas ją nuėjus. Mes kartu paverkėm, bet atrodo, kad dabar ji jaučiasi visai gerai.

— Jėzau. Man reikia atvažiuot.

— Ji prašė tau pasakyt, kad jai viskas gerai, ir tau nėra reikalo trukdyt mokslų.

Bet dabar ji viena, ar ne?

— Na, policija buvo atėjus su įtariamųjų nuotraukom.

— Ir ką?

— Tas tipas buvo su kojine ant galvos, ji nematė jo veido.

— A.

Žinau, kad reikia važiuot pas ją, tik nežinau, kada galėsiu. Šiandien penktadienis. Tikriausiai šeštadienį iš pat ryto.

— Elaine, ar jai tikrai viskas gerai?

— Ji stipriai sumušta. — Elaine nesupranta, ką noriu pasakyt. Aš noriu pasakyt: Ar ji netenka proto? Ar kas nors ją lanko? Pažįstu savo mamą. Ji labai vieniša. Ji taip ir neištekėjo antrą kartą, ji nėra viena iš tų, kurios valandų valandas pliurpia telefonu su draugėm, su savo seserim paskutiniu metu nelabai sutaria, jos tėvai jau labai seni ir dažniausiai kalbasi su anuo pasauliu, pavyzdžiui, mano senelė klausia, ar pusryčiams noriu raudono, ar žalio pieno. Ji teturi tik mane, o man dabar visai prastai.

Kai paskambinu mamai, ji užsispyrus aiškina, kad man nereikia atvažiuot. Bet paskui pravirksta sakydama, kad tam tipui visai nereikėjo jos pargriaut ir sumušt, ji ir taip jam būtų atidavus rankinę. Ji klausinėja manęs, kam jis daužė ir spardė jai veidą, kai ji gulėjo ant žemės, ji nori žinot, kodėl jis taip žiauriai elgės, kai jau buvo atėmęs rankinę. O paskui ji pasako žinanti, kad jie niekada nesuims to vaikino, nes ji negalinti jo atpažint, ir visą likusį gyvenimą kiekvienas jos sutiktas jaunas juodaodis jai atrodys tas, kuris tai padarė. Na, o aš nežinau, ką jai pasakyt, negaliu sugalvot nė vieno prakeikto paguodos žodžio, kuris galėtų padėt užglaistyt šį incidentą. Taigi pažadu, kad kitą rytą atvažiuosiu pirmu autobusu.

Sugrįžus į lovą meldžiu, kad man pagausėtų adrenalino, meldžiu Dievo, kad fluoksetinas staiga suveiktų ir duotų man tai, ko reikia, ištvermės, kuri leistų man sutelkt visas jėgas ir pasirūpint savo motina.

Mamos palata Roosevelto ligoninėj didžiulė ir išklota plytelėm. Primena mokyklos rūbinę. Rūbinę, kur laikoma mėsa, ar morgą, vietą kūnams pūti. Čia toli gražu ne taip jauku kaip Stillmano ligoninėj. Prieinu prie jos lovos, ir ten guli ji, mažytė, ranka sugipsuota, po akimis mėlynės, veidas visiškai sudaužytas. Jis mirga įvairiausiais rausvais, melsvais ir gelsvais atspalviais, ir šitoj lovoj ji atrodo visai ne vietoj, tarsi būtų nukritus iš dangaus be parašiuto. Galvoj man sukas viena mintis: šitas kambarys toks didžiulis, o ji tokia mažytė, ir kaip kas nors kada nors sužinos, kad ji čia? Ji pradingo visatoj, ko aš visada bijodavau, ir atrodo, tarsi aš būčiau vienintelis žmogus, galintis ją surast.

Sanitarai dykaduoniauja savo poste kitame koridoriaus gale. Mama užsispyrus tvirtina, kad nieko nenori matyt, išskyrus mane, o aš galvoju, kaip man liautis klejojus apie savižudybę, kad galėčiau padaryt tai, ko ji nori. Atrodo, kad visi kiti žmonės šiame didžiuliam kambary paskendę kiekvienas savo skausmo mikrokosme, ir tik retkarčiais sudejuoja ar sustena tarsi pranešdami, kad dar gyvi. Vieniems gangrenuoja kojos, kitų kaklai įsprausti į mechanizmus, panašius į paukščių narvus, veidai subjauroti ir susiūti, ir raudono kraujo srovelės prasimuša pro tvarsčius tose vietose, kur susiūta oda. Šitas Dantę primenantis vaizdas, šitas nelaimingųjų karnavalas per daug gerai atitinka mano nuotaiką.

— O, mama, — pravirkstu, kai galiausiai pasilenkiu jos pabučiuoti. — Mama, kas tau atsitiko? — Jaučiu, kaip gaudau orą, tarsi verkčiau, bet ašarų nėra. Instinktyviai patrinu akis, bet jos sausos. Svarstau, ar fluoksetinas turi tokį pat ašaras sausinantį poveikį kaip Mellarilas, ar jis atjungia ašarų latakus, ir pasijuntu siaubingai, kad tokią akimirką iš manęs atimtos ašaros.

Apkabinu mamą, ir ji mane stengiasi apkabinti, o viena ranka bejėgiškai kadaruoja man ant nugaros, lyg durys sulaužytais vyriais, ir pasako kažką, lyg ir „Labas, brangioji”.

Nenoriu girdėt apie tai, kas atsitiko, man nereikia dar vienos priežasties jaustis nevertai savo skausmo akivaizdoj žmogaus, kuris turi tikrą priežastį jaustis baisiai, bet žinau, kad privalau paklaust:

— Mama, ar tau labai skauda? Ar tau davė pakankamai raminamųjų?

Pradedu įsivaizduot, kaip akimirksniu pavirstu narsuole ir suvaidinu didvyrišką sceną kaip Shirley MacLaine filmeKaip tapti mylimai, kai ji nubėga pas seseles, kurios abejingai dailinasi nagus, ir sušunka, kad jos privalo duoti Debrai Winger kokių nors nuskausminamųjų tuoj pat. Įsivaizduoju save elgiantis panašiai.

Bet to visai neprireikė.

— Taip, aš gerai jaučiuos, tikrai, — sako mama. Ji visada buvo ištvermingumo pavyzdys. Ji netgi nenori, kad jai į veną suleistų demerolio, nes ji — viena iš tų stojiškų prieš vaistus nusiteikusių žmonių, kurie jaučiasi nejaukiai netgi gerdami aspiriną nuo galvos skausmo. Ji yra iš tų žmonių — tebūnie palaimintos jų sielos, — kurie iki galo nepanaudoja Perdocano ar kodeino receptų, išrašomų po chirurginių operacijų. Kaip mes galim būt giminės?

Atrodo, tarsi ji norėtų miego, ir tai yra gerai, nes aš klaikiai noriu iš ten ištrūkti. Man trūksta oro, jaučiuosi bejėgė. Mano mamai taip blogai, kaip niekada nėra buvę, o aš tegaliu galvot tik apie tai, kad nesu pakankamai stipri jai padėti. Niekada savęs neįveiksiu. Pradedu norėt turėti brolį ar seserį, imu gailėtis, kad mano mama neturi draugo ar geriausios draugės, su kuria dažnai bendrautų ir kuri ateitų man padėt, bet vienintelis žmogus, kurį ji tikrai nori matyti — tai aš. Jaučiuosi kaip jos kalnas. Bet many tuoj prasidės sniego griūtis.

Mama turi išeit iš ligoninės sekmadienio rytą, ir mano teta su seneliais ruošias atvažiuoti pasitikt ją namie. Tai turėtų būt vienas iš tų groteskiškų šeimyninių ritualų, kurių kraštutinę išraišką įkūnija tos filmų scenos, kai tėvai pasitinka savo sūnų kareivį aerouoste ir bando nuslėpt šoką, kai jis grįžta iš Vietnamo suparalyžiuotas invalido vežimėly. Nors vaikiną reikia įnešt ir išnešt iš mašinos, nors jis pats negali net pajudėt, nors jį reikia lydėt į tualetą lyg kokį mažą berniuką, dievaži, visi turi šypsotis, vaizduot draugiškus ir laimingus matydami luošį, kuris kadaise buvo šnekus dailus vaikinas, o dabar pats negali nė piršto pajudint. Taigi jie bando šypsotis, bet veidai išduoda teisybę: jie pašiurpę.

Nenuostabu, kad mama atrodo baisi kaip žemė, kai išvežu ją vežimėliu iš Roosevelto ligoninės. Jos veidas vis dar ištinęs ir išpurtęs, ir šviečia keisčiausiu spalvų deriniu: tamsiai raudona, chaki ir pilka. Kadangi ji nešiojo rankinę Niujorko stilium — diržas skersai per krūtinę, o ne paprasčiausiai ant peties, kad apsisaugotų nuo vagių, užpuolikui teko ją gana smarkiai patampyt, kad nuimtų rankinę. Todėl jis sulaužė jai ranką, ir jai reikės atlikti mikrochirurginę operaciją ir atstatyti suskilusį kaulą. Be to, kai kurie nervai buvo bent jau laikinai pažeisti, ir gali būt, kad ji niekada kaip reikiant nevaldys dešinės rankos. Laimei, — nors gal žodis „laimė” čia netinka, — ji kairiarankė, bet man aišku, kad keletą artimiausių dienų ji bus visiškai bejėgė. Ir aš pajuntu, kaip užliejusi banga mane paskandina.

Kai sodinu mamą į taksi, kartu įgrūsdama maišelį su sukruvintais drabužiais, bandau vaizduot susirūpinusią. Tokia ir esu, bet per daug nykiai jaučiuos, kad man tikrai rūpėtų. Jaučiuos susaistyta pareigos, bet esu taip paskendus savo depresijoj ir nelaimėj, kad beveik net nekenčiu jos už tai, kad dabar užkrovė ant manęs šitą naštą. Apskritai kalbant, niekas geriau už tikrą krizę nepadeda išjudint žmogaus iš blogos nuotaikos ir priverst jį susiremt su tikrove. Bet tuo metu man jau taip blogai, kad ypatingas energijos antplūdis, adrenalino siūbtelėjimas manęs visiškai nepaveikia. Aš paprasčiausiai velkuos iš paskos, prisiverčiu, kad man rūpėtų. Nekenčiu savęs už tai, kad taip blogai jaučiuos, ir nekenčiu savo mamos už tai, kad ji nori, jog aš būčiau kitokia. Ir apskritai šlykščiuosi savim dėl to, kad galvoju apie tokius dalykus tokiu metu.

Galvoju apie tai, kaip ji gyveno iki tol, kol mane pagimdė. Jos santykiai su tėvais ar seserim niekada nebuvo geri, ji nedaug apie ką galėjo pasikalbėt ar kartu nuveikt su mano tėvu, todėl, kai jai gimė kūdikis, ji tikriausiai pagalvojo: pagaliau turėsiu kažką, kas priklausys tik man. Tikriausiai tokia ir yra motinystė. Tai turbūt vienintelis kartas, kai moterys patiria savininkiškumo ir dominavimo jausmą. Mano mama pati bejėgė kaip kūdikis, bet aš įsivaizduoju, kad nepaisydama viso fizinio skausmo ji jaučia neaiškią palaimą: pirmą kartą po labai ilgo laiko aplinkybės vėl atsiuntė jai šitą būtybę, kuri priklauso jai ir tik jai vienai. O aš jaučiuosi siaubingai, nes bijau, kad nesugebėsiu pateisint jos vilčių.

Man kažkaip pavyksta ištvert giminaičių vizitą, nors dažnai atsijungiu ir linksiu galva. Močiutė narsiai bando palaikyt pokalbį mūsų niūriam rately, kai sėdim ir valgom improvizuotus priešpiečius svetainėj, o aš į jos klausimus tesugebu atsakyt: „Atsiprašau, močiute, ką tu sakei?” Vos tik kas nors baigia ką nors valgyt, jei tik prie lėkštės niekas neprisiliečia keletą sekundžių, aš ją griebiu ir lekiu į virtuvę išplaut. Darau bet ką, kad tik pabėgčiau, netgi minutei ar dviem. Niekada dar taip netroškau nurinkinėt indų ir dėt į plautuvę kaip tądien.

Močiutė vis klausinėja mamos, kas man yra, kodėl atrodau tokia pavargus ir nusiminus, ir aš nugirstu, kaip mama jai atsako: „Šiandien jai sunki diena”. Nueinu į savo kambarį kažko pasiimt, ir vos neparkrintu. Kai mane šitaip kamuoja depresija, net nuo pačios menkiausios veiklos mano kūnas pavargsta, ir aš visą laiką jaučiuos apsvaigusi ir mieguista.

Daktarė Sterling visada man kartoja, kad reikia labai daug jėgų kenčiant nuo depresijos ir dar daugiau norint pasveikt, ir daugelis depresyvių pacientų gulasi į ligoninę todėl, kad tai yra vienintelė vieta, kur jų niekas neverčia eikvot energijos jokiai kitai veiklai. Pradedu galvot, kad vos grįžus į Keimbridžą atsigulsiu į ligoninę, aš taip pavargau jau vien bandydama išsilaikyt neužmigusi.

Kai giminaičiai pagaliau išvažiuoja, jaučiu palengvėjimą, nes negaliu su jais susitvarkyt, ir išgąstį, nes negaliu susitvarkyt ir su savim pačia. Nueinu į mamos kambarį kartu su ja pažiūrėt televizoriaus.

— Kaip laikaisi, mama? — paklausiu atsisėdus ant lovos.

— Gerai, — atsako ji. — Tu tikrai nuostabi. Šiandien buvai nuostabi, ir iš tavo pusės buvo taip gražu čia atvažiuot.

— Mama, bet kai į tave pasižiūriu, negaliu net įsivaizduot, kaip tu būtum galėjus susitvarkyt be manęs ar ko nors kito.

— Nežinau, tikriausiai apie tai nepagalvojau.

— Aš taip blogai jaučiuos. — Pati nežinau, ką noriu pasakyt, kažką apie tai, kad norėčiau padaryt ką nors daugiau. — Jaučiuosi tokia nelaiminga, nes manim pačia reikia rūpintis labiau nei kuo nors kitu. Šiandien, kai buvo močiutė, žinai, aš vos neapalpau prie stalo.

— Ellie, tu buvai nuostabi šiandien, tikrai nuostabi. Liaukis galvojus, kad tu bloga. Su manim tu buvai nuostabi.

— Mama, žinai, viskas taip baisu, aš norėčiau tiek daug padaryt... — Ką aš čia bandau pasakyti? — Norėčiau tiek daug padaryt, bet dabar nieko negaliu. Paskutiniu metu netgi neprisiverčiu pabaigt knygos. Beveik nelankau paskaitų, nedirbu, jaučiuosi tokia išsekus, lyg dirbčiau aštuoniasdešimt valandų per savaitę, nors iš tikrųjų pavargstu nuo nieko neveikimo. Negaliu savo blogos savijautos suverst išsiskyrimui su Rafe’u, nes jaučiausi taip ir prieš jį sutikdama, be to, ne taip jau ilgai mes draugavom. Jaučiuosi nykiai, bet man nieko neatsitiko, ir neturiu jokio pasiteisinimo.

— Bet, Elizabeth, — sako ji pačiu protingiausiu balsu, kokį tik esu girdėjus per keletą pastarųjų metų. — Priežastis yra: tau depresija. Tai tikra problema, o ne įsivaizduojama. Žinoma, kad tu negali su niekuo susitvarkyt. Tau depresija.

Niekada net neįtariau, kad ji supranta. Niekada negirdėjau jos pripažįstant mano depresiją taip tiesiogiai. Kas atsitiko? Ar su ja kas nors kalbėjosi? Ar tai dėl raminamųjų, kuriuos ji geria? Ji beveik niekada nekalbėdavo apie tai, kas man yra, neapsieidama be krūvos pastabų apie visas tas baisybes, kurias patyriau iš tėvo, kaip jis mane sugadino, ir kad dėl visko jis kaltas. Ji niekada negalėjo paprasčiausiai pripažint, kad aš turiu problemą, kurią reikia spręst, ir visai nereikia rodyt pirštais ir prikaišiot kaltę. Tai tikrai buvo pirmas kartas.

Keista, bet kai ji pasakė man šituos žodžius, kai ji pasakė: Tau depresija, pirmą kartą po labai ilgo laiko man jie tapo tikrove. Turiu galvoj ne tai, kad nesuvokiau, jog visą laiką jaučiuosi šlykščiai — šito negalėjau išvengt, — bet aš buvau nustojus apie tai galvot kaip apie teisėtą savijautą, tikrą ligą, net nors ir turėjau keistą diagnozę – atipinė depresija. Kad ir ką būtų sakius daktarė Sterling ar bet kuris kitas psichiatras, niekada nesijaučiau turinti teisę jaust depresiją. Visada jaučiau, kad jeigu tik panorėčiau, galėčiau iš jos viens du ir išsivaduot. Jeigu visas nusipelnęs Harvardo medicinos mokyklos fakultetas būtų suėjęs ir pasakęs man kolektyvinę nuomonę, kad aš akivaizdžiai sergu tikra chroniška liga, man tai nebūtų taip svarbu, kaip mamos žodžiai, ištarti pirmą kartą, kad depresija yra problema pati savaime ir ją reikia gydyti taip, kaip dera.

Aš atsistojau, atsisėdau šalia mamos ir ją apkabinau, ir pamaniau pati sau: „Ji supranta. Ji supranta, ir viskas bus gerai”.

8 Aš pažįstu dugną, sako ji. Aš / pažįstu jį savo ilgąja šaknim: / Tai jis tave baugina. / Jis manęs nebaugina: aš jau buvau ten

XIV

GALVOK APIE TAI, KAS MALONU

Kai jie ištyrė visas visatos saules ir visas saules supančias planetas, jie suprato, kad visatoj nėra daugiau gyvybės ir kad jie yra vienui vieni.

Ir jie buvo labai laimingi, nes tada jau žinojo, kad patys gali tapti visu tuo, ką įsivaizdavo rasiantys.

LANFORD WILSON

Liepos penktoji

Grįždama atgal į universitetą lėktuvu galvoju, kad pagaliau pradedu kažką suvokt. Kažką apie gyvenimo prasmę, — kaip šokt sunkumų akivaizdoj, kaip kovot, stengtis ir nugalėt. Taip, man atrodo, kad bet kurią akimirką, dar mums nenusileidus Logano aerouoste, mane aplankys nušvitimas. Aiškumas. Tiesa mane išlaisvins.

Aišku, tai niekada neįvyksta. Metų metai gydymo, ir nieko neįvyksta. Psichotropiniai vaistai, ir nieko neįvyksta. Mano mamą užpuola gretimam kvartale prie namų, ir nieko neįvyksta. Štai kas yra ne taip šitoje tikrovėje, štai kur psichiatrinio gydymo klaida: manoma, kad tau turi paaiškėt daugybė dalykų arba nors vienas menkas dalykas, ir pagaliau suvokus visas tiesas tavo gyvenimas iš pagrindų pasikeis. Manoma, kad pats suvokimas yra keičianti jėga. Tačiau iš tikrųjų taip niekada nebūna. Tikram gyvenime tu kasdien gali padaryt kokią nors naują išvadą apie save ir logiškai paaiškint savo elgesį, ir gali sakyt sau, kad tas suvokimas yra itin svarbus. Bet labai panašu, kad tu ir toliau darysi ką daręs. Vis tiek būsi tas pats žmogus. Vis tiek laikysies įsikibęs savo blogų ir alinančių įpročių, nes būsi labai smarkiai prisirišęs prie jų emociškai, daug stipriau už bet kokį pigų suvokimą. Visos kvailystės, kurias darai, yra vieninteliai dalykai, padedantys tau išsilaikyt ir išsaugot save. Tai vieninteliai dalykai, dėl kurių tu ir esi tu. Pavyzdžiui, nors ir žinai, kad tave traukia vyrai, kurie tau negali duot nieko gera, vis tiek su jais prasidedi. Tai reiškia tik tai, kad gali iš naujo ir geriau viską racionaliai apsvarstyt, sakykim: čia kaltas tėvas. Arba: šitaip aš iš naujo išgyvenu santykį su savo mamos draugu, kuris mane išprievartavo, kai man buvo dvylika. Arba dar kitaip, ir tai pats beviltiškiausias atvejis: aš kaip narkomanė, man reikia susistumt dozę, nieko negaliu sau padaryt.

Gaila, kad gyvenime viskas ne kaip filmuos, kurių veikėjai kažin kaip išgvildena savo reikalus ir pabaigoj pasielgia teisingai. Tikram gyvenime viskas kitaip. Filme Kramer prieš Kramerį Meryl Streep viską apmąsto ir nusprendžia leist savo sūnui pasilikt su Dustinu Hoffmanu, nors ir laimi bjauriąją bylą dėl globos teisių. Tačiau tikram gyvenime suaugusieji aiškinasi santykius teisme ir per nacionalinę televiziją, ir niekas negalvoja, kas geriau vaikui, tik apie tai, ko nori jie patys ir ką leidžia įstatymai, ir galiausiai viskas pasibaigia apgailėtinai. Filme Pusryčių klubas triukų meistras, žokėjus, turtinga kekšė, juodai apsirengus mergina ir nusikaltėlis tampa geriausiais draugais ir užglaisto savo skirtumus per kelias valandas, kol trunka filmas; tuo tarpu tikram gyvenime sekmadienio popietės akimirksnio suartėjimas gali pasibaigt tik nenorom ištartais nevykusiais žodžiais pirmadienio rytą, o paskui kiekvienas grįžta prie savo senų draugelių ir chebrų, tų pačių lūpdažių ir akinių nuo saulės.

Taip, tikriausiai kelerius metus trukęs psichiatrinis gydymas reiškia, kad anksčiau ar vėliau laikui bėgant tu šiek tiek pasikeisi ir pradėsi kitaip elgtis. Bet aš neturiu tų kelerių metų. Noriu, kad viskas būtų kaip kine. Noriu, kad ant manęs nusileistų angelas, kaip atsitiko Jimmy’ui Stewartui filme Gyvenimas nuostabus, ir atkalbėtų žudytis. Nes dabar tik tai gali man padėt.

  

Bandymas nusižudyt išgąsdino netgi mane. Atrodė, kad tai įvyko visiškai ne laiku, kadai jau turėjo įvykt prieš daugelį mėnesių, kai išsiskyrėm su Rafe’u, kai Anglija man virto lietingu košmaru. Tai neturėjo atsitikt po kelių dienų man grįžus į Keimbridžą, tuo metu, kai, turiu pripažint, fluoksetinas jau buvo bepradedąs veikti. Šiaip ar taip, ryte jau galėjau išlipt iš lovos, ir nors tai neatrodo didelis laimėjimas, bet mano gyvenime tai prilygo tam, kaip Mozė perskiria Raudonąją jūrą. Staiga pajutusi, kad turėčiau grąžint pinigus, kuriuos mama man davė prieš išvykstant į Londoną, netgi radau savy jėgų paėjėt Brattle gatve iki restorano „The Harvest” ir įtikint jo vadybininką, kad turiu tas savybes, kurių reikia norint stovėt prie kasos ir virt capuccino kavą. Bet kas būtų tai palaikęs mano nuotaikos taisymosi ženklais, ir taip tikriausiai ir buvo. Bet kaip truputis žinių gali kelt pavojų, taip truputis jėgų tam, kas pasimaišęs dėl savižudybės, yra labai pavojingas dalykas.

Šis pagerėjimas nė iš tolo nepakeitė mano filosofinio įsitikinimo, kad gyvenimas, tiek geriausiomis, tiek blogiausiomis akimirkomis, yra šlykštus. Mane labai smarkiai sukrėtė mamos apiplėšimas. Niekaip negalėjau susitaikyt su tokia teisingumo apraiška, kad toks dalykas atsitiko mano mamai, kuri visą gyvenimą gyveno visiškai ne taip, kaip norėjo. Taip, aš žinau, kad gatvėmis bastosi kur kas beviltiškesni žmonės nei mano mama — benamės, vyrų skriaudžiamos žmonos, nelaimingi alkoholikai, praradę darbą, šeimas, namus ir viską; tačiau jos konkreti tragedija mane labiausiai sukrėtė, bent jau iš dalies, savo begaliniu banalumu. Ši moteris mielai būtų gyvenus name priemiesty, turėjus mėgstamą darbą, susijusį su menu ar architektūra, ir vyrą, kuris ja rūpintųsi, kokios nors kompanijos Septintojoj aveniu savininką, biržos maklerį arba viduriniosios grandies vadybininką kokioj nors stambioj korporacijoj, pavyzdžiui, „Procter & Gamble”. Tik tiek ji ir tenorėjo, nieko ypatingo, jokių svajonių apie žvaigždes, kurios buvo apsėdę mane ir visus mano pažįstamus. Tačiau ji teturi dukterį, kuri yra taip psichiškai sugniuždyta, kad netgi bijo pakelt telefono ragelį, nes niekada nežino, kas jai gali atsitikt toliau.

Taigi, planas buvo paprastas: užsidirbsiu pakankamai pinigų, kad galėčiau juos grąžint mamai, o tada nusižudysiu. Man nerūpėjo, kokius vaistus man paskyrė, nerūpėjo, kokią dirbtinę sąmonės būseną tie chemikalai man galėjo sukelt. Netgi jei manęs ir nekamuotų depresija, manęs vis tiek lauktų daugybė vaikinų, su kuriais man nieko neišdegtų, aš vis tiek turėčiau tėvą, kuris net neįsivaizduoja, kodėl su juo nesišneku. Vis tiek man reikėtų taikytis su pasauliu, kuris toks neteisingas, kuriame irsta šeimos, o žmonių santykiai beprasmiai. O šito aš visai nenorėjau.

Nenoriu to pripažint, bet, netgi nors kelerius metus lankiau tikybą, iš tikrųjų netikiu pomirtiniu gyvenimu. Vis dėlto manau, kad žmonės, netgi mūsų nuostabios ir sužalotos sielos, tėra gryna biologija, cheminių ir fizikinių reakcijų grandinė, kuri vieną dieną nutrūksta, ir mes kartu, ir tuo viskas baigiasi. Tačiau aš laukiu šitos bežadės ramybės, užmaršties, tuštumos, tos akimirkos, kai manęs jau nebebus. Tikrai šito laukiu. Ar bent jau šitaip sau sakau. Sakau sau, kad visai nebijau, sakau sau, kad tikrai noriu mirt, man niekada neateina į galvą iki pačios paskutinės akimirkos, kad iš tikrųjų noriu būt išgelbėta.

Tai atsitinka daktarės Sterling kabinete. Nueinu pas ją sekmadienį (pastaruoju metu vaikštau pas ją kone kiekvieną dieną, nes ji visaip bando išsaugot man gyvybę). Pasakau jai, kad jei norėčiau nusižudyt, įlipčiau į garuojančią karštą vonią tamsoj, nes tamsoj nematai, ką darai pati sau, ir todėl neišsigąsti ir nešauki, ir persipjaučiau riešus, o gal ir porą kitų arterijų nauju blizgančiu skutimosi peiliuku. O tada išsitiesčiau vonioj ir leisčiau kraujui ir gyvybei ištekėt anapus. Pasakau jai skaičiusi, kad tai neįtikėtinai veiksmingas savižudybės būdas, ir šitaip nuleisti kraują dažnai nepasiseka todėl, kad žmonės nežino, jog reikia riešus persipjaut išilgai, o ne skersai, ir jie dažnai palieka įjungtą šviesą ir patiria šoką matydami tiek daug kraujo, ir iš esmės suvokia padarę klaidą. Be to, jie nepasirūpina persipjaut sau jungo venos ar kurio nors kito svarbaus pulso taško riešo srity, kad pagreitintų visą reikalą. — Bet aš ją patikinu, kad tikrai nepadarysiu tokių klaidų.

Netgi įsivaizduoju, kokia muzika idealiai tiktų šitam atvejui: visai ne tai, kas pirmiausia ateina į galvą — Janis Joplin ir Billie Holiday melodijų gijos, besisklaidančios vonios kambario garuose. Būtų pernelyg banalu mirt dainuojant toms nelaimingoms moterims, kurios pačios norėjo mirti ir kurios pačios mirė. Ne, aš būsiu originalesnė. Netgi neužsidėsiu savo įprastų numylėtinių užėjus liūdesiui, kaip „Velvet Underground” ar Joni Mitchell. Nesiruošiu sekt ir pakvaišusio jaunimėlio pavyzdžiu ir užsileist kokį nors sunkųjį metalą, kaip tie vaikėzai iš Reno miesto Nevadoj, kurie nusišovė trumpavamzdžiu medžiokliniu šautuvu grojant „Judas Priest” dainai „Stained Class”. (Kai vienas iš jų išliko gyvas, nors vietoj veido jam tėkšojo silikonas, jis padavė grupę į teismą teigdamas, kad tai padaryt jį privertė dainos žodžiai). Niekada nepadaryčiau nieko panašaus, ir niekada nesutepčiau savo amžinųjų numylėtinių, tokių kaip Bobas Dylanas ar Bruce’as Springsteenas, leisdama jų muziką savo mirties valandą, nors gal ir verta būtų paskutinį kartą pasiklausyt Blood of the Tracks ar persukti Darkness on the Edge of Town prieš pradedant pjaustytis riešus. Jau geriau pasirinkčiau „Rolling Stones” ar „The Beatles”, nors šitos grupės niekada nemėgau, išskyrus vieną dainos „Strawberry Fields” vietą pradžioj, kai Johnas Lennonas dainuoja „Let me take you down...” Su šitais žodžiais aš ir norėčiau palikt pasaulį. Leisk man tave išsivesi. Išsivest taip žemai, kur aš esu. Taip, puiku, tai bent planas, — numirt skambant Johno Lennono balsui man atrodo pats tas.

Kai aptarinėju šitą schemą, kaip reikiant įsikarščiuoju, lyg koks narkomanas, metęs vartot kokainą, kurį užveda mintis, kad galėtų vėl jo pauostyt, ir daktarė Sterling pažvelgia į mane taip, lyg ją nuo manęs krėstų šiurpas.

— Klausyk, Elizabeth, jeigu tu taip smulkiai man dėstai savo planus, aš neleisiu tau eit namo, — sako ji. — Negaliu leist, kad nusižudytum. Nuvešiu tave į ligoninę.

— Aš nesakiau, kad iš tikrųjų tai padarysiu.

— Žinau. Bet tu visada skundies, kad niekas rimtai nežiūri, kai tu šaukies pagalbos. Tu visada sakei, kad norėtum pabandyt nusižudyt todėl, kad žmonės galiausiai patikėtų, kad tau reikia pagalbos. — Ji atsidūsta. — Tai va, aš tavim tikiu. Ir tau nebūtina pasidaryt ką nors nykaus ir pavojingo, kad sulauktum pagalbos. Mes galim dabar važiuot į ligoninę. Žinau, kad Westwood Lodge ligoninėj dabar nėra vietų, nes dar vienas mano pacientas kėsinosi nusižudyt. — Ji turi omeny McLeano ligoninės filialą. — Tikriausiai vietų atsiras Mt. Auburne, kuri yra netoliese ir ten galėsiu su tavim dirbti. Šokam į mašiną ir būsim ten po dviejų minučių.

Daktarė Sterling dalykiškai išdėsto, ką galiu rinktis, ir visi variantai man pasirodo vienodai nepakeliami. Ji netgi jau nebeužsimena apie Stillmaną, ji kalba apie tikrą durnyną. O ten aš negaliu atsidurt. Imu panikuot, išsigąstu, kad būsiu ten uždaryta, nors puikiai žinau: ar gulėsiu ligoninėj, ar bastysiuos, niekada nebūsiu laisva, nes visada būsiu savo pačios kaprizų vergė arba turėsiu paklust malonei to, ką pasaulis man gali pasiūlyt. Bet vis tiek nenoriu būt uždaryta. Negaliu leist, kad ji mane įkištų į ligoninę, todėl privalau išnykt anksčiau. Savižudybės imperatyvas be logikos, aš tiesiog turiu tai padaryt, ir turiu tai padaryt dabar. Galvoju apie tas eilutes iš Anne Sexton eilėraščio „Noriu numirti”, kai ji sako, kad noras nusižudyt yra visada, netgi kai ji neturi nieko prieš gyvenimą, nes po kažkurios akimirkos jokios priežasties nebereikia: „Savižudybė turi savo kalbą, — rašo ji. — Kaip dailidei, jai reikia žinoti, kokiu įrankiu pasinaudot. Ji niekada neklausia, kodėl reikia statyti”. Taigi, kokius įrankius galiu panaudot? Nedaug, ir nė vieno mirtino, tik pilną buteliuką Mellarilo, kurį visada nešiojuos kuprinėj, jei kas. Jei kas? Na, nežinau, jei atsitiktų taip kaip dabar.

Paklausiu daktarės Sterling, ar galiu nueit į tualetą, lyg kokiam vaikų daržely. Ji sutikdama linkteli galva ir pasiima mašinos raktelius. Griebiu kuprinę, užlekiu laiptais iš jos kabineto pirmam aukšte ir staiga pajuntu išsilaisvinus. Nesiliauju sau kartojus, kad viskas bus gerai, ir viskas, žinoma, yra gerai, taip gerai, kaip tik gali būt, žinant, kad tai jau pabaiga. Atidarau tualeto duris, užsirakinu, surandu Mellarilo buteliuką, išpilu piliules sau į delną, išsižioju ir praryju.

Aš jau gana neblogai įsigudrinau ryt piliules niekuo jų neužgerdama, bet dabar atsistoju prie kriauklės, pakišu rankas po čiaupu ir geriu kiek galiu, žinodama, kad skystis padės geriau pasisavint Mellarilą. Tų piliulių ne tiek jau ir daug, visa krūva, pakankamai didelė sauja, ir pora netgi nukrinta ant grindų, bet turiu pripažint, kad tikriausiai tai nėra mirtina dozė, ir tikriausiai dabar darau tai, ko niekada nenorėjau, tikėjau, kad tai man per žema: apgailėtinai bandau nusižudyt žinodama, kad nepavyks. Nežinau, kokią žalą pasidarysiu sau, gal miegosiu keletą dienų, kaip vasaros stovykloj, o gal piliulės kuriam laikui pavers mano galvą sugeriamuoju popierium. Mano mintys klaidžioja, beveik nusiraminu ir susirangau į kamuoliuką, sulenkiu kelius ir prisitraukiu šlaunis prie krūtinės, o pati pasislenku po kriaukle. Nusprendžiu, kad niekada savo valia nepajudėsiu iš šitos vietos.

Tada išgirstu triukšmą, daktarė Sterling beldžia į tualeto duris, daužo, daužo, daužo, sako: „Atidaryk, Elizabeth, atidaryk!” Galiausiai ištiesiu ranką ir atrakinu duris, ji randa mane su tuščiu buteliuku ir sako:

— Nagi, greit važiuojam į ligoninę.

Mašinoj kartais prarandu sąmonę ir mane pykina. Vemt nenoriu, bet jaučiu, kad taip bus.

— Dar niekada nesu praradus nė vieno paciento, — sako daktarė Sterling. — Ir neketinu prarasti dabar.

— Na, tikiuosi, kad nedarai to tik dėl savo statistikos. — Tada suvokiu, kokį siaubingą dalyką jai pasakiau. Ji mane lankydavo ligoninėj, ji kalbėdavo su manim telefonu trečią valandą nakties, o dabar veža į ligoninės priimamąjį, ir visa tai daro dėl vienintelės priežasties: jai ne vis vien. Mellarilas suveikė kaip reikiant, bet aš nenoriu būt nemandagi, nenoriu, kad paskutinis dalykas, kurį jai pasakiau prieš įpuldama į komą, būtų toks žemas.

— Atsiprašau. Tai, ką pasakiau, buvo šlykštu.

O tada mano galva atsitrenkia į langą, ir aš prarandu sąmonę.

Kai tik įeinu pro automatines stiklines duris į ligoninės priimamąjį remdamasi daktarei Sterling į petį, vargiai beišstovėdama ant kojų, pajuntu, kad springstu. Prabunda mano orumo likučiai, ir aš nuslenku į tualetą, įgriūnu į kabiną ir vemiu stebėdama, kaip iš burnos plūsta gličios oranžinės seilės. Daugybė piliulių, kai kurios dar išsaugojusios apvalią tabletės formą, o kitos jau tyžta, tirpsta, yra, skaidos, — siurrealistinė tįstančių rusvų ir rausvų spalvų vizija. Kai išeinu ir pamatau daktarę Sterling kalbantis su vienu iš daktarų, tesugalvoju pasakyt:

— Manau, kad man jau nebereiks plaut skrandžio. Gaila, kad nepatirsiu visko iki galo.

Pradedu juoktis ir negaliu sustot, tarsi tai būtų pats juokingiausias dalykas, kokį kada nors esu pasakius. Jaučiu euforiją, — nors esu išsekus ir silpna, bet vis tiek jaučiu euforiją. Išgyvenau po savižudybės. Koks keistas ir jaudinantis dalykas. Vis dar tebesijuokiu, kai daktaras nusiveda mane į kabinetą, o man ant smakro džiūva oranžinės seilės.

Daktarė Sterling paskambina vyriausiajam Harvardo psichiatrui ir pradeda aiškint mano būklę, sako žinanti, kad Westwood Lodge nėra lovų, nes norėjus ten paguldyt kitą savo pacientą. Neįsivaizduoju, ką jis jai atsakė, bet staiga ji nusijuokia:

— Na taip, jūs gi žinot, aš su savo suicidiniais ligoniais.

Apstulbstu girdėdama, kaip daktarė Sterling kalba apie mane, tarsi būtų bakalėjininke ir aptarinėtų supuvusių obuolių siuntą. Parduotuvinės šnekos. Jėzau. Cha cha cha, aš su savo suicidiniais ligoniais linksminuos Westwood Lodge. Tikriausiai netgi psichiatrai turi teisę į kartuvių humorą.

Jai bekalbant telefonu, du daktarai nusprendžia, kad nakčiai galiu pasilikt Stillmano ligoninėj, bet iš ryto jie turės išsiųst mane į tikrą ligoninę. Čia nėra priemonių gydyt suicidinius pacientus. Tuo tarpu Stillmano daktaras turės pasirūpint, kad mano palatą saugotų policininkas ir stebėtų, kad nebandyčiau nusižudyt. Atrodo, savižudybė yra neteisėtas veiksmas.

— Policininkas!! — Net žiopteliu, kai daktarė Sterling man tai praneša. Tuo metu guliu ant stalo mažam kambarėly, kuris atrodo pažįstamas. Ar tik ne čia mane buvo atvežę, kai įvyko persileidimas? — Kas aš tokia? Nusikaltėlė? Aš neginkluota ir nepavojinga. Aš paprasčiausiai nelaiminga.

— Žinau, — atsako ji. — Pasitikiu: jei sakai, kad nieko sau nebedarysi, tai ir nebedarysi. Aš tikiu nesavižudybės paktu. Bet jei tu ketini čia pasilikt, jie privalo daryt tai, ką mano esant reikalinga, norėdami apsaugot tave ir save.

— Suprantu.

Kuriam laikui mane pralinksmina mintis, kad Keimbridže siaučiant nusikaltimams ir visokiai sumaiščiai, policijos departamentas ruošiasi skirt pareigūną man saugoti; tačiau bandau apie tai negalvoti. Staiga pasijuntu gana gerai, pagyvėjus, kaip būna perdozavus vaistų. Aišku, tuo pat metu jaučiuos ir gana nykiai. Jaučiuos lyg bankrutavusi, tarsi klajočiau po kokią nors jausmų diasporą, kuriai jokia ankstesnė patirtis manęs neparuošė. Sąmoningai save žalot yra priešinga bet kokiai intuicijai. Nenoriu pasakyt, kad anksčiau savęs nežalojau, bet visuomet tai darydavau norėdama, kad gyvenimas taptų pakenčiamesnis, kad lengviau ištverčiau kokią nors liūdną akimirką. Tačiau sąmoningas vaistų perdozavimas nėra vakarėlio ar pasilinksminimo dalis: tai savęs žalojimas dėl savęs žalojimo, ir todėl tai yra pats tikriausias ir sąmoningiausias neapykantos aktas, kurį kada nors įvykdžiau. Nesvarbu, kad niekad iš tikrųjų neketinau mirti: vis tiek jaučiu, kad peržengiau ribą, ir dabar jau galiu grįžt iš anapus. Mane užvaldo staigus ir kone maniakiškas gyvenimo geismas. Guliu ten ir jaučiu keistą norą eiti namo, užšokt ant lovos ir surikt: „Ei, ei, ei, aš vis dėlto gyva!”

Kai guliu Stillmano ligoninės lovoj ir žiūriu laidą 60 minučių, užeina daktarė Sterling patikrint, kaip laikaus. Pasakau jai, kad norėčiau, jog šita naktis būtų paskutinė Stillmano ligoninėj praleista naktis, — šios vietos pradėjau neapkęst, ji man atsiduoda žmogum, kuriuo nenoriu būti. Taip pavargau nuo merginos ligoninėj, man taip bloga nuo merginos, kuri visą laiką skelbia netikrą aliarmą, — nors nė vienas mano verksmas niekada nebuvo melagingas. Nė vienas mano pagalbos šauksmas nebuvo be reikalo, nes kai viskas vyksta tavo prote, ten visada tyko piktas vilkas. Bandau paaiškinti, ką tai reiškia: „Tas vilkas mane persekiojo dešimt metų, ir dabar atėjo laikas jam pasitraukt. Atėjo laikas man pasveikt”.

— Tai dabar tu tiki, kad tai įmanoma? — klausia ji.

— Na, taip. Turbūt. — Ne. — Tikrai. Šiandien aš gana rimtai pabandžiau nusižudyt, ir tikriausiai supratau, kad visai nenoriu mirti. Gyvent aš irgi nenoriu, bet... — Tarp vieno ir kito nieko nėra. Depresija — arčiausia, kiek gali priartėt prie būsenos tarp gyvybės ir mirties, ir tai yra blogiausia. — Bet kadangi dėl savo polinkio į inertiškumą man lengviau gyvent nei mirti, tikriausiai taip ir bus, todėl man geriau pasistengt būt laimingai.

— Atrodo, taip ir reikia.

— Supranti, aš nelabai tikiu šituo gyvenimu. — Visada bandau paneigt, ką sakiau. — Bet, žinai, manau, kad neturiu kitos išeities.

— Klausyk, Elizabeth, — sako daktarė Sterling. — Ką tik kalbėjau su tavo motina.

— Negali būt.

— Nepasakojau jai, kas atsitiko, bet pasakiau, kad dabar tau labai blogai, kad tu išgyveni labai sunkų laikotarpį. Ir ji paklausė manęs, ką jai daryt. — Iškalbinga pauzė. — Ji nežino, ką daryt. Ji tikrai norėtų tau padėt, bet bijo. Ji iš tikrųjų nesupranta, bet stengiasi.

— Taip.

— Gal tau reikėtų jai paskambint. Ji ketino susisiekt su tavim ligoninėj, bet gal tau pirmai reikėtų jai paskambint. Net nežinau, ką tau apie ją pasakyt. — Labai iškalbinga pauzė. — Žinau, kad ji tave tikrai myli ir nori, kad pasveiktum. Bet jai sunku. Visiems sunku.

— Taip, — atsakau. — Žinau. Klausyk, juk tu teisiškai neprivalai jai pranešt apie tai, kas įvyko, ar ne?

— Ne.

— Gerai. Ir nepranešk. — Net neįsivaizduoju, ką mama padarytų išgirdus, kad perdozavau vaistų. Gal ji irgi perdozuotų. Arba užmuštų mane.

— Daktare Sterling!

— Taip.

— Tu juk nesiruoši uždaryt manęs į durnyną, ar ne? Nes aš to visai nenoriu.

— Niekada to nenorėjau, Elizabeth. — Ji atsidūsta. — Visada tikėjau, kad gali pasveikt kaip nors kitaip. Ir vis dar manau, kad fluoksetinas netrukus pradės veikti.

— Jis jau veikia.

— Na, tai kodėl padarei tai, ką padarei?

Koks sunkus klausimas. Dabar atrodo, kad padariau tą menkniekį, tą lengvabūdišką veiksmą tik todėl, kad valandai praėjus galėčiau čia gulėt ir žiūrėt 60 minučių. — Man atrodo, kad norėjau sužinot, — bandau paaiškint, — norėjau sužinot, ką reiškia iki to prieit. Norėjau patirt mirtį ir sužinot, ar ji man pradės labiau patikti. Bet, žinai, kai sėdėjau tavo mašinoj ir Mellarilas jau buvo pradėjęs veikt, pamaniau sau, kad gal taip ir įvyks, gal aš iš tikrųjų mirsiu, ir man ta mintis visai nepatiko. Pradėjau galvot apie visa tai, ką turėjau padaryt. Žinai, pagalvojau apie tai, kad turėčiau šią vasarą grįžt į Dalasą, turėčiau parašyt savo trečio kurso darbą, turėčiau prieš akis ateitį, kuri tokia... — Čia turėjau save sustabdyt, nes jau ketinau pasakyt daug žadanti, tuos nepakenčiamus žodžius, tuos melagingus, apgaulingus žodžius, kurių niekas negali pateisint. Bet, žinoma, jie tiksliai nusakytų tai, kas turėjo įvykt, kas visą laiką ir vyko.

— Gal tai ir kvailai skamba, bet aš nesilioviau galvojus, — tęsiu toliau, — kad manęs negalima guldyt į durnyną, nes greitai ateis vasara, o McLeano ligoninėj vargu ar yra ledų. Žinai, pradėjau galvot apie visas tas smulkmenas, ir supratau: po velnių, dar negaliu numirt. Tai nebuvo kažin kokios didingos mintys, tiesiog paprasti žemiški malonumai, kurių laukiau. Tikriausiai tai skamba labai idiotiškai.

Daktarė Sterling pradeda aiškint kažką apie tai, kad bet kuri priežastis išlikti gyvam, kurią randi, yra tokia pat vertinga, kaip kitos, bet aš jau per daug sutrikus, kad toliau kalbėčiau apie ledus.

— Norėčiau pasakyt ką nors prasmingesnio, bet nežinau, ar manęs ateity tikrai dar laukia kas nors didingo, — bandau aiškint toliau. — Bet aš tikrai žinau: nesvarbu, kas dar man gali atsitikt, vis tiek yra keli dalykai, kurie man visada patinka, pavyzdžiui, klausytis Bruce’o Springsteeno arba dar kartą žiūrėt filmą Nešvilis, arba eit į dvigubą kino seansą su Greta Garbo, arba uždėt Glenno Gouldo 1955 metų plokštelę Goldbergo variacijos, arba pirkt naują lūpdažį. Tai labai paprasta, bet visa tai svarbu. Žinai, sergant depresija blogiausia tai, kad netgi mažiausi malonumai negali suteikt nė menkiausios paguodos. Geriausiu atveju jie tau atrodys visai nieko, ir tiek. Noriu pasakyt, jei mes su Noah būtumėm radę moliuskų Ipsviče, esu tikra, kad nuo to nebūčiau pasidarius laimingesnė. Tai būtų buvus tik dar viena nevykusi pastanga. Bet dabar jaučiu tokį palengvėjimą dėl to, kad gyvenu, jog noriu pasimėgaut kai kuriais mažais džiaugsmais. Jaučiu, kad norėčiau nueit ir nusipirkt ledų „Heath” bare.

Tai nėra netipiška reakcija į mėginimą nusižudyt, — sako daktarė Sterling. — Pasekmės būna labai skirtingos. Kai kuriems žmonėms po to pasidaro dar blogiau, nes jie bando nusižudyt gerokai anksčiau, tik pradėję gydymo kursą. Kai kurie žmonės pradeda gydytis tik tada, kai perdozuoja vaistų ir priversti tai daryt. Bet tavo atveju, atrodo, tai buvo paskutinis mėginimas išsaugot save tokią, kokia buvai daugybę metų, visą laiką kamuojama depresijos. Tu nuolat kartoji, kad jei ne depresija, tu nebūtum tu. Na, aš esu įsitikinus, kad fluoksetinas pradės veikt, ir šita tavo esybės dalis išnyks. Ir aš manau, kad tu išsigandai. Manau, kad tu bandai man pasakyt, kad netgi jei tau ir pagerės, tai nereiškia, kad tau manęs jau nebereiks, ir tai nereiškia, kad tau nebereiks psichiatrinio gydymo, pagalbos ir rūpesčio. Savo šeimoj vieninteliu būdu galėdavai atkreipt dėmesį — paprastai tik tada, kai atsidurdavai visiškai beviltiškoj padėty. Bet, Elizabeth, patikėk manim, tau visai nereikia jaustis beviltiškai, kad ateičiau tau į pagalbą. Aš visada būsiu pasiruošus tau padėt, netgi jei tavęs ir nekamuos depresija ir nenorėsi nusižudyt.

Ir tada, atrodo, jau kokį aštuntą kartą tądien, aš apsiverkiu.

Keista, bet aš įsimylėjau savo depresiją. Daktarė Sterling buvo teisi. Mylėjau ją, nes man atrodė, kad tik ją ir teturiu. Maniau, kad depresija — vertingoji mano charakterio dalis. Taip menkai save vertinau, jaučiau, kad nedaug turiu ką pasiūlyt pasauliui, ir vienintelis dalykas, galintis pateisint mano būtį — tai mano kančia. Man pradėjo atrodyt, kad perdėtai jautriai žiūrėt į pasaulį yra daug tikriau ir sąžiningiau, nei prisijungt prie bukos masės, nekreipiančios į nieką dėmesio. Tačiau aš nebesuvokiau, kad pradėjęs viską jaust intensyviai, galiausiai nebejauti ničnieko. Viskas skamba vienodais decibelais, ir per poliruotą prekystalį šliaužiančio tarakono mirtis gali atrodyt tokia pat tragiška, kaip ir tėvo. Žmonės išorėj — taip, būtent išorėj, nes apimtam depresijos žmogui visi kiti yra išorėj, — kurie savo emocinę energiją eikvoja pasirinktinai, iš tikrųjų yra žymiai sąžiningesni už tą, kurį kamuoja depresija ir kuris iškeitė visus jausmų niuansus į nuolatinę, įkyrią, žudančią neviltį.

Tačiau depresija man davė daugiau nei mąsli introspekcija. Ji man davė humoro jausmą, tam tikrą „na, aš ir nevykėlė” vaidybos elementą, kuriuo galėdavau žaist, kai blogiausia jau būdavo praėję. Neapgaudinėjau savęs ir nemaniau, kad visiems labai patinka mano ašaros ir isterija, — aišku, kad tai niekam nepatiko, — bet šalutinis poveikis, depresijos sukelti reiškiniai kažkaip padėjo man išgyventi. Atsirado mano asmenybės dalis, kuri kartais galėdavo būt labai melodramatiška ir smagi. Kartais mano beprotybė turėdavo visus tuos bruožus, dėl kurių ji perkama, visus performanso aspektus. Man visada pavykdavo paverst savo patiriamą beprotybę tobulu anekdotu, idealiu monologu kokteilių vakarėliui, ir iki pat paskutinių metų, kai man buvo visai blogai, manau, dauguma žmonių būtų patvirtinę, jog su manim būdavo smagu, išskyrus tuos atvejus, kai vežimėliu veždavo į ligoninės priimamąjį. Netgi kai man būdavo blogiausia, kai manęs ateidavo aplankyt į Stillmano ligoninę, bandydavau išlaikyt smagią atmosferą sakydama, pavyzdžiui: Na, argi dar nepasakojau jums apie tai, kaip netyčia čiulpiau?

Šiaip ar taip, maniau, kad šis gebėjimas pasakot visiems apie savo asmeninį gyvenimą taip, tarsi jis būtų ne mano, nežinia kodėl plepėt ir būt energingai tokiais momentais, kurie daugumai žmonių atrodo tam netinkami, mano draugams ir patiko. Iš tikrųjų, laikui bėgant, kai jau sveikau po depresijos, dauguma jų vienas po kito man pasakė, kad nors ir nekreipdavo dėmesio į tai, kad sakydavau neapgalvotus ir be ryšio dalykus, jie atleisdavo man už tokį elgesį laikydami jį apgailėtina yda. Jiems jis visiškai nepatiko. Jie tik taikstėsi su juo, nes tada, kai nelakstydavau po kambarį ir neužsivesdavau dėl nieko, su manim tikrai būdavo galima gerai pasikalbėt, netgi galėdavau būt gera draugė. Štai kokius jausmus man jie puoselėjo. Jie turėtų būt laimingi matydami, kad visi mano išsidirbinėjimai dingo.

Bet kol dar to nežinojau, man buvo baisu atsisakyt depresijos, aš bijojau, kad blogiausioji mano dalis iš tikrųjų ir esu aš. Mane trikdė mintis, kad reikia išmest lauk depresiją ir susikurt ištisą naują asmenybę, naują būdą gyvent ir egzistuot, kurio leitmotyvas nebūtų kančia. Taip ilgai depresija buvo patogus — ir sąžiningas — būdas paaiškint viskam, kas man ne taip; ji buvo ir kliuvinys, padėjęs labiau išryškint viską, kas gera. Dabar, su biocheminio vaisto pagalba, ji turėjo dingt. Noriu pasakyt, nelaisvėj užaugę laukiniai gyvūnai žūsta sugrąžinti į natūralią aplinką, nes nežino aukos ir grobuonies dėsnių, nežino džiunglių įstatymų, nors ten yra gimę. Kaipgi aš išgyvensiu grįžus į tikrąją save? Po visų šitų metų, kas apskritai esu tikroji aš?

Praėjus dienai po bandymo nusižudyt, daktarė Sterling leidžia man išeit iš Stillmano ligoninės, aš atsikeliu ir kaip niekur nieko nueinu į darbą „Harvest” restorane. Tai mano pirmoji darbo diena, ir kai vadybininkas bando man parodyt įvairius būdus, kaip galima laikyti indelį, kad pienas suputotų, man tampa pakankamai aišku, kad tai dar vienas iš vargingų darbų, kurio dirbt man, deja, nesiseks. Nepaisant to, šiandien jaučiuos kone laiminga stovėdama prie kasos aparato ir prieš kavos virimo mašiną. Laiminga darydama kažką įprasto ir normalaus.

Kai darbo po priešpiečių sumažėja, paskambinu daktarei Sterling ir pasakau, kad jaučiuos nejaukiai vieniša, nes mano draugai iš esmės supyko ant manęs dėl to, kas įvyko. Ebenas įtikinėjo, kad kartais jis jaučias lygiai taip pat blogai, bet niekada nebandė daryt tokių dalykų. Alecas atskaitė man paskaitą, kaip galėjau leist sau taip nusirist, ir jo visai nestebina, kad jaučiuos taip baisiai, nes ir taip suknisau sau gyvenimą pratupėdama didžiąją pirmo semestro dalį Rod Ailende, o didžiąją antro semestro dalį Kalifornijoj ir Anglijoj. Kiekvienas, su kuo tik kalbėjau apie perdozavimą iškart po to, kai tai įvyko, reagavo gana nykiai. Tikėjausi nors krislelio užuojautos, bet visi man tik tvirtino, kad pati tai prisišaukiau. Jų pasiklausius galėjai pamanyt, kad aš kažką nužudžiau, o ne mėginau nusižudyt. Netgi Samantha, mano uola, ant kurios peties visada verkdavau, atrodė susierzinusi. Regis, ji pasakė: „Na ir kvailai pasielgei”.

Daktarė Sterling paaiškina, kad tai normalu. Ji sako, kad žmonės gali suprast beveik viską, bet tik ne savižudybę.

— Prisimink, tie žmonės jaučia, kad iš visų jėgų stengias tau padėt, o tu padarai tokį dalyką, kuris rodo, kad visiškai nepriimi jų pagalbos ir esi nepatenkinta jų pastangom. Tai piktina.

Padėjusi ragelį grįžtu prie prekystalio, ir vienas padavėjas reikalauja dvigubos espresso kavos, vienos capuccino be kofeino ir kavos su pienu, o kitam reikia dviejų espresso, dvigubo espresso be kofeino ir arbatos, ir visiems reikia viską paduot iš karto, visi kartu ant manęs rėkia, nebeprisimenu, kas ką man sakė, ir pagalvoju: „O jeigu jie sužinotų?” Tądien, kai praradau nekaltybę, vaikščiojau ir svarsčiau, ar nors kiek pasikeičiau, ar mano skruostų rausvumas neišduoda tos naujos patirties; o šiandien svarstau, ar žmonės žino, kad esu savižudė nevykėlė.

O paskui kažkas many pasikeitė. Per keletą dienų pasijutau visai gerai, saugi savo kaily. Viens, ir viskas. Atsibudau vieną rytą, ir tikrai norėjau gyvent, nekantriai laukiau naujos dienos, mąsčiau, ką darysiu, kam skambinsiu, ir visiškai nejaučiau siaubo, nejutau, kad pirmas žmogus, užlipęs man ant kojos beeinant skveru, sukels norą nusižudyt. Atrodė, tarsi depresijos miazma nuslinko nuo manęs ir iškeliavo savais reikalais, kaip rūkas San Franciske išsisklaido dienai brėkštant. Ar tai dėl Prozaco? Be abejonės. Ar tai dėl katarsio, patirto po bandymo nusižudyt? Tikriausiai. Visada sakydavau, kad man blogėjo pamažu, o paskui staiga; pagerėjo irgi taip pat. Psichiatrinis gydymas, kelionės, miegas, narkotikai, verkimas, praleisti užsiėmimai, prarastas laikas — visa tai buvo dalis kažkokio lėto sveikimo proceso, kuris priėjo liepto galą tuo pat metu, kai aš priėjau savąjį.

Man prireikė daug laiko, kad priprasčiau prie savo pasitenkinimo. Man buvo taip sunku susikurt buvimo ir mąstymo būdą, prasidedantį ne nuo depresijos. Daktarė Sterling sutinka, kad tai nelengva, nes prie depresijos lygiai taip pat priprantama, kaip ir prie daugelio cheminių medžiagų ir elgesio modelių, ir kaip ir dauguma pripratimo formų, ji sukelia skausmą, bet jos atsikratyti sunku. Vartodama Prozacą dažnai vaikštau suvokdama, kaip nesiaubingai jaučiuos, ir mane stingdo mintis, jog galiu prarast šią naują pusiausvyrą. Tiek daug laiko praleidžiu besijaudindama dėl to, kaip išlikt laimingai, kad man gresia pavojus vėl tapt nelaiminga. Kai tik dėl ko nors susirūpinu — ar dėl per ilgos eilės banke, ar dėl vyro, kuris neatsako į mano meilę, turiu sau primint, kad šita emocinė patirtis (menkas susierzinimas pirmu atveju ir širdies skausmas antruoju) yra paaiškinama protu ir nebūtinai turi paskatint depresijos antplūdį. Man prireikia daug laiko suvokt, kad kai dėl ko nors nuliūstu, tai nereiškia, jog ašaros niekada nesiliaus plūdę. Taip sunku išmokti žvelgt į liūdesį iš toliau, suprast, kad šis jausmas būna nevienodai stiprus, tai gali būt žvakė, deganti namuose ramiai ir nepavojingai, tai gali būt ir įsiplieskęs miško gaisras, kuris sunaikina beveik viską ir beveik niekas jo negali suvaldyti. Tarp šių dviejų polių yra vidurys.

Vidurys. Šiam žodžiui per mažai teikiama reikšmės. Kokia tai buvo puiki diena, tikrojo triumfo akimirka, kai suvokiau, kad vidurys yra. Kokia laisvė gyvent padalintame į padalas pasauly, kurį dauguma žmonių laiko savaime suprantamu. Būti kažkur vidury mūsų kultūroj laikoma prakeiksmu, tai reiškia vidutinybę, antrarūšiškumą, tai, kas tinka iš bėdos, nei gera, nei bloga, nei šiaip, nei taip. Daugybė žmonių nori šokinėt nuo tilto prisirišę guma, atostogaut Trečiojo pasaulio šalyse, kur pilna skorpionų ir ginkluotų diktatorių. Daugybė žmonių praleidžia marias laiko ieškodami nuotykių, kurie juos išvestų iš nuobodaus vidurio, vangios emocinės būsenos, kai atrodo, kad niekas niekada neįvyksta. Bet man tereikia tik tos gražios lygios plokštumos. Tenoriu tokio gyvenimo, kur kraštutinumai yra sutramdyti, kur pati esu suvaldyta.

Aš tenoriu gyvent vidury.

Man visada reikės saugotis depresijos, bet tos ligos pastovumas, įkyrus ir visa apimantis poveikis, pojūtis, kad gyvenimas yra tai, kas atsitinka kitiems žmonėms, o aš tik stebiu jį per rūko šydą, jau dingo.

Juodoji banga, galima sakyt, jau pranyko.

Jei diena gera, aš netgi apie ją negalvoju.

Keista, bet kai buvau maža, prieš einant miegot mama visada darydavo tą patį: liepdavo man galvot apie tai, kas malonu. Užmerkdavau akis, o ji glostydavo man skruostus ir kaktą. Ir mes išvardydavom visą sąrašą. Tikriausiai tai padėdavo išvengt košmarų, — ir visada kalbėdavom, na, žinot, apie kačiukus, šuniukus ir balionus zoologijos sode. Kartais ji paminėdavo geltonus povandeninius laivus, žvaigždes danguj, virš galvos skrendančius strazdus, medžius Centriniam parke ir netgi -jei nenorit, netikėkit, — kad šeštadienį pamatysiu tėtį. Nieko ypatingo, bet kai tau ketveri, vien dėl kačių ir šunų verta gyvent. Aš manau, kad ir dabar berods yra labai panašiai.

Epilogas:

PROZACO KARTA

Ne taip seniai mano draugė Olivia nunešė savo katę pas veterinarą, nes toji draskė ir kramtė sau kailį nuo nugaros ir visą laiką vėmė. Daktaras apžiūrėjo Izabelę ir tuoj pat diagnozavo jai ligą, vadinamą padidėjusiu švarinimosi poreikiu, o tai reiškė, kad katę apėmė depresija ir ji ėmė per daug rūpintis savim, gal todėl, kad Olivijos vaikinas išsikraustė iš jų buto, o gal todėl, kad Olivia tiek daug keliavo. Šiaip ar taip, veterinaras paaiškino, kad tai įkyriosios neurozės forma. Izabelė negalėjo liautis švarinusis, kaip ir kai kurie žmonės negali liautis siurbę savo butą dulkių siurbliu arba be perstojo plovęsi rankas kaip Ledi Makbet. Veterinaras patarė duot katei Prozaco, nes šis vaistas pasirodė esantis labai veiksmingas gydant panašų žmonių sutrikimą. Jai parašė katino dydžio receptą.

Beje, reikia pasakyt, kad pati Olivia porą metų su pertraukom vartojo Prozacą ir jo cheminius variantus tikėdamasi, kad jis jai padės įveikt nuolatinius depresijos priepuolius. Olivia taip pat neseniai pareikalavo, kad jos vaikinas pradėtų vartot Prozacą, arba dingtų jai iš akių, nes jo apsileidimas ir blogos nuotaikos antplūdžiai bjaurojo jų santykius. Ir aš pati tuo metu jau vartojau Prozacą daugiau kaip šešerius metus. Todėl, kai ji paskambino norėdama man pasakyt, kad dabar juo šeria ir Izabelę, mes pradėjom juoktis.

— Gal mano katinui jo irgi reiktų, — pajuokavau. — Turiu galvoj, pastaruoju metu jo nekokia nuotaika.

Mes nervingai sukrizenom.

— Man atrodo, kad visas tas reikalas su Prozacu jau per toli nuėjo, — tarė Olivia.

— Taip, — atsidusau. — Man irgi taip atrodo.

Niekada nemaniau, kad depresija gali atrodyt juokinga, niekada nemaniau, kad ateis toks laikas, kai mane pralinksmins mintis, kad dalis iš 1,3 milijardų dolerių, išleidžiamų Prozacui pagal receptus kasmet (maždaug trisdešimt procentų daugiau nei 1992 metais), gali būti skirti naminiams gyvūnams, kurie, kaip paaiškėjo, lygiai tokie pat jautrūs psichinėms traumoms kaip ir mes visi. Niekada nemaniau, kad su nuostaba skaitysiu apie Venačio miestelį Vašingtono valstijoj, žinomą kaip „pasaulio obuolių sostinė”, kurio šeši šimtai gyventojų iš dvidešimt vieno tūkstančio vartoja Prozacą; vienas psichologas ten pelnė Prozaco Žiurkininko pravardę. Niekada nemaniau, kad The New York Times laikraštis, pranešdamas, kad Prozacą iš viso vartoja vienuolika milijonų žmonių (vien tik Jungtinėse Valstijose šeši milijonai), pirmajame puslapyje pareikš, kad tai yra „įteisinto narkotiko kultūra”. Niekada nemaniau, kad The New Yorker žurnale bus tiek daug karikatūrų Prozaco temom, tarp kurių viena vaizduos palaimingai besišypsantį Karlą Marxą, pareiškiantį: „Aišku, kapitalizmas netrukus įveiks savo nesklandumus!” Niekada nemaniau, kad tą pačią savaitę pamatysiu Newsweek viršelį su didžiule, į raketą panašia kapsule, o virš jos užrašą „Anapus Prozaco”, ir New Republic viršelį, kuriame švytintys laimingi žmonės mėgaujas savo saulėtu gyvenimu, o apačioj pavadinimas — „Ta Prozaco akimirka!”

Niekada nemaniau, kad šis tokios rimtos ligos kaip depresija — pražūtingos ligos, dėl kurios tik per plauką nesibaigė mano gyvenimas, priešnuodis taps nacionaliniu pokštu.

Nuo tada, kai pradėjau vartot Prozacą, ši piliulė tapo antruoju dažniausiai skiriamu vaistu Amerikoj (po Zantaco, vaisto nuo opaligės), — kiekvieną mėnesį parašoma milijonas receptų. 1990 metais pasakojimai apie šį stebuklingą vaistą puikavosi daugelio nacionalinių periodinių leidinių pirmuosiuose puslapiuose. Rolling Stone pakrikštijo Prozacą „karštuoju japių stimuliatorium”, o visų didžiausių televizijos stočių naujienų laidos ir dieniniai pokalbių šou pradėjo rodyt siužetus „Kaip Prozacas išgelbėjo mano gyvenimą”. 1993 metais, kai Peterio Kramerio knyga Besiklausant Prozaco, kurioj pasakojamos ligos istorijos ir medituojama apie Prozacą kaip asmenybę keičiantį vaistą, išsilaikė The New York Times bestselerių sąraše šešis mėnesius, vėl plūstelėjo nauja straipsnių ir televizijos laidų banga. Daktaras Krameris netgi pavadino jo knygos sukeltą visuomenės susidomėjimą „kelione trim laipsniais į šalį”, nes atrodė, jog kiekvieną mūsų ne daugiau kaip trys žmonės skiria nuo Prozaco vartotojo. Nors priešiški vertinimai, daugiausia skleidžiami Scientologijos Bažnyčios, susiejo Prozacą su savižudybių ir žmogžudysčių atvejais, daugelis žmonių, kuriems jis palengvino depresijos simptomus, galėjo jį tik girti. Cheryl Wheeler, folk stiliaus dainininkė iš Naujosios Anglijos, netgi parašė dainą „Ar ramybė, ar Prozacas?”

Bet visas šis sambrūzdis kilo ne dėl Prozaco, o dėl to, kad psichinės ligos apskritai ir depresija konkrečiai tapo masiniu reiškiniu. Jis bylojo apie tai, kad psichinė būsena, kadaise laikyta tragiška, tapo visiškai banali, netgi verta pašiepimo. Atrodė, kad staiga, kažkuriuo metu 1990 metais, aš lioviausi buvusi kvailos depresijos apimta asmenybe, kuri didžiąją savo gyvenimo dalį gąsdino kitus žmones savo staigiais nuotaikos pokyčiais, blogos nuotaikos ir verksmo priepuoliais, ir tapau baisiai madinga. Privatus durnynų ir bepročių pasaulis, kuriame jaučiausi lyg savo namuos, staiga išsivertė ir pradėjo panėšėt į vieną didžiulę Prozaco kartą, milžinišką psichinių ligonių sankaupą. Žurnale Namų ūkis (o Dieve, jį skaito mūsų močiutės) psichologė Eilėn McGrath apibūdino distimiją kaip „paprastą psichinį peršalimą”, pažymėdama, kad nuo šios chroniškos silpnos nevilties formos kenčia trys procentai amerikiečių (maždaug tiek pat žmonių vartoja Prozacą). Mano supratimu, posakis, kad mes gyvenam Jungtinėse Depresijos Valstijose, neatitiktų tikrovės, — dvylika milijonų žmonių, sergančių šia liga, vis dėlto yra mažuma, — bet pastaruosius kelerius metus taip dažnai kalbama apie depresiją kaip mūsų laikų psichinę ligą, kad tai tapo kone politiniu reikalu. Kai Hillary Rodham Clinton pradėjo kampaniją už tai, ką The New York Times Magazine pavadino „moralia politika”, buvo sunku nepastebėt, kad jos užuominos apie „snaudžiančią sielos negalią”, „susvetimėjimą, neviltį ir nusivylimą”, „prasmės krizę” ir „dvasinę tuštumą” turėjo reikšti, jog šalies problemos kyla ne tiek dėl mokesčių ir nedarbo, o paprasčiausiai todėl, kad mus visus apėmusi kolektyvinė bloga nuotaika. Tikriausiai kitą kartą, kai pusė milijono žmonių susirinks į protesto mitingą Baltųjų rūmų pievelėj, jie ateis ne pasisakyt už teisę į abortą ar gint gėjų teisių, bet todėl, kad mes visi tokie nusivylę.

Žinoma, vienas iš labiausiai sukrečiančių šito depresijos protrūkio bruožų yra tai, kaip smarkiai ji paveikė jaunimą. Šešto ir septinto dešimtmečio Miltowno ir Valium vartotojai, namų šeimininkės, besigriebiančios trankvilizatorių, išsekę narkomanai ir valkatos, gulinėjantys Bowery gatvės užkaboriuos ar Harlemo gatvėse ar bet kurio miesto lūšnynuose, — visi tie žmonės stereotipiškai laikomi nevykėliais, nusivažiavusiais, vidutinio amžiaus arba dar jaunais, bet sparčiai besiritančiais žemyn. Tačiau stebina — ir tai būdinga tik Prozaco kartai, — kad depresija taip smarkiai paveikė tuos žmones, kuriems dar tiek daug visko prieš akis, kurie turi dar kuo tikėti, kurie, kaip sakoma apie bet kurį gabų jaunuolį, besiruošiantį išeit į pasaulį, yra tokie daug žadantys. Apie šituos žmones niekada negalėtum pasakyt, kad jų gyvenimas jau baigtas, kad jiems jau per vėlu, — tai jaunuoliai, kuriems viskas dar tik prasideda.

1992 metų gruodžio 8 dienos The New York Times mokslo skilty pasirodė straipsnis „Kylanti modernumo kaina: depresija”. Jame pasakojama apie Amerikos medikų asociacijos žurnale išspausdintą pranešimą, kuriame išdėstyti ilgalaikių tarptautinių depresijos tyrimų rezultatai. Jų pagrindinė išvada: gimusieji vėliau nei 1955 metais tris kartus labiau nei jų senelių kartos žmonės linkę sirgt depresija. Iš tikrųjų, tik vienas procentas amerikiečių, gimusių prieš 1905-uosius, buvo patyrę depresijos priepuolį per septyniasdešimt penkerius gyvenimo metus; tuo tarpu šeši procentai gimusiųjų po 1955 metų sirgo depresija jau būdami dvidešimt ketverių. Atrodo, kad taip yra visam pasauly, nes panašūs skaičiai nurodomi mokslininkų, atlikusių tyrimus Italijoj, Vokietijoj, Taivane, Libane, Kanadoj, Prancūzijoj, Naujojoj Zelandijoj, Puerto Rike ir kitur. Nors moterys du ar tris kartus labiau linkusios sirgt depresija nei vyrai, straipsny daroma išvada, kad „atotrūkis tarp depresija sergančių jaunų moterų ir vyrų mažėja, ir jauniems vyrams rizika susirgti depresija tapo tokia pat kaip moterims”. Galiausiai straipsnio autoriai pripažįsta, kad padidėjusį sergamumą depresija galima iš dalies paaiškinti tuo, jog ši tema tapo atviresnė, bet statistika yra tokia kelianti nerimą, kad, ekspertų manymu, nuoširdumas negali būt laikomas svarbiu veiksniu.

Tačiau atrodytų, kad anekdotiški pavyzdžiai patvirtina, jog daugybė žmonių arba iš tiesų kenčia nuo depresijos, arba mano, kad kenčia. Ir daugelis jų įsitikinę, kad jiems gali padėt Prozacas. Mes visi girdėjom visokių istorijų, sakykim, kad ir tą apie įsilaužėlį, kuris paliko kompiuterį, videogrotuvą ir stereo aparatūrą nepaliestus, bet pabėgo su Prozaco buteliuku. Gal ir jums, kaip man, buvo tekę atsidurt nedėkingoj situacijoj, kai sėdi taksi ant užpakalinės sėdynės, o vairuotojas prisipažįsta, kad prieš kelis mėnesius bandė nusižudyt išgerdamas viskio ir šimtą Valium piliulių, bet dabar vartoja Prozacą ir jo gyvenimas negali būt geresnis. Gal jūs sužinosit, kad vaikinas, atėjęs jums taisyt prakiurusio vamzdžio, vartoja Prozacą, jūsų ginekologas vartoja Prozacą, jūsų viršininkas vartoja Prozacą, jūsų motina vartoja Prozacą, o gal ir jūsų senelė taip pat. Net jei Prozacas neįsėlino į jūsų asmeninį gyvenimą, daugelis garsenybių ir liūdnai pagarsėjusiųjų yra prisipažinę, kad jį vartojo. Gary Hartas kurį laiką vartojo Prozacą, Jimas Bakkeris bandė. Roseanne Arnold jį vartoja. Jeffrey Dahmeris ką tik baigė.

Ar gali būt, kad tokiai daugybei žmonių taip blogai?

Žinau, kad yra tokių, kuriuos tai užveda. Jie užsirašo į dvylikos pakopų atpratimo kursus, kad rastų daugiau žmonių, apsėstų tų pačių demonų: alkoholizmo, narkomanijos, mitybos sutrikimų ir gausybės įsivaizduojamų ligų, tokių kaip per didelis potraukis apsipirkinėt, mylėti ar dulkintis. Tačiau man atrodo, kad kažkas negerai tokiam pasauly, kur visos tos piliulės cirkuliuoja ir sklando ore lyg plintantis virusas, blogos naujienos ar bjaurūs gandai. Nors ir negaliu būt tikra, bet man atrodo, kad dauguma Prozacą vartojančių žmonių rado šį vaistą ne tokiu vingiuotu keliu kaip aš. Nemažai gydytojų skiria Prozacą pacientams daug nesvarstydami. 1993 metais „Rand” korporacijos atlikti tyrimai parodė, kad daugiau nei pusė apklaustų psichiatrų pradeda pildyt receptų blankus prieš tai pakalbėję su pacientais apie depresiją mažiau nei tris minutes. Kartais pajuntu, kad nekenčiu to nerūpestingumo, su kuriuo daktarai dabar atlieka šitą farmakologinę manipuliaciją. Prieš paskirdami man Prozacą, jie išbandė viską, kas įmanoma, mano smegenis degino ir bukino daugybė kitų vaistų, ir aš praleidau daugiau kaip dešimt metų apimta užsitęsusios klinikinės nevilties būsenos. Dabar Prozacas atrodo lyg panacėja, kurios tik paprašyk, ir gausi.

Vis dėlto negaliu nepaisyt svarbių faktų, pateiktų The New York Times straipsny, kurie turėtų rodyt, kad gal toks vaistų skyrimas ir nėra perdėtai agresyvus atsakas, o sveika gydytojų reakcija į didžiulę masę žmonių, kuriems paprasčiausiai egzistuoti yra didžiulė kančia. The Journal ofClinical Psychiatry duomenimis, vien tik 1990 metais 290 milijonų darbo dienų buvo prarasta dėl depresijos. Tame pačiame tyrime teigiama, kad mūsų šaliai depresija kasmet kainuoja 43,7 milijardų dolerių; į šią sumą įeina psichiatrinio gydymo kaina ir sumažėjusio darbo našumo bei praleistų darbo dienų nuostoliai. Jei dar pridėsime pinigus, kuriuos gydytojai iššvaisto reikalaudami nereikalingų laboratorinių tyrimų todėl, kad supainioja depresiją su kokia nors kita liga, arba dar pridėtume pagalbinio gydymo kainą, — pavyzdžiui, narkomanų reabilitaciją, — tas skaičius gerokai padidėtų. Maža to, per Nacionalinę budrumo dieną, kai visoj šaly įrengiami testavimo centrai, kur gali pasitikrint, ar neturi bendrosios depresijos simptomų, paaiškėja, kad penkiasdešimt procentų išsityrusiųjų (galima manyt, kad jie patys pasisiūlo) ja serga. Kai aplink sklando visa šita statistika, nors ir subjektyvi, kas gali teigt, kad Prozaco suvartojama per daug? Gal net per mažai. Gal šis pasaulis toks sudėtingas, kad jį per sunku perprast be kokios nors cheminės buferinės zonos.

Nors nuo depresijos kenčia visų amžiaus grupių žmonės, bet atrodo, kad tik tie, kuriems dabar per dvidešimt ir trisdešimt, laiko ją normalia psichine būsena, neišvengiama prastumiamos dienos dalimi, jie įsitikinę, kad gyvenimas šlykštus, o galiausiai mes visi vis tiek mirsim. Jaunimo kultūros beviltiška depresija turi tam tikrą kontūrą, tam tikrą fatalizmo atspalvį, ji dvelkia rezignacija, kuri paverčia ją bauginamai banalia. Nenuostabu, kad tokia neįkvepianti piliulė kaip Prozacas, nepadaranti tavęs laimingo, bet sumažinanti liūdesį, tapo vaistu nuo tokios būsenos. Joks kitas vaistas nėra toks saugus.

Saulėtoj Majami Bičo pakrantėj vartydama Lear’s laikraštį aptikau straipsnį, pavadintą „Rašiniai darosi vis liguistesni”, kurio autorė Fanny Howe, koledžo rašto darbų dėstytoja, sako, kad tokių niūrių ir pesimistinių studentų rašinių dar nebuvo skaičius per dvidešimt vienerius dėstymo metus. „Skaitant jų rašinius galima pamanyti, kad šios kartos žmonės badavo, buvo mušami, prievartaujami, suiminėjami, netekčių ir karo blaškomi. Nepaaiškinami spontaniškos tragedijos intarpai krečia sakytum normalų rašinių herojų gyvenimą, — rašo Howe. — Jų rašinių veikėjai tampa siaubingos atsitiktinės prievartos aukomis; jie nusikalsta, bet tik kad nusikalstų; jie neapkenčia patys nesuprasdami kodėl; juos myli, jais piktnaudžiauja, jie jaučia depresiją, bet nežino kodėl... Viešpatauja atsitiktinumas.”

Atrodo, Howe stebina tai, ką ji skaito. Man ir visiems mano pažįstamiems bendraamžiams tokios istorijos atrodo normalios, visiškai įprastos. Pasauly, kuriame gyvename, iš tiesų viešpatauja atsitiktinumas. Ir šis tvarkos trūkumas sekina, išmuša iš pusiausvyros. Tikriausiai tai, kas priskiriama visa apimančiai depresijos kategorijai, iš tikrųjų yra atsargumas, nervingumas, įtarus požiūris į artumą ar bet kuri iš daugybės visiškai natūralių reakcijų į pasaulį, kuriam, rodos, pražūtingai trūksta esminių garantijų, to, ko troško mūsų tėvai: patvarios santuokos, garantuoto darbo, mirties neatnešančio sekso. Kalbant apie tai jau tapo įprasta paminėt ekonominio ir socialinio nesaugumo jausmą, kuris, kaip sakoma, būdingas grupei žmonių, kolektyviai vadinamų „X karta” arba dvidešimtmečiais, bet akivaizdu, kad šitos amžiaus grupės žmonės ganėtinai nelaimingi, ir aš negaliu kaltinti žurnalistų, sociologų ir kitų analitikų už tai, kad jie bando tai paaiškint ir iškapstyt priežastis.

Visa bėda ta, kad kai tik pradedam ieškot sprendimų, atrodo, viskas visada baigiasi Prozacu. Arba Zoloftu ar Paxilu. Gili klinikinė depresija yra liga, kurią ne tik galima, bet turbūt ir reikia gydyti vaistais. Tačiau lėtinis ir neišgydomas vidinis nerimas, susvetimėjimo, nepasitenkinimo ar atsiskyrimo jausmas, kolektyvinis siaubas dėl pasaulio, kuris tapo toks neteisingas, antidepresantais negydomas. Visa bėda ta, kad visuotinės problemos, dėl kurių tokia daugybė žmonių jaučiasi blogai, galima sakyt, neišsprendžiamos: kol žmonės galės skirtis, jie skirsis; Amerikos ekonomikos silpnėjimo sustabdyt neįmanoma; nuo AIDS vaistų nėra. Todėl pradeda atrodyt, kad visai protinga save nujau trint pačiu geriausiu prieinamu būdu. Taip norėčiau pasakyt, kad Prozacas trukdo daugybei žmonių, nesergančių klinikine depresija, rast tikrus to, ką Hillary Clinton vadina „snaudžiančia sielos negalia”, priešnuodžius; bet kokie gi tie priešnuodžiai gali būti? Noriu pasakyt, visuotinis sveikatos draudimas ir socialinė rūpyba būtų puikus dalykas, bet niekas mūsų neišgelbės nuo pačių savęs. Kaip ir mūsų tėvai ramindavo mus, kai įsisiautėdavom, pasodindami priešais televizorių, tikriausiai mes dabar mokomės nutildyt savo pačių — jau suaugusių — triukšmą Prozacu.

Vis dar negaliu atsikratyt nejaukumo, apimančio kiekvienąsyk, kai sėdžiu pilnoj mašinoj žmonių, kurie visi, išskyrus vairuotoją, vartoja Prozacą. Negaliu pabėgt nuo jausmo, kad po to, kai metų metus buvo bandoma įtikint žmones rimtai žiūrėt į depresiją, — pripažint, kad aš sergu ir man reikia pagalbos, — dabar depresija jau nebelaikoma rimta problema, ji atrodo visiškai triviali. Viena iš šiurpiausių akimirkų man buvo, kai sužinojau, kad šeši milijonai amerikiečių yra vartoję Prozacą. Būdama žydė, aš visada siejau tą konkretų skaičių su visiškai kitu dalyku. Kaipgi man dabar interpretuot tuos šešis milijonus, kaip susiet tą skaičių su kažkuo kitu, kad ta statistika taptų šiurpi, nors ima atrodyt gana juokinga?

Dažnokai noriu, kad žmonės žinotų, jog aš vartoju ne tik Prozacą, bet ir litį, kad esu tikras ligonis ir kenčiu nuo daug stipresnės depresijos nei visi tie laimingieji piliulių rijikai su savo smulkiais skausmeliais. Arba jaučiu pareigą primint žmonėms, kad vartoju Prozacą nuo tada, kai tik Maisto ir vaistų kontrolės tarnyba jį patvirtino, kad vartoju jį ilgiau nei bet kas kitas šitam pasauly, išskyrus keletą laboratorijos žiurkių, įkalintų narveliuos, bet laimingų. Nežinau, ar mane labiau turėtų trikdyt mano poreikis pirmaut vartojant Prozacą, ar tai, kad tas poreikis nėra visiškai be pagrindo. Galų gale dėl žiniasklaidos sukelto triukšmo Prozaco problema virto pokštu tada, kai to visiškai neturėjo atsitikt: pasak daugumos pranešimų, du trečdaliai sunkia depresija sergančių žmonių nėra gydomi. Ir būtent jie yra labiausiai linkę pasiklyst retorikos pinklėse.

Tuo metu, kai į Prozacą pradedama žvelgt kaip į nerimtą vaistą verksniams, instrumentą to, ką daktaras Krameris vadina „kosmetine farmakologija”, žmonės, kuriems jis tikrai gali padėti, — tie, kuriems jo reikia, — pradės manyt, kad Prozacas jų neišgelbės. Šiuo metu, siautėjant debatams dėl išprievartavimo, daugelis feminisčių tvirtina, kad dėl pernelyg laisvo išprievartavimo apibrėžimo į „tikrą” išprievartavimą nebežiūrima rimtai; tuo tarpu kiti tvirtina, kad bet kuri, jaučianti, kad prieš ją buvo panaudota prievarta, iš tikrųjų buvo išprievartauta, — ir visam šitam ginčų triukšme dažniausiai pamirštamos visos realios moterys, kurios buvo išprievartautos ir labai kenčia. Man dabar atrodo visiškai įmanoma, turint galvoj daugybės straipsnių apie Prozacą toną, kad žmonės užmirš, kokia sunki, luošinanti ir siaubinga depresija iš tikrųjų yra.

Ir aš esu ne vienintelė, kuriai tai rūpi. „Eli Lilly” farmakologijos kompanija, gausiai pasipelniusi iš Prozaco kraštutinumų, neseniai pradėjo reklaminę kampaniją medicininės prekybos žurnaluose, kuri prasideda rubrika „Rimtos ligos nuvertinimas”. Pirmą kartą ši reklama pasirodė Psychiatric News kartu su tekstu, kuriuo kritikuojamas „neturintis precedento žiniasklaidos dėmesys Prozacui pastarosiomis savaitėmis”, ir pareiškiama, kad „didele dalimi šis dėmesys sumenkino ligos, kuriai gydyti ir buvo sukurtas Prozacas, — klinikinės depresijos — ypatingą rimtumą”. Wall Street Journal straipsny medicinos mokslų daktaras Stevenas Paulas, centrinės nervų sistemos tyrimų vadovas „Eli Lilly” kompanijoj, aiškina, kad šios reklamos tikslas — paprasčiausiai padėt Prozacui pasiekti tuos žmones, kuriems jis labiausiai reikalingas. „Bet kokia visuomenės sąmonę klaidinanti informacija apie tai, kaip tinkamai vartoti Prozacą ar bet kuriuos kitus antidepresantus, gali atbaidyti žmones nuo to vaisto vartojimo ar netgi gydytojus nuo jo skyrimo”, — straipsny cituojami daktaro Paulo žodžiai. Jis prideda, kad debatai, ar Prozacas gali sukelt subtilius asmenybės pokyčius, „paskandino” pastangas, kad šis vaistas pasiektų iš tikrųjų sunkia depresijos forma sergančius žmones.

Nors dauguma žmonių, komentavusių Journal straipsnį, manė, kad minėta reklama atsirado dėl „Eli Lilly” teisinės atsakomybės baimės, nes Prozacas yra per dažnai skiriamas, ar netgi dėl to, kad korporacijai svarbu, jog vaistas nebūtų išbrauktas iš nacionalinio sveikatos apsaugos plano, nes pradės atrodyti per daug nerimtas, aš norėčiau tikėt, kad jų tikslai garbingi. Mokėdama po du ar tris dolerius už piliulę, per dieną suvartodama po dvi, per šešerius metus savo gyvenimą jau užstačiau „Eli Lilly”. Už 11 000 dolerių pelną, kurį atnešiau kompanijai, norėčiau manyti, kad jie nors truputį tarnauja visuomenei.

Prozaco paslaptis, kurią kartais įsivaizduoju žinanti tik aš viena, — tai, kad jis nėra toks jau stebuklingas. Žinoma, taip sakydama vis tiek tikiu, kad Prozacas — tai stebuklas, išgelbėjęs mano gyvenimą ir išsviedęs mane iš nuolatinės depresijos būsenos, — ir daugeliui žmonių tai tikriausiai atrodytų pakankama priežastis laikyti šitą vaistą dangiška mana. Tačiau šešerius metus vartojusi Prozacą žinau, kad tai toli gražu ne pabaiga, o tik pradžia. Psichinė sveikata yra gerokai sudėtingesnė nei bet kokia piliulė, kurią gali paskirt mirtingasis. Bet koks vaistas — Prozacas, Thorazine, senamadiškas laudanumas arba gatvės narkotikas heroinas — gali veikt tik tiek, kiek jam leidžia smegenys. Praėjus kiek laiko, stipri, įžūli ir giliai įsišaknijus depresija nugalės bet kurį chemikalą. Nors Prozacas gana gerai padėjo man palaikyt pusiausvyrą pirmuosius keletą mėnesių, bet netrukus po to susikivirčijau su savo vaikinu Dalase per Kalėdas. Perdozavau Desyrelio, antidepresanto, kurį man paskyrė kaip priedą prie Prozaco, ir viskas baigės ligoninės priimamajame, kuris kadaise man buvo toks pažįstamas. Buvau labai stipriai apsinuodijus (prarijau kokias dešimt piliulių), ir ligoninė išleido mane atidavus mano vaikino tėvų globai. Kai grįžau į Keimbridžą, daktarė Sterling paskyrė man litį, turėjusį sustiprint Prozaco poveikį ir išlygint kraštutinius nuotaikos svyravimus. Nors mano diagnozė ir buvo atipinė depresija, ji jau buvo bepradedanti manyt, kad gal aš vis dėlto sergu ciklotimija ar maniakine depresine psichoze, nes, džiaugsmingai šėlusi vieną dieną, kitą galiu griebtis savižudiškų veiksmų.

Perėjusi prie ličio, lioviaus vartojusi Desyrelį, bet visos mano pastangos sumažint Prozaco dozę baigės senųjų simptomų sugrįžimu. Kartais mėgindavau visiškai nustot vartojus litį, nes tai labai sekinantis vaistas, bet pastangos jo atsisakyt neišvengiamai baigdavosi scenomis, panašiomis į tą, kai tysojau ant grindų vonios kambary paskendus ašarose ir juodoj šilkinėj suknelėj per tą didžiulį pobūvį savo namuos. Kelis kartus, netgi jau kai vartojau ir litį, ir Prozacą, man buvo užėję depresijos priepuoliai, dėl kurių mano draugai suakmenėję nemiegojo visą naktį, aš atsisakiau stotis nuo virtuvės grindų, atsisakiau liautis verkusi, atsisakiau padėt peilį greipfrutams lupti, kurį buvau nusitvėrus ir nutaikius sau į riešą. Po šitų bjaurių scenų, kai atsitokėdavau tiek, kad jau galėčiau ieškot medicininės pagalbos, psichofarmakologas būtinai nuspręsdavo paskirt man dar vieną papildomą vaistą, tokį kaip dezipraminas, arba pasiūlydavo dar kartą pabandyti Desyrelį, arba netgi paklausdavo, ar tik man nevertėtų retkarčiais pavartot Mellarilo.

Kaip daugybė virusų pergudravo antibiotikus, ir tokios ligos kaip tuberkuliozė, kadaise laikytos sutramdytomis, vėl pratrūko naujomis pavojingesnėmis pakitusiomis formomis, taip ir depresija įstengia transformuotis tapdama kažkuo daugiau nei serotonino perteklius. Kaip rašo Susanna Kaysen savo memuaruose apie gulėjimą McLeano ligoninėj Pertrūkęs gyvenimas: „Yra labai ilgas kelias nuo serotonino stokos iki įsitikinimo, kad pasaulis — „sustingęs, praradęs skonį ir bevaisis”; ir tuo labiau iki to, kad parašytum pjesę apie tos minties užvaldytą žmogų. Tarp vieno ir kito plyti sielos karalystė, kur vyksta sunarplioti neurologiniai procesai”. Žinoma, šį vyksmą valdo kitokios rūšies neurologinė veikla, tokia, kuri nepasiduoda išoriniam psichiatriniam poveikiui. Aš tikiu, gal ir prietaringai, — nors mano patirtis visiškai tai patvirtina, — kad smegenų ląstelės visada nugali medicinines molekules. Jeigu jūs chroniškai nusiminęs, kad nenugrimztumėt į dugną, jums reikės kovot visą gyvenimą.

Kalbant apie mano depresiją, mano absoliutų įsitikinimą, kad jos priežastis yra netikusi biologija, pakeitė lankstesnis požiūris: susikaupę gyvenimo įvykiai pavertė mano galvą tokiu bjauriu dalyku, kad į ją įkištų smegenų cheminės medžiagos pradėjo su tuo susitaikyt. Dabar niekas negali garantuodamas pasakyt, kaip yra iš tikrųjų. Nėra tokio kraujo testo, panašaus į tą, kuris daromas sergant mononukleoze ar ŽIV, kurį atlikęs galėtum aptikt psichinės pusiausvyros sutrikimą. O anekdotiški įrodymai teskatina teikt klausimus iš serijos, ar pirma buvo višta, ar kiaušinis: tiesa, depresija mano šeimoj paveldima, bet taip gali būt ir dėl to, kad mus visus augino kiti depresijos kamuojami šeimos nariai. Tai, kad Prozacas kartu su kitais vaistais iš esmės buvo veiksmingas mano depresijos priešnuodis, skatina mane manyt, kad nepaisant to, kaip įžengiau į savo vargo kelią, tuo metu, kai pradėjau gydytis, mano problema tikrai buvo cheminė. Daugybė žmonių nesuvokia, kad sergant psichinėmis ligomis, priežasties ir pasekmės santykis veikia abiem kryptimis: depresiją gali sukelt ne tik apriorinis psichinės pusiausvyros sutrikimas. Ilgi egzogeninės (sukeltos išorinių įvykių) depresijos metai gali taip sujaukt vidinę cheminę struktūrą, kad reikia vaisto, atkuriančio jos normalią veiklą. Jei nuo pat pradžių mano depresiją būtų gydęs kompetentingas psichiatras, galbūt silpna jos liepsnelė nebūtų pavirtus košmarišku psichiniu laužu ir po dešimtmečio aš nebūčiau pasiekus tokios būsenos, kai man reikėdavo vaistų norint atsikelti iš lovos ryte.

Kelerius metus po to, kai pradėjau vartoti vaistus, išvykusi iš Keimbridžo ir grįžusi į Niujorką, vengiau psichoterapijos. Vaikščiojau pas psichofarmakologą, kuris iš esmės buvo vaistų platintojas, turintis medicinos laipsnį, vartojau man skiriamus vaistus ir maniau, kad to pakanka. Negalėjau įsivaizduot, kad po daktarės Sterling galėčiau rast pakankamai gerą psichiatrą. Be to, man atrodė, kad, nepaisant kartais užeinančių pablogėjimų, vaistai iš tikrųjų man padės. Tačiau paskui, kai pajutau, kad nutraukinėju santykius su vaikinais, atstumiu darbdavius ir bendradarbius, ir taip dažnai mane apima depresyvi nuotaika, besitęsianti dienų dienas ir tokia pat beviltiška ir neišsklaidoma, kaip ir bauginanti juodoji banga, nuo kurios bėgdavau didelę savo gyvenimo dalį iki Prozaco, suvokiau, kad be psichoterapijos neapsieisiu. Per metų metus susiformavę blogi įpročiai, kai į kiekvieną blogos nuotaikos priepuolį atsakydavau impulsyviu elgesiu (apgaudinėdavau savo vaikiną arba pro pirštus žiūrėdavau į paskirtą darbą), pavertė mane žmogum, neturinčiu jokio supratimo apie tai, kaip elgtis normaliame, nedepresyviame pasauly. Man reikėjo gero psichoterapeuto, kuris padėtų išmokt būti suaugusia ir parodytų, kaip gyvent pasauly, kuriame telefono kompanijai nerūpi, kad tave kamuoja depresija ir todėl negali sumokėt už telefoną, ir, būdama visiškai abejinga tokiems niuansams, ji atjungia tavo telefoną. Man reikėjo psichologo, kuris išmokytų gyventi pasauly, kuriame, nepaisant to, kiek daug žmonių vartoja Prozacą, dauguma jo vis dėlto nevartoja, ir jie turi savo problemų, rūpesčių ir interesų, labai dažnai priešingų maniesiems.

Man prireikė tiek daug laiko išmokt gyvent tokį gyvenimą, kai depresija nėra nuolatinis prieglobstis, nėra ta būsena, į kurią galima saugiai susirangyt, kaip girtuoklis griebiasi džino butelio, o narkomanas vėl ima adatą, — bet pamažu aš mokausi. Būdama dvidešimt šešerių, jaučiu, kad pagaliau pradedu bręsti.

1994 metų balandžio 8 dieną, kai baiginėjau šią knygą, Kurtas Cobainas šovė sau į galvą ir buvo rastas negyvas savo namuos Sietle. Ziniasklaida netruko paverst jo savižudybės pavyzdžiu bendresnės visos kartos negalios, kuri tapo visiškai nevaldoma, ir pradėjo kalbėt apie „kulką, peršovusią ištisą kartą”. Grandžą, muzikinį stilių, kurį „Nirvana” padėjo kurti ir populiarinti, Newsweek apibūdino taip: „Tai, kas atsitinka, kai išsiskyrusių šeimų kartos vaikai paima gitarą”. Cobaino savižudybė, nepaisant visiško jo sprendimo privatumo ir noro pasislėpt kambary ir persišaut sau smegenis, greitai pradėta laikyt labai simboliška.

Kažkuria savo esybės dalim suprantu, kodėl. Per pastaruosius kelerius metus tokia daugybė žmonių pradėjo sirgt kuria nors distimijos forma, kad tapo aišku, jog depresija jau nėra privatus psichologinis reikalas. Iš tikrųjų ji — socialinė problema, ir aplink ją susikūrė ištisa depresijos kultūra. Vienas iš mano mėgstamiausių tokių meninių ieškojimų pavyzdžių — hitinis underground pakraipos filmas Dykinėtojai. Sukurtas vos už 23 000 dolerių, režisieriaus Richardo Linklaterio debiutinis filmas pasakoja apie jaunus žmones Ostino mieste Teksaso valstijoj, dar besimokančius ar ką tik baigusius mokyklą, kurie stumia laiką aptarinėdami skirtumus tarp Smurfų ir Scooby-Doo kultūros, gyvena iš atlyginimo, gaunamo už nekvalifikuotą darbą, kuriam nereikia koledžo išsilavinimo, ir dar lieka marios laiko gulėt lovoj, žiūrėti televizorių ir dykinėt. Vienas iš veikėjų tiesos akimirką prisipažįsta neturintis darbo sakydamas: „Gal aš ir blogai gyvenu, bet man bent jau nereikia dėl to dirbt”. Dar vienas filmas apie nusivylimą, Seksas, melas ir video, laimėjęs Auksinę palmės šakelę Kanų festivaly, kalba apie įtemptus ir susvetimėjusius keturių žmonių santykius Beiton Ruže Luizianos valstijoj; jo pagrindinis veikėjas-jaunuolis, taip nusivylęs meile, kad iškeičia tikrą seksą į vaizdajuostes, kuriose moterys pasakoja apie savo seksualinius išgyvenimus ir fantazijas. Šis veikėjas dėvi tik juodus drabužius (kartą jo draugelis teisininkas pasako, kad jis „atrodo kaip laidotuvių biuro tarnautojas meno pasauly”); jo abejingumas daugeliui jaunų žmonių pradėjo simbolizuot beviltiškumą ir psichinį dirglumą, dėl kurių žmonės netgi liaujasi bandę užmegzt asmeninius santykius.

Tačiau, žinoma, kulminacinė depresijos kultūros akimirka atėjo kartu su milžiniška „Nirvanos” sėkme. Jų hitas „Smėlis Likę a Teen Spirit” buvo kvietimas nugrimzt į apatiją. Šioj dainoj taip džiūgaujama dėl pasyvumo, kad jos pagrindinis reikalavimas — „Štai ir mes, linksminkit mus”. Iš tikrųjų, visas grupės albumas Nevermind atrodo lyg ilgas sąrašas dalykų, kurie jiems nerūpi. Žinoma, ilgoj ir išdidžioj rokenrolo istorijoj yra daugybė dainų, skirtų žemyn besidriekiančiai gyvenimo spiralei, bet „Nirvanos” atvejis bene pirmas, kai punk muzikos albumas ir singlas užėmė pirmąsias vietas topuose. (Žvelgiant atgal, „Sex Pistols” pardavė milijoną savo albumoNever Mind the Bollocks egzempliorių tik per penkiolika metų.) Nors Nevermind kai kuriais požiūriais buvo pop stiliaus ir melodingas, vis dėlto jam netrūko šiurkštumo, cinizmo ir pykčio, ir niekas nesitikėjo, kad jį taip gerai pirks ne tik išpažįstantieji alternatyvųjį gyvenimo būdą, pavertę X kartą ir Dykinėtojus kultiniais hitais. „Nirvanos” įrašų kompanija „Geffen” visiškai nesitikėjo, kad šis albumas taip išpopuliarės, ir net neturėjo sandėliuose užtektinai albumo kopijų, kad pakankamai greitai įvykdytų parduotuvių užsakymus ir patenkintų paklausą.

Tuo tarpu tokios niūrios ir makabriškos britų naujosios bangos grupės kaip „The Cure”, „The Smiths” ir „Depeche Mode”, kadaise laikytos per daug depresyviomis pagal mainstream kriterijus, koncertuodamos surinkdavo pilnus dvidešimties tūkstančių vietų stadionus ir Amerikoj turėjo daugiausia gerbėjų tarp priemiesčių prekybos centrų lankytojų, o ne tarp bohemiškų intelektualų, kurie, kaip visą laiką buvo manoma, jas labiausiai mėgo. „Nine Inch Nails”, industrinio roko grupė iš Klivlendo, nedidelėj nepriklausomos muzikos įrašų kompanijoj išleido atitinkamai pavadintą albumą Pretty Hate Machine su visiškai liguistu mizantropišku singlu „Head Likę a Hole”, kuris padėjo jiems išleisti auksinį diską. Grupė „Jane’s Addiction”, šlovinanti heroino vartojimą, išleido diską, tapusį platininiu, o „Red Hot Chilly Peppers” buvo maloniai nustebinti, kai „Under the Bridge”, daina apie narkotikų abstinencijos sindromą ir bandymus nusižudyt, tapo pirmaujančiu singlu.

Noras atrodyt taip niūriai, iškankintai ir nihilistiškai kaip „Nirvanos” fanai sukėlė tam tikrą liguistą ir perversišką „misery chic” mados pakraipos apoteozę, kai drabužių dizaineriai, tokie kaip Marcas Jacobsas, nusprendė atsisakyt aukštosios mados ir aprengt manekenes ant Paryžiaus podiumų purvinais flaneliniais marškiniais ir suplyšusiais džinsais. Vogue žurnalas sveikino grandžą kaip naują mados šūksnį, apie jį rašė pirmame New York Times „Stiliaus” skyrelio puslapy. 1994 metų balandžio mėnesį Linda Wells, vyriausioji Allure redaktorė, rašė, kad, žiūrėdama į „liesų manekenių niūria, apgailėtina veido išraiška”, arba atrodančių „taip, tarsi sirgtų anoreksija, klinikine depresija ar ruoštųsi tiesiai į psichiatrinę ligoninę” nuotraukas, ji buvo priversta padaryt išvadą, jog pastaraisiais metais kažkas atsitiko madai ir mados fotografijai. „Atrodo, tarsi mums visiems būtinai reiktų Prozaco.” „Nirvana”, kurios sėkmė iš pradžių buvo nuvertinta kaip muzikos verslo anomalija, iš tikrųjų buvo bendresnės tendencijos dalis.

„Nirvanai” užkopus į populiarumo viršūnę, kai jie užėmė pirmąsias vietas topuose ir daužė savo instrumentus per Saturday Night Live programą, prisimenu, kaip galvojau, kad amerikiečių jaunimas turi būt jau visai nusivažiavęs, kad paverstų tokį gabalą hitu. Nepriklausomos Sietlo įrašų kompanijos „Sub Pop Records”, kuri pirmoji atrado „Nirvaną”, vienas iš savininkų Jonathanas Ponemanas manė, kad grupės sėkmė rodo, jog vyksta „nevykėlių revoliucija”. Galų gale visi atstumtieji, apgailėtina dauguma, kuri niekada neįsikirto į Paulą Abdul, ėjo į muzikos parduotuves ir reikalavo muzikos, kurią suprato. Marškinėliai su logotipu „Sub Pop” ir žodžiu NEVYKĖLIS, užrašytu didžiosiom raidėm ant krūtinės, tapo geidžiamiausiu dalyku. Eddie Vedderis, pagrindinis multiplatininės grupės „Pearl Jam” vokalistas, vilkėjo NEVYKĖLIO marškinėlius keliskart rodydamasis per nacionalinę televiziją. Tada, 1994 metais, jaunuolis, pasivadinęs paprasčiausiai Becku, nustebino savo įrašų kompaniją „Geffen”, paversdamas savo melodingą repo stiliaus: dainą „Nevykėlis” hitiniu singlu ir dykinėtojų himnu. Jeigu jau būt nevykėliu taip smagu, jei „Nirvana” galėjo parduot dešimt milijonų egzempliorių albumoNevermind, jei neįėjusių į albumą dainų rinkinys Incesticide tapo auksiniu, o kitas grupės albumas Utero vos pasirodęs pateko į pirmąsias topų vietas, tapo aišku, kad depresijos kultūra yra labai giliai įsišaknijus mainstream.

Todėl aš suprantu, kodėl Kurto Cobaino mirtis žmonėms atrodo simboliška. Nes, šiaip ar taip, jie visiškai teisūs laikydami jo gyvenimą ir jo per tokį trumpą laiką sukurtą muziką tikru simboliu. „Nirvanos” populiarumas arba paskatino atsirast, arba sutapo su tam tikrais konkrečiais ir įsidėmėtinais kultūros pokyčiais. Šito niekas negali ir net neturi bandyt atimti iš jo ar jo atminimo. Bet tuo metu, kai jis buvo vienas savo garaže su ginklu rankoj ir noru pasidaryt sau galą, jo veiksmai buvo labai toli nuo bet kokio kultūrinio impulso, siejamo su tuo laikotarpiu. Sylvia Plath nusižudė 1963 metais, anksčiau, nei atsirado nevykėliai ir netgi kai dar nebuvo hipių. Ji nusižudė todėl, kad jai buvo depresija, kaip ir Ernestas Hemingway’us, Vince’as Fosteris ir daugybė kitų nepažįstamųjų. Niekas nepuola šaut sau į galvą todėl, kad jam nesisekė žūklė, ar todėl, kad Wall Street Journal redaktoriaus skilty apie jį prirašyta bjaurių dalykų. Depresija veikia iš labai giliai. Tai, kad šiais laikais depresija atrodo „tvyranti ore”, gali būt visuomenės negalios, kurią jaučia daugybė žmonių, priežastis ir pasekmė. Tačiau kai jau kas nors serga klinikine depresijos forma, kai jau kas nors guli ligoninės lovoj ar neštuvais nešamas į lavoninę, jo istorija absoliučiai ir visiškai priklauso jam pačiam. Kiekvienas sunkią depresiją patyręs žmogus gali papasakot savo liūdną ir baisią istoriją ir išsikapstyt iš savo paties sujaukto gyvenimo. Gaila, kad Kurtui Cobainui niekada nebeteks to daryti. Kiekvieną dieną aš dėkoju Dievui, kad man teko.

1986, liepa-1994, gegužė

Pabaigos žodis

(1995)

1994 metų rudenį išėjus Prozaco kartai kietu viršeliu, maniau žinanti, kas yra depresija. Per maždaug aštuonerius metus su pertraukomis, kol rašiau šią knygą, iš dalies sutapusius su mažiausiai dešimčia ligos metų, man pradėjo atrodyt, kad mano santykis su depresija — pats intymiausias ryšys, kokį kada nors esu patyrus.

Tačiau pasirodžius Prozaco kartai, kai pradėjau dalyvaut literatūros renginiuose ir duoti interviu, ir sulaukiau šiltų įkvepiančių laiškų ir įdomių bei gąsdinančių telefono skambučių iš knygą perskaičiusių žmonių, su nuolankumu ir nuostaba supratau, kiek dar daug turiu sužinoti. Nekalbant apie statistiką, neįsivaizdavau, kiek daug žmonių kenčia nuo depresijos. Nors ir žinojau visus skaičius, nebuvau jų suvokus kaip žmogus iš esmės todėl, kad depresija — tai susvetimėjimo būsena. Nors ir egzistuoja tokios organizacijos kaip Anoniminiai depresija sergantieji, skirtos vienatvei palengvint, jų narių skaičius nėra toks didelis kaip Anoniminių alkoholikų ir kitų draugijų, padedančių atsikratyt blogų įpročių (tipiškas psichinei negaliai uždaras ratas — kadangi depresija skatina susvetimėjimą, kenčiantys nuo jos retai kada ieško paramos grupių, galinčių jiems padėt). Kiekvienas sergantis depresija yra atskira sala.

Be to, neturėjau jokio supratimo, koks ryšys galėtų užsimegzt tarp manęs ir daugybės panašiai kenčiančių, panikuojančių ir tylinčių žmonių, išleidus šią knygą. Niekada nesitikėjau, kad per kelis mėnesius gausiu daugiau laiškų, nei jų iš viso esu gavus per pastaruosius dvidešimt septynerius metus. Negalėjau net pagalvot, kokia daugybė žmonių ateis į literatūros vakarus, ir kai kurie atneš kompaktų, įrašų (ačiū už visus puikiuosius Springsteeno piratinius įrašus!), mielų niekučių, vitaminų, natūralių vaistų, Rilkės knygų, netgi savo dienoraščių. Niekada neįsivaizdavau, kiek daug žmonių vienaip ar kitaip su manim susisieks: šiaip ar taip, rašytojai dirba vieni savo kambary ir niekada nėra tikri, ar kas nors skaitys jų darbą, — bent jau aš taip jaučiaus, — bet vis dėlto tikis, kad galbūt kas nors skaitys. Tačiau kai kas nors iš tikrųjų perskaito, tai visada būna netikėta.

Aišku, aš jaučiausi visiškai nepasiruošusi paaiškint kai kuriuos dalykus, kurie domino žmones, perskaičiusius Prozaco kartą. Kai tik kas nors paklausdavo manęs paties paprasčiausio dalyko — kodėl aš apskritai nusprendžiau parašyt šią knygą, — pradėdavau regzt kažkokias nesąmones ir bandyt improvizuoti rišlų atsakymą. Visada pasakodavau apie tai, kaip 1990 metais parašiau žurnalui Mademoiselle rašinį apie savo patirtį sergant depresija, ir gavau toną laiškų, daugiausia iš jaunų moterų visoj šaly, net iš tokių man visiškai nežinomų vietų, kaip Wilkes-Barre Pensilvanijos valstijoj arba Terre Haute Indianoj, ir tai paskatino mane manyt, kad būtų verta parašyti knygą šia tema, jeigu tai sulaukia tokio plataus atgarsio. Ir toliau paistydavau kažką panašaus, lyg būčiau tyrinėjus knygos tikslines grupes, ir visos mano pastangos parašyt Prozaco kartą tebūtų tik kuklus ir menkas atsakas į rinkoj veikiančias jėgas.

Kartais pridėdavau, kad esu bandžius parašyt ir kitokių knygų įvairiausiomis temomis, esu bandžius būt paprasta žurnaliste ir meno kritike, kad labai stengiaus liautis galvojusi apie depresiją ar ją jautusi savo profesinėj veikloj, bet vis tiek ji vėlei vis prisėlina prie manęs lyg palimpsestas, tekstas, slypintis po viskuo, kad ir ką daryčiau, ir primygtinai išlendantis. Tikriausiai tai buvo neišvengiama, kad nusileidau įkyriam savo depresijos reikalavimui ir nusprendžiau imt ir parašyt knygą, visą knygą šia ir jokia kita tema. Vieną kartą parašyt ir baigt su tuo.

Kai jau išaiškinau visiems savo pašnekovams galimus Prozaco kartos parašymo motyvus, tikroji teisybė atsiskleidė labiau — ir daug labiau. Todėl, kad po šio klausimo beveik visuomet eidavo kitas: Kodėl gi, po galais, moteris, įpusėjusi trečią dešimtmetį ir iki šiol gyvenime nieko ypatingo nenuveikusi, turėjo įžūlumo parašyt trijų šimtų puslapių tomą apie savo gyvenimą, ir nieko daugiau, tarytum tai kam nors rūpėtų?

Tai sudėtingas klausimas — ir, mano manymu, esminis klausimas po mandagios įžangos, — jis iš tikrųjų mane suerzindavo, nes reiškė, kad per daug sau leidau, ir panėšėjo į kaltinimą mirtina nuodėme, vadinama išdidumu. Nekenčiau to. Dėl panašių priežasčių nekenčiau ir to, kad mane dažnai pristatydavo ar apibūdindavo kaip „prieštaringos knygos autorę”, nes Prozaco karta, kaip aš ją apibūdinčiau, yra memuarai, nesusiję su jokia konkrečia teze ar klausimu ir nenagrinėjantys jokios temos, kuri galėtų būti laikoma „prieštaringa”, o tik pasakojantys paprastą asmeninę istoriją apie vienos merginos psichines kančias. Man buvo paslaptis — nerandu geresnio žodžio, — kaip tokį stiprų būdvardį taip dažnai galima siet su, kaip man atrodė, mano menka knygele. Bet galiausiai turėjau pripažint, kad visus ginčus, kuriuos ji retsykiais įžiebdavo, galima paaiškint paprastu faktu: bet kuris mano bendraamžis, sveikas, patogiai besijaučiantis, nebadaujantis, nemirštantis, nesirengiantis gelbėt pasaulio ir iš esmės nedarantis nieko ypatingo, atrodytų pakankamai drąsus, jei išleistų savo gyvenimo istoriją, kurioj be jokių skrupulų pareikštų, kad problemos, tupinčios tokioje neįsidėmėtinoje vietoje kaip jo galva, yra vertos, kad apie jas būtų papasakota visam pasauliui.

Iš tikrųjų, jei Prozaco karta ir turi kokį nors tikslą, tai tas tikslas — būti išleistai ir paskelbti, kad klinikinė depresija yra tikra problema, kad ji griauna gyvenimą, gali nutraukt gyvenimą ir vos nenutraukė manojo-, kad ji palietė daugybę žmonių, labai daug protingų, nusipelniusių ir išmintingų žmonių, žmonių, kuriems ne vis tiek, kurie tikriausiai galėtų išgelbėt pasaulį arba bent jau jam iš tikrųjų padėt, žmonių, kurie yra per daug įklimpę į neviltį, kad stengtus išlaisvint gyvybinį potencialą, kurį greičiausiai slepia giliai viduje. Norėjau, kad šioje knygoje pasakodama apie tai, kaip jaučiausi sirgdama klinikine depresija, išdrįsčiau kuo labiau pataikauti sau ir būti beatodairiška ir tiesi: taip norėjau parašyt knygą, kurią skaitydamas jaustumeis taip pat blogai, kaip jauties, kai tau iš tikrųjų šitaip bloga, kai tave kankina depresija. Norėjau būt iki galo ištikima depresijos patirčiai, pačiai depresijai, o ne perteikt ją sušvelnintai. Norėjau pavaizduot save šitos psichinės krizės sūkury lygiai tokią, kokia iš tiesų buvau: nesukalbama, reikli, bjauri, nepasotinama, egoistiška, užsiėmusi tik savim ir visų labiausiai — pataikaujanti sau. Pagavau save sakant gana daugeliui žmonių, kurie man aiškindavo, kad skaitydami mano knygą piktinosi ir nervinosi: „Gerai. Labai gerai. Tai reiškia, kad skaitydamas knygą jauti frustraciją ir įniršį, galbūt panašų į beviltiškumo jausmą, kurį jaučia dauguma žmonių, tikrame gyvenime susiduriančių su depresija sergančiu žmogum. Depresija yra labai narciziškas dalykas: tai toks gilus ir stiprus užsiciklinimas savy, kad kenčianti nuo jos negali būt išlipus iš savęs pakankamai ilgai, kad pamatytų tikrą aplinkinio pasaulio gėrį ir grožį “.

Kalbant apie mane, apėmus depresijai buvau per daug prasmegus į save, kad galėčiau įvertinti Harvardo teikiamą išsilavinimą, gerus draugus, kurių man kažkaip pasisekdavo rast, tikrą meilę, kurią mano mama bandė man parodyt, tikrą sėkmę, lydėjusią mane darbe, ir apskritai gero gyvenimo ateitį.

Tikiuosi, kad mano knyga atskleidė, kaip iš tiesų atrodo depresija: daugeliu atvejų ji labai panaši į mane.

Buvo ir kitų sunkumų, su kuriais susidūriau aptarinėdama Prozaco kartą. Vis dėlto, kai pagalvoji apie Bosnijos ir Ruandos sunkumus, Amerikos didmiesčius ir nuskurdusias provincijas kamuojančias problemas, kokią vietą nacionalinių prioritetų darbotvarkėj iš tikrųjų užima tokia privilegijuota liga kaip depresija?

Tikrai nežinau, kaip atsakyt į šį klausimą. Aš nedalyvauju kuriant visuomenės sveikatos politiką ir nematau jokios svarios priežasties agituot už sergančiųjų depresija teises; manau, kad tiems, kurie nori, arba — ūmiais atvejais — tiems, kuriems pasisekė, kad jų artimieji juos varu nuvarė, pakanka technologijos (naujų vaistų forma) ir priežiūros (psichoterapijos forma). Bet vis dėlto manau, kad depresijos — tiek klinikinės depresijos, tiek distimijos, — ar kažko, kas daugybei žmonių atrodo depresija, gausa turėtų priverst kiekvieną stabtelėti. Baisiausiai nuliūdau, kai gavau šitiek daug paauglių laiškų ir pamačiau, kad man skaitant ir pasirašinėjant knygas knygynuose daugiausia sueina jauni žmonės, kurių daugelis vartoja antidepresantus ir nemaža dalis jau kartą ar du, o gal ir daugiau, yra gulėję durnyne. Nusvyra rankos, kai matai trylikamečius, kurie jau lankėsi pas kelis psichologus ir psichiatrus, kuriems nustatytos net man nežinomos diagnozės — dėmesio stokos sindromas ir asmenybės susiskaidymo sindromas tarp dažniausiai pasitaikančių, — kurie lyg niekur nieko pasakoja, kaip juos gydė. Man tikras siaubas susitikt su tėvais, dauguma kurių — vienišos mamos, nervingos, išsigandusios ir norinčios žinot, ką daryti su vaiku, kuris liovėsi domėtis viskuo, atsisako bendraut, slepiasi savo kambary su ausinėmis ir stereo grotuvu, užsidėjęs „Metallicos” albumus, nebevalgo, nebesportuoja, nebevaikšto susitikt su draugais ir atsisako eiti į pianino pamokas.

Negaliu iki galo suprast, kodėl tiek daug žmonių yra tapę tokie, bet aiškiai matau, kodėl jų skundai, ir mano taip įžūliai kartojami šioje knygoj, paskatino daugelį šios šalies žmonių ir nemažai mano knygą komentavusiųjų visai ramiai paskelbti ją esant „prieštaringą”: kas gi kita yra depresija, jei ne pats ryškiausias ir skausmingiausias psichinis iššūkis amerikietiškajai svajonei? Ir kas gi šiuo požiūriu yra mano knyga, jei ne visuomenės, kurioj mes gyvenam, kuklus pasmerkimas? Nenorėčiau atrodyt kaip koks bitnikas, įstrigęs Eisenhowerio epochoj, bet sergančio depresija pagalbos šauksmas yra reikalavimas kažko daugiau, nei ši šalis, pasiekusi privilegijų viršūnę, gali pasiūlyt. Tai labai garsus šauksmas, bylojantis, kad laimė — tai visai ne statusas, garažas dviem automobiliams, pinigai, žemės plotelis paplūdimy, madingų universitetų laipsniai ar narystė prestižiniuose klubuose. Jei tai būtų nors vienas iš šitų dalykų, šiuo metu, manau, oi jau būčiau laiminga.

Tačiau laimė yra sunkiai pasiekiamas dalykas — kaip Aristotelis suformulavo Nikomacho etikoje, tai yra veiklos forma, tinkamas socialinis elgesys, buvimas doru piliečiu. Laimė yra susijus su bendruomene, intymumu, santykiais su žmonėmis, sėslumu, artumu, šeima, pastovumu, vieta, kurioj gyveni, ir meilės jausmu. O šioj šaly, kur žmonės taip dažnai kilojasi iš valstijos į valstiją ir iš miesto į miestą, kur šaknų neturėjimas yra kone vertybė („kur bepakabinčiau savo kepurę, / yra kieno nors kito namai”), kur šeimos ląstelės nuolat plyšta palikdamos skyrybų nuolaužas, ir kur ilgos gyvenimo vienatvės priešnuodį randi ne patvarioj senojoj kultūroj (kaip Europoje), ne į kraują įaugusiuose gentiniuose ritualuose (kaip nedaugely likusių sveikų Trečiojo pasaulio tautų), o mūsų plačiame popkultūros, vartotojiškų prekių ir pigių blizgučių visiems rezervuare, — tokioj Amerikoj būt laimingam sunku. Nesijaučiu galinti daryt plačius apibendrinimus, kas šioje šaly ne taip, bet bent jau žiūrint iš menkos perspektyvos, kurią įgijau per pastaruosius metus, man atrodo, kad visi aplinkui nori MTV, visi turi MTV, ir visi taip pat turi milijoną kitų dalykų, gausybę visokio šlamšto — Dieve, netgi paaugliai, gyvenantys skurdžiuose daugiaaukščiuose, kažkaip sukrapšto pinigų ir nusiperka video grotuvus, — bet su laime tai neturi nieko bendra.

Tačiau galų gale, kai man tenka paaiškint, kodėl parašiau šią knygą, tikrasis motyvas pasirodo esąs tas, kad norėjau būt ne tokia vieniša, norėjau nusimesti storą, apgludusią, smaugiančią depresijos odą. Norėjau atsivert ir pasakyt: Gal tai ir niekam daugiau nerūpi, bet jei paklausit manęs, kartais jausdavausi taip, lyg mano smegenyse vyktų Vietnamo karas. Be to, aš iš tiesų tikėjausi pasiekt kitus žmones ir nors vos paliest jų vienatvę. Kai man būdavo visai blogai, rasdavau paguodą Bruce’o Springsteeno, Joni Mitchell, Bobo Dylano muzikoj ir daugybėj kitų kaleidoskopiškų rokenrolo gabalų, pradedant „Pink Floyd” ir „Flipper”, ir baigiant „Joy of Cooking” ir Janis Joplin. Net nebūčiau galėjus įsivaizduoti, kad toks plokščias dvimatis dalykas kaip spausdinti žodžiai puslapy galėtų veržtis išorėn ir į ką nors kitą su tokia pat jėga, su kokia į mane visada įsiliedavo rokenrolas, tačiau norėjau pamėgint. Man tik nedavė ramybės tai, kad jauniems ir depresijos kamuojamiems žmonėms ne knygos, o roko muzika visada atrodė akivaizdus paguodos šaltinis. Galbūt todėl, kad didžioji depresijos literatūros klasika — Rugiuose prie bedugnės ir Stiklo gaubtas — buvo parašyti labai seniai. O naujesnės knygos, tokios kaip Williamo Styrono Ryškėjanti tamsa, man visada atrodė dirbtinės, per daug mandagios, per daug besiteisinančios ir atsargios, — dažnai Styronas lyg ir gėdinasi to, ką patyrė. Tai nereiškia, kad aš jį kaltinu, — jis gerokai vyresnis už mane, ir depresija jam tikriausiai atrodė labai nejaukus dalykas, kurį dera slėpt ir laikyti viduj. O aš tiesiog norėjau sprogti. Norėjau rašyt karštligiškai. Norėjau pamiršt visas literatūrines konvencijas, atsargumą, suvaržymus ir sveiką apdairumą, kurie, kaip buvau mokoma, yra gero stiliaus požymiai. Norėjau rašyt kaip žmogus, kuris taip ilgai buvo kažkur įstrigęs, kad tuo metu, kai išsilaisvino, jokios taisyklės jam nebeturėjo jokios reikšmės. Norėjau rašyt — lietis kaip rokenrolas.

Ypač norėjau skirti Prozaco kartą jauniems žmonėms. Gal ir įžūlu iš mano pusės tikėtis, kad jie galėtų šią knygą skaityt užėjus depresijai, — man to paprasčiausiai neteko patirti, — bet vis dėlto aš tikiuos. Galbūt — ir tai iš tikrųjų yra optimistinis galbūt — kažkuriuo jų gyvenimo laikotarpiu šis niūrus pasakojimas įkvėps kai kuriuos iš jų ir netgi suteiks geresnės ateities, kurią mano amžiaus ir jaunesni žmonės gali tikėtis sukurti, viltį. Kai važinėjau po šalį pristatinėdama Prozaco kartą, sutikau daug protingų, nuostabių, mąstančių studentų ir absolventų, ir šie susitikimai leido man įsivaizduot, kokias didžiules galimybes turi pasaulis, laukiantis, kada galės gimti.

Žinoma, susipažinus su šiais daug žadančiais suaugusiaisiais, prisiminiau, kad vienas iš sunkiausių dalykų sergančių ar tariamai sergančių depresija paauglių tėvams — atskirt depresiją ir įprastą paauglystę, — šiaip ar taip, jų simptomai labai panašūs. Sunku suprast, ar tavo vaikui, kuris pramiega priešpiečius, mano, kad šampūną naudoja tik kapitalistinių korporacijų priespaudos aukos, kiekviena proga cituoja Antoną LeVay (arba Hermaną Hessę ar Friedrichą Nietzschę), žiūrėjo filmą Siena šešis kartus ir bando namie suvaidint spenelių skutimosi sceną, laiko Alice’ą Cooperį (arba Newtą Gingrichą ar Charlesą Mansoną) pačiu Dievu arba linkęs žalot savo kūną, klausytis pankroko, vertis žiedus kur papuola arba derint bet kuriuos iš šių dalykų, iš tikrųjų užeina stiprūs depresijos priepuoliai, ar jis tiesiog yra kiekvienos motinos košmaras. Kartais mane apima neviltis, kai sutinku penkiolikmečius ir šešiolikmečius, kurie perskaitė mano knygą ir būdami tokie jauni jau yra vartoję po keletą jiems paskirtų vaistų ir su šiurpiu išmanymu kalba apie SSRI, MAO inhibitorius ir panašius dalykus; kartais aš kone džiaugiuos, kad turėjau kelis papildomus metus pažaist su savo depresija naudodama psichoterapiją ir kitas priemones, nes manau, kad jaunystėj naudinga — nebent alternatyva yra savižudybė ar narkomanija — nors kiek tikėt paties proto galia pasveikti ir nepult pas daktarus ir prie diagnozių; kartais jaučiuosi laiminga, kad mano tėvų neišmanymas kurį laiką leido man tikėt, jog mano kova yra tik brendimo dalis. Nesakau, kad stiprios paauglių depresijos nereikia gydyt visomis įmanomomis priemonėmis ir vaistais, bet kartais man kelia nerimą tai, kad jaunimo depresiją iš dalies skatina jų pačių, jų tėvų ir viso pasaulio nekantrumas leist visiems gyvenimo etapams eiti natūraliai. Gali būt, kad netrukus mes gyvensime visuomenėj, kuri neskirs ligos nuo normalaus gyvenimo, jei panika ir skubėjimas priimt sprendimus ir klijuot etiketes nė kiek neaprims. Kažkur tarp neįtikėtino vangumo, kuriuo nusikalto medikai delsdami skirti man tinkamą gydymą, ir uolumo, su kuriuo gydytojai skiria Ritaliną aštuonmečiams berniukams ir Paxilą keturiolikmetėms mergaitėms, turi būti sveiku protu pagrįstas gydymo būdas.

Kaip ir paauglystę, depresiją bent jau iš dalies valdo jausmas, kad nesi vientisas, esi kažkokioj tarpinėj stadijoj, įstrigęs vidury ir nevisiškai gali suvokt savo tapatybę. Įsivaizduokit be pabaigos, įsivaizduokit, kad Pakaruoklis — vienintelė Taro korta. Būdama dvidešimt septynerių, labai dažnai jaučiuosi kaip paauglė, ir dar iki šiol tebesvarstau, ar kada nors darysiu tuos dalykus, kuriuos daro suaugę, — žinot, pamilsiu, mylėsiu, palaikysiu gerus santykius, kol galiausiai pajusiu, kad jie gali išaugti į namus, ir turėsiu pakankamai gerą pajamų indeksą, kad galėčiau iš tikrųjų nusipirkti namus. Ačiū skaitytojams, atsiliepusiems į mano knygą, — jie bent jau leido man pajust, kad tai, ką galvoju apie savo vadinamąjį gyvenimą, dar gali turėt kokios nors naudos. Sunku apsakyti, kokia dėkinga jiems esu dėl to, kad taip gerai jaučiuosi.

1995, balandis

Niujorkas