Michel Benoît

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Kalno šlaitu kelias kilo virs slėnio. Labai žemai apačioje bu-vo matyti iš kalnų subėgančio vandens srovė. Savo namelį ant ratų palikau miško keliuko gale, toliau juo nebenuvažiuosi.

Turistinėje ir pramoninėje Italijoje Abrucų masyvas atrodė toks pat laukinis ir tuščias, kaip ir žmonijos aušros laikais.

Išėjęs iš eglių giraitės pamačiau daubą: įspūdingas šlaitas, kylantis taip aukštai, kad net nesimatė kito šlaito krašto. Plėš-

rieji paukščiai tingiai sklandė aukštai ore, visiška vienatvė už kelių dešimčių kilometrų nuo pilno kelio atostogautojų, kurie nerizikavo keliauti iki šios vietos.

Stai tuomet jį ir sutikau: apsivilkusį palaidine, su pjau-tuvu rankoje, palinkusį virš gencijono kuokšto. Ant pečių

laisvai krintantys balti plaukai pabrėžė jo trapų siluetą. Kai jis atsitiesė, pamačiau jo nešukuotą barzdą ir šviesias, veik vandens spalvos akis: vaiko žvilgsnis, naivus ir švelnus, ta-

čiau taip pat veriantis kiaurai ir gyvas, persmelkęs mane iki sielos gelmių.

- Štai ir jūs... Girdėjau, kaip atvažiavote. Čia garsai atsklin-da iš labai toli, jau niekas niekuomet neatkeliauja į šį slėnį.

7

Michel Benoît

— Jūs kalbate prancūziškai!

Jis išsitiesė, užsikišo pjautuvą už palaidinę prilaikančio dir-

žo ir neištiesęs rankos tarė:

— Tėvas Nilas. Esu — ar veikiau buvau — Prancūzijos vienuolyno vienuolis. Anksčiau.

Išmintingai nusišypsojo, lygi kakta susiraukšlėjo. Neklausęs manęs, kas aš toks, nei kaip man pavyko atkeliauti į šį pasaulio kraštą, jis kalbėjo toliau:

—Jums reikia žolelių arbatos, vasara karšta. Sumaišysiu šį

gencijoną su mėta ir rozmarinu, bus kartu, bet jums padės.

Eime.

Tai buvo įsakymas, duotas beveik draugišku tonu. Nuse-kiau jį. Liesas ir tiesus jis ėjo lengvai. Kartais saulės spindulė-

liai, išlindę iš už eglių, sužybsėdavo jo žiluose plaukuose.

Kelias siaurėjo, paskui staiga praplatėjo, ir kalno šlaite pasirodė mažytė terasa. Vos išsikišęs iš šlaito akmenų fasadas, žemos durys, langas.

— Jums reikės pasilenkti, kad įeitumėte. Šis atsiskyrėlio būstas — tiesiog įrengta grota, tokios turėjo būti ir Kumrano grotos.

Ar turėjau žinoti, kas yra Kumranas? Tėvas Nilas nieko ne-aiškino, neuždavė nė vieno klausimo. Vien tik čia būdamas jis buvo savaime sukūręs kažkokią tvarką, viskas atrodė akivaizdu. Greta jo galėjo pasirodyti koks kaukas ar fėja, tai man būtų buvę visiškai natūralu.

8

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Kiaurą dieną praleidau su juo. Vidudienį sėdėjome virs prarajos ir dalijomės duona, ožkos sūriu ir nuostabiomis kva-pniosiomis žolelėmis. Kai priešingo šlaito šešėlis pasiekė jo būs-tą, jis man tarė:

- Palydėsiu jus iki miško keliuko. Griovyje tekantis vanduo svarus, galite jį gerti.

Viskasy prie ko jis prisiliesdavo, atrodė tyra. Pasakiau jam, kad noriu šiame kalne pabūti kelias dienas.

- Jums nebūtina rakinti automobilio, — patarė man, — niekas iki čia neatkeliauja, o laukiniai gyvūnai gerbia viską. Ateikite rytoj ryte, turėsiu šviežio sūrio.

Praradau praleistų su juo dienų nuovoką. Rytojaus dieną terasoje pasirodė jo ožkos ir skanavo trupinėlius iš mūsų

rankų.

- Jos vakar jus stebėjo, tik jūs jų nematėte. Jei jos prisiartino prie jūsų, vadinasi, galiu papasakoti jums savo istoriją. Jūs pirmasis ją išgirsite.

Ir tėvas Nilas papasakojo. Jis buvo pagrindinis tos istorijos veikėjas. Tačiau apie save jis nekalbėjo, jis pasakojo apie žmogų, apie kurį sužinojo iš pačios Istorijos, apie I amžiaus Judėjos gyventoją*. O už to žmogaus įžvelgiau ir kito žmogaus šešėlį, apie kurį jis pasakė nedaug, bet kurio egzistavi-mas lėmėjo tyrą žvilgsnį.

* Judėjos, kurios sostinė buvo Jeruzalė, gyventojas (aut. past.).

9

Michel Benoît

Paskutinę dieną susvyravo mano, išsilavinusio vakariečio, pasaulis. Išvykau, kai danguje pasirodė pirmosios žvaigždės.

Tėvas Nilas liko terasoje, mažas sesėlis, suteikiantis prasmę visam slėniui, o jo ožkos kurį laiką mane lydėjo. Tačiau vos įsi-jungiau savo elektrinį žibintuvėlį, išsigandusios jos pabėgo.

Pirmoji dalis

1

Traukinys skriejo lapkričio naktyje. Jis žvilgtelėjo į savo laikrodį: kaip paprastai, Romos ekspresas, važiuodamas per Italiją, vėlavo dviem valandomis. Atsiduso: Paryžiuje bus ne anksčiau kaip devintą vakaro.

Pamėgino įsitaisyti patogiau, smiliumi persibraukė kaklą po celiulioido apykakle. Tėvas Andriejus nebuvo pratęs prie šios dvasininko aprangos, ją apsivilkdavo tik išeidamas iš vienuolyno, bet jis išeidavo retai. O dar tie italų vagonai, ko gero, Musolinio laikų! Dirbtinės odos sėdynės, kietos kaip vienuolyno priimamojo krėslai, langas su stiklu, nuleidžia-mu iki labai žemų turėklų, nevėdinamas oras.

Galiausiai liko tik valanda. Ką tik pralėkė Larmot Bevrono stoties šviesos: ilgose tiesiosiose Solonės kelio atkarpose ekspresas visada pasiekdavo didžiausią greitį.

Pamatęs, kad kunigas sujudėjo, priešais sėdintis kresnas keleivis pakėlė nuo laikraščio savo rudas akis ir nusišypsojo, tačiau tamsus jo veidas nenušvito.

„Jis šypsosi tik lūpomis, - pamanė tėvas Andriejus. - O

akys šaltos kaip Luaros pakrantės akmenėliai..."

13

Michel Benoît

Romos ekspresu dažnai važiuodavo visokio rango dvasininkų, dėl to jis atrodydavo tarsi Vatikano padalinys. Bet jų kupė buvo tik jis ir du tylūs vyrai: kitos vietos, nors ir rezervuotos, traukiniui pajudėjus liko tuščios. Jis pažvelgė

į kitą keleivį, sėdintį kampe prie durų: vyrėlesnis, elegantiškas, šviesiais kviečių spalvos plaukais. Atrodė, miega -

akys užmerktos, bet dešinės rankos pirštais vis barbeno į

kelį, o kaire ranka ritmiškai plojo per šlaunį. Pradėję va-

žiuoti jie teapsikeitė keliomis mandagumo frazėmis itališ-

kai, tačiau Andriejus pastebėjo ryškų užsieniečio akcentą, tik negalėjo atsekti, iš kur jis. Rytų Europa? Veidas buvo jaunatviškas, tegu ir su randu kairėje nuo ausies iki auksinių plaukų.

Tas jo įprotis įžiūrėti smulkmenas... Be abejo, jis atsirado visą gyvenimą leidžiant prie painiausių rankraščių.

Įrėmė galvą langan ir išsiblaškęs žvelgė į palei geležinkelį

nutiestą kelią.

Jau prieš du mėnesius jis turėjo nusiųsti atgal į Romą išverstą ir išnagrinėtą koptų kalba parašytą rankraštį, rastą Nag Hamadžio* kaime. Išversti jam pavyko greitai. Bet analizės ataskaita, kurią reikėjo pridėti prie vertimo! Jis neįstengė jos parengti. Neįmanoma pasakyti visko, ypač raštu.

Pernelyg pavojinga.

* Nag Hamadžio kaime (Aukštutinis Egiptas) 1945 metais buvo surasti III-V a. gnostikų rankraščiai, parašyti koptų kalba ir susiję su gnostiškuoju krikščionybės interpretavimu (vert. past.).

H

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Tada jie jį iškvietė. Tikėjimo doktrinos kongregacijos -

buvusios Inkvizicijos kongregacijos - tarnybose jis negalėjo išsisukti nuo pašnekovų klausimų. Nenorėjo pasakoti jiems savo hipotezių, mėgino aiškintis techniniais vertimo sunkumais. Bet kardinolas, ir ypač tas baisusis minutante , palaužė jo gynybą ir privertė pasakyti daugiau, nei jis norėjo. Toliau jie klausinėjo apie Zerminji** užrašą: veidai tapo dar atšiauresni.

Galiausiai jis nuėjo į Vatikano bibliotekos archyvą. Ten staiga vėl pajuto visą savo šeimos praeities skausmą - tokia turbūt kaina to, kad jis pagaliau turi seniai įtartų dalykų įrodymą. Taigi turėjo nedelsdamas palikti San Džirolamą ir traukiniu grįžti į vienuolyną — jam grėsė pavojus.

Norėjo tik ramybės, daugiau nieko. Neketino veltis į šias intrigas, Romoje jis buvo svetimas. Bet kur jis buvo savas?

Įstojęs į vienuolyną, antrą kartą pakeitė tėvynę, ir jį supo vienatvė.

Dabar paslaptis atskleista. Ką jis grįžęs pasakys tėvui Nilui? Nilui, kuris toks santūrus ir kuris pats jau nuėjo dalį

kelio... Parodys jam kryptį. Ką jis atrado ieškojęs visą gyvenimą, Nilas turės atrasti pats.

O jeigu jam kas nors atsitiktų... Nilas savo ruožtu yra vertas perduoti tai kitiems.

* Romos kongregacijos žemesniojo rango sekretorius, kuris parengia autentiškas pontifiko dekretų kopijas (aut. past.).

** Zerminji miestelyje yra viena iš seniausių Prancūzijos bažnyčių - Karolio Didžiojo koplytėlė (vert. past.).

15

Michel Benoît

Tėvas Andriejus atsidarė savo kelionės krepšį ir ėmė

raustis jame, abejingai stebimas priešais sėdinčio bendra-keleivio. Kad šešių vietų kupė jie buvo tik trise, gal ne taip ir blogai. Jis galėjo nusivilkti dvasininko apsiaustą, kurio naujumas krito į akis, ir neglamžydamas pasidėti dešinėje ant laisvų sėdynių. Susirado ieškotą pieštuką ir mažą popieriaus lapelį. Greitai užsirašė kelis žodžius, slėpdamas popierių kairiame delne, nejučiom sugniaužė pirštus ir atlošė galvą.

Traukinio dundėjimas, kurį kaip aidą kartojo pakelės medžiai, jį hipnotizavo. Jautė tuoj užmigsiąs...

Viskas vyko staigiosiomis. Priešais sėdintis keleivis pasidėjo laikraštį ir pakilo. Tuo pat metu kampe prie durų

šviesiaplaukio veidas sustingo. Jis atsistojo ir prisiartino lyg norėdamas ką pasiimti iš tinklelio viršuje. Andriejus nevalingai žvilgtelėjo: tinklelis buvo tuščias.

Svarstyti nebebuvo kada, virš jo nusviro auksiniai plaukai, vyro ranka siekė ant sėdynės padėto jo drabužio.

Ūmai aptemo: jam ant galvos buvo užmestas apsiaus-tas. Pajuto, kaip dvi raumeningos rankos jį suėmė ir, tvirtai laikydamos apgobtą, pakėlė nuo sėdynės. Greitai palenkė

veidu žemėn, ir jis išgirdo nuleidžiamo lango džeržgėji-mą, o prie šlaunų pajuto turėklų metalą. Priešinosi, bet viršutinė kūno pusė jau kabojo virš tuštumos, negailestingai plakama vėjo, neįstengiančio nuplėšti stipria ranka ant galvos užtraukto apsiausto.

1 6

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jis duso: „Kas jie? Turėjau to tikėtis, kaip ir daugelis kitų

per du tūkstančius metų. Bet kodėl dabar ir kodėl čia?"

Kairėje rankoje, prispaustoje tarp turėklų ir pilvo, te-begniaužė popieriaus lapelį.

Jautė, kaip jį stumia.

2

Monsinjoras Alesandras Kalfas buvo patenkintas. Prieš palikdami didelę pailgą salę netoli Vatikano esančiame pastate, Vienuolika suteikė jam veikimo laisvę: jie negalė-

jo rizikuoti. Jau keturis amžius jie vieninteliai saugojo di-džiausią Apaštališkosios Romos Katalikų bažnyčios lobį.

Nė vienas, prisiartinęs prie jo, negalėjo kelti pavojaus.

Gerai, kad ne viską pasakė kardinolui. Nežinia, ar ilgai pavyks išsaugoti paslaptį? Bet jeigu ji būtų atskleista, tai būtų Bažnyčios pabaiga, visos krikščionybės galas. Taip pat - baisus smūgis Vakarams, kurie ir taip jau atrodė silpni islamo akivaizdoje. Didžiulė atsakomybė užgulė dvylikos vyrų pečius: Šv. Pijaus V draugija buvo įkurta vien paslapčiai saugoti, o Kalfas buvo šios draugijos rektorius.

Jis kardinolui tik patvirtino, kad tėra pavienės užuominos, kurias suprasti ir išaiškinti galėtų vos keli pasaulio eruditai. Bet nepasakė svarbiausio: jei šios užuominos, susietos tarpusavyje, būtų atskleistos visuomenei, būtų

galima prieiti prie absoliutaus, neginčijamu ii'odvom T**-

Michel Benoît

dėl svarbu, kad esami pėdsakai nesusieitų. Tas, kuris būtų

toks piktavalis ar tiesiog toks įžvalgus, kad juos susietų, galėtų atverti tiesą.

Pakilęs apėjo stalą ir atsiklaupė priešais Nukryžiuotąjį.

„Mokytojau, dvylika Tavo apaštalų saugo tave."

Nejučiomis apsuko žiedą ant bevardžio piršto. Bran-gakmenis - tamsiai žalias jaspis su raudonomis dėme-lėmis - buvo neįprastai didelis net Romoje, kur prelatai mėgo puikuotis šiais išoriniais savo rango simboliais.

Tas, kuris prisiartino prie paslapties, turi būti jos sunaikintas ir išnykti!

3

Traukinys tarsi šviečianti gyvatė didžiuliu greičiu vingia-vo per Solonės lygumą. Vis dar pusiaulinkomis, vėjo plakama viršutine kūno dalimi, tėvas Andriejus tebesipriešino dviem stiprioms rankoms, stumiančioms jį į bedugnę. Staiga atleido visus raumenis.

„Dieve, ieškojau tavęs nuo pat savo gyvenimo aušros: štai jo pabaiga."

Sušukęs „Ha!", kresnasis keleivis išsviedė tėvą Andriejų

į orą, iš užnugario jo bendrininkas, sustingęs lyg statula, stebėjo visą sceną.

Kaip negyvas lapas, pagautas sūkurio, kūnas trenkėsi į

pylimo skaldą.

18

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Romos ekspresas aiškiai stengėsi vėluoti kuo mažiau: nepraėjus nė minutei prie bėgių teliko gulėti kūnas šaltame vėjyje. Apsiaustas nuskrido toliau. Kairė tėvo Andriejaus al-kūnė keistai įstrigo tarp pabėgių: kumštis, vis dar gniauždamas popieriaus lapelį, buvo pakilęs į juodą ir nebylų dangų, kuriame rytų link sunkiai slinko debesys.

Po valandėlės iš netolimo miško išlindusi elnė apšniukš-

tinėjo šį beformį daiktą, kvepiantį žmogumi. Ji pažinojo tą aitrų žmonių kvapą, pasklindantį, kai šie labai išsigąsta.

Elnė ilgai uostė suspaustą Andriejaus kumštį, groteskiškai nukreiptą į dangų.

Ūmai ji pakėlė galvą, liuoktelėjo į šalį ir greitai dingo už medžių uždangos. Mašina, apšvietusi ją savo žibintais, staiga sustojo apačioje. Išlipę du vyrai užsiropštė ant pylimo ir pasilenkė prie sumaitoto kūno. Elnė sustingo: jie nusileido nuo pylimo ir sustojo prie mašinos, susijaudinę šnekėdamiesi.

Pamačiusi keliu greitai artėjančius žandarmerijos švytu-rėlius, ji vėl stryktelėjo ir nuliuoksėjo į tamsų tylų mišką.

4

Evangelijos pagal Morkų ir Joną

Jis susiraukęs pasitaisė pagalvėlę, slystančią iš po šlaunies.

Tik turtuoliai yra pratę valgyti taip, pagal romėnų madą, pu-siaugulom ant sofų: neturtingi žydai, tokie kaip jie, valgo 19

Michel Benoît

pritūpę tiesiog nuo žemės. Jis norėjo suteikti šiai vakarienei šiokio tokio iškilmingumo. Garbingasis jų šeimininkas viską padarė, kaip pridera, bet dvylika mokinių, išsitiesę aplink U

formos stalą, šiame kambaryje jautėsi kiek sutrikę.

Šiandien, 30 metų balandžio 6 dieną, Juozapo sūnus, kurį visa Palestina vadina Jėzumi Nazariečiu, apsuptas dvylikos savo apaštalų, ruošiasi paskutinei vakarienei.

Atstūmęs kitus mokinius, jis subūrė aplink sau artimą gvardiją tik iš jų, iš dvylikos mokinių, - labai simboliškas skaičius, kaip dvylika Izraelio giminių. Kai jie užims šventyklą, - ta valanda artėjo, — tauta supras. Dvylika jų valdys Izraelį, Dievo, davusio Jokūbui dvylika sūnų, vardu. Jie niekada nesiginčijo dėl to. Tačiau Jėzui iš dešinės — kai jis valdys - bus tik viena vieta: jau dabar jie smarkiai rungtyniavo norėdami sužinoti, kuris bus pirmasis iš dvylikos.

Po sukilimo, kurį jie turėjo pradėti pasinaudodami Paschos subruzdimu. Po dviejų dienų.

Iš gimtosios Galilėjos atkeliavę į sostinę jie vėl susitiko su šio vakaro šeimininku, judėju, turinčiu gražų namą vakarinė-

je Jeruzalės dalyje. Turtingas, mokytas, net išsimokslinęs. O

dvylikos mokinių akiratis baigėsi sulig jų žvejų tinklo kraštu.

Kol tarnai nešiojo patiekalus, Jėzus tylėjo. Dvylikos fanatikų apsuptam Jėzui grėsė didžiulis pavojus: jų planuoja-mas šventyklos užgrobimas greičiausiai nepasiseks. Būtina apsaugoti jį nuo jų ambicijų, net jei tam prireiktų sudaryti laikiną sąjungą su Petru.

20

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jėzų jis sutiko prieš dvejus metus Jordano pakrantėje.

Buvęs esenas, jis tapo nazariečiu - tai viena iš žydų sektų, priskirianti save prie krikšto judėjimo. Jėzus buvo iš jų, nors niekada apie tai nekalbėjo. Gerai suprasdami ir gerbdami vienas kitą, jie greitai tapo sąjungininkais. Jis teigė buvęs vienintelis, iš tiesų supratęs, kas buvo Jėzus. Ne koks nors Dievas, šlovintas kai kurių žmonių iš liaudies, sensacingai pagijusių, ne Mesijas, kaip norėjo Petras, ne naujasis karalius Dovydas, kaip svajojo zelotai.

Jis buvo tasy kurio dvylika mokinių, apakintų savo svajonių apie galybę, nė nepažino.

Manėsi esąs viršesnis už juos ir visiems, kurie tik norėjo jo klausytis, sakė, kad tai jis mylimiausias Mokytojo mokinys. O Jėzui kas mėnesį darėsi vis sunkiau pakęsti savo tamsių galilėjiečių, trokštančių valdžios, gaują.

Dvylika mokinių buvo įsiutę, matydami, kad dar vienas pretendentas netikėtai atsirado ten, kur jiems nepavykdavo atsidurti, - arčiausiai Jėzaus.

Taigi grupėje buvo priešas - šis tariamai mylimiausias mokinys. Jis - tas, kuris nebuvo iškėlęs kojos iš savo Judė-

jos, - sakė suprantąs Jėzų geriau nei visi kiti, kurie juo sekė

Galilėjoje.

Apsišaukėlis.

Jis buvo išsitiesęs Jėzui iš dešinės - šeimininko vieta. Petras neišleido jo iš akių: ar jis atskleis baisiąją paslaptį, kuri neseniai juos suvienijo, leis Jėzui suprasti, kad jis buvo iš-

21

Michel Benoît

duotas? Ar jis dabar apgailestauja suvedęs Judą su Kajafu, kad būtų paspęsti spąstai, kuriuose Mokytojas turės užsi-trenkti jau šįvakar?

Staiga Jėzus ištiesė ranką ir, paėmęs žiupsnelį valgio, truputį palaikė virš lėkštės, kad nuvarvėtų padažas: duos jį

vienam iš sėdinčiųjų prie stalo, tai ritualinis draugiškumo ženklas. Stojo tyla. Petras išbalo, jo žandikauliai tarsi suakmenėjo. „Jei jis pasidalys valgiu su tuo apsišaukėliu, - pamanė, - viskas prarasta: vadinasi, šis išdavė mūsų sąjungą.

Aš jį nužudysiu ir pabėgsiu..."

Plačiu mostu Jėzus padavė gabalėlį Judui, kuris nejudė-

damas, lyg apstulbęs, sėdėjo gale stalo.

- S tai, mano drauge... Na, imk gi!

Netaręs nė žodžio, Judas pasilenkė, paėmė kąsnį ir įsidė-

jo į burną. Siek tiek padažo nuvarvėjo per neilgą barzdą.

Kalba atgijo, o jis lėtai kramtė nenuleisdamas žvilgsnio Jėzui nuo akių. Paskui atsikėlė ir lėtai pasisuko išeiti. Kai ėjo paskui juos, šeimininkas pamatė, kad Jėzus truputį atsigrę-

žė. Ir jis vienintelis išgirdo, kaip buvo pasakyta:

- Mano drauge... Ką darai, daryk greičiau!

Judas lėtai atidarė duris. Ten Paschos mėnulis dar nebuvo pakilęs: naktis buvo tamsi.

Prie Jėzaus jų liko tik vienuolika.

Vienuolika ir mylimiausias mokinys.

Tryliktojo apaštalo paslaptis

5

Varpelis suskambėjo antrą kartą. Brėkštant kaimelyje buvo apšviestas tik Šv. Martyno vienuolynas. Štai dėl tokių žiemos debesų, vėjo, švilpaujančio tarp tuščių upės krantų, Luaros slėnis primindavo Sibirą.

Varpelis dar aidėjo vidinėse vienuolyno patalpose, kai į

jas įžengė tėvas Nilas, nusivilkęs platų choristo apsiaustą: ką tik pasibaigė rytinės mišios. Visi žinojo, kad vienuoliai iki rytinių pamaldų laikosi visiškos tylos, todėl iki aštun-tos valandos niekas neskambindavo.

Skambutis suskambėjo trečią kartą, jau įsakmiai.

„Tėvas vartininkas neatidarys, tokios taisyklės. Ką darysi, teks man."

Atskleidęs slaptas Jėzaus mirties aplinkybes, tėvas Nilas ėmė jausti neaiškų nerimą. Jis nemėgo retkartinių tėvo Andriejaus išvykų: bibliotekininkas buvo tapęs vieninteliu jo patikėtiniu - po Dievo. Vienuoliai gyvena kartu, bet nebendrauja, o Nilui reikėdavo pasikalbėti apie savo tyrimus. Užuot grįžęs į savo celę, kur laukė nebaigtas darbas apie Jėzaus sulaikymą, jis nuėjo į vartininko kambarį ir atvėrė sunkias duris, kokios kiekvieną vienuolyną skiria nuo išorinio pasaulio.

Žibintų šviesoje žandarmerijos karininkas jį pasveikino prisidėdamas ranką prie kepurės.

- Mano tėve, ar šis žmogus čia gyvena?

23

Michel Benoît

Ir padavė jam asmens tapatybės kortelę. Netaręs nė žo-džio, Nilas paėmė laminuotą lapelį, perskaitė vardą: Andriejus Sokolovskis. Amžius: 67 metai. Gyvenamoji vieta: Šv. Martyno vienuolynas...

Tėvas Andriejus!

Jam sustingo kraujas.

- Taip... be abejo, tai vienuolyno bibliotekininkas.

Kas...

Žandaras buvo pratęs prie tokių nemalonių užduočių.

- Du asmenys vakar mums pranešė, kad vėlai grįžda-mi po darbų laukuose rado jo kūną ant geležinkelio bėgių

pylimo skaldos, tarp Lamot Bevrono ir La Ferte Sen Obe-no. Negyvą. Apgailestauju, bet reikės, kad kas nors iš jūsų

nuvyktų atpažinti kūno... vyksta tyrimas, suprantate?

- Tėvas Andriejus miręs!

Nilas susvyravo.

- Bet... reikia, kad šventasis tėvas prioras...

Už jų pasigirdo žingsniai, prislopinti vienuolio abito.

Kaip tik tėvas prioras. Ar jį pažadino skambutis? Ar atginė

slapta nuojauta?

Žandaras nusilenkė. Orleano būryje žinoma, kad tas, kuris turi žiedą ir kryžių ant krūtinės, yra vyskupo rango.

Respublika gerbia tokius dalykus.

- Šventasis tėve, vienas iš jūsų vienuolių, tėvas Andriejus, vakar vakare buvo rastas ant Romos ekspreso pylimo skaldos, netoliese. Taip iškritęs, jis negalėjo likti gyvas: kaklo slankstelių lūžiai - mirtis turėjo būti staigi. Kūną į Paryžių

24

Tryliktojo apaštalo paslaptis

skrosti vešime tik po atpažinimo: ar galite sėsti į mano ma-

šiną ir atlikti šį formalumą... nemalonų, bet būtiną?

Išrinktas į šias garbingas pareigas, Sv. Martyno vienuolyno tėvas prioras neišsidavė, ką jaučia. Tiesa, jį išrinko vienuoliai, pagal vienuolynų regulas. Tačiau, be šių regulų, dar buvo daug telefono pokalbių su Luaros slėniu ir Roma. Paskui prieš pat rinkimus į vienuolyną vesti meditacijos ir mąstymų atvyko gana aukšto rango prelatas, kad neklusniuosius atsargiai įtikintų, jog Domas Žeraras - tinkamas žmogus.

Tik patikimam žmogui galėjo būti perduotas valdyti vienuolynas, ypatinga seminarija ir trys bibliotekos. Nė vienas jo veido raumuo vis dar išsitempusiam žandarui nerodė jokio jausmo.

-Tėvas Andriejus! Dieve mano, kokia nelaimė! Laukėme jo šįryt, jis turėjo grįžti iš Romos. Kaip galėjo įvykti toks nelaimingas atsitikimas?

- Nelaimingas atsitikimas? Per anksti taip sakyti, šventasis tėve. Kai kurie turimi įrodymai mus verčia kitaip manyti.

Romos ekspreso vagonai yra seno modelio, bet durys užra-kinamos vos tik išvykus ir būna užrakintos per visą kelionę.

Jūsų brolis galėjo iškristi tik per savo kupė langą. Per paskutinį patikrinimą prieš atvykstant į Paryžių kontrolierius rado tuščią kupė: ten nebuvo ne tik tėvo Andriejaus, - jo la-gaminas tebegulėjo vietoje, - buvo dingę ir kiti du keleiviai su visu savo bagažu. Trys kupė vietos, rezervuotos, išvykus iš Romos liko laisvos: taigi nėra jokio liudytojo. Tyrimas pradedamas, bet pagal mūsų darbinę versiją atmetama bet 25

Michel Benoît

kuri nelaimingo atsitikimo galimybė, tai panašiau į nusikaltimą. Neabejotina, kad du keleiviai išmetė tėvą Andriejų

pro langą traukiniui važiuojant. Ar galėtumėte važiuoti su manimi atpažinti?

Tėvas Nilas diskretiškai žingtelėjo atatupstas, bet jam šmėkštelėjo, kad jausmų banga jo vadovo veide persirito per visas užtvankas.

Tėvas prioras tuoj pat sušneko:

- Važiuoti su jumis? Dabar? Neįmanoma, šįryt turiu priimti vienuolius iš centrinio regiono, privalau likti čia.

Atsisukęs į tėvą Nilą, atsiduso.

- Tėve Nilai, ar galite važiuoti su ponu ir atlikti šį nelen-gvą formalumą?

Paklusdamas tėvas Nilas palenkė galvą: jo atliekamas są-

mokslo prieš Jėzų tyrimas palauks. Šiandien buvo nukry-

žiuotas Andriejus.

- Be abejo, šventasis tėve, tik užsimesiu mūsų paltą, žvarbu. Pone, aš tik minutėlę jei malonėtumėte luktelėti...

Vienuolyno neturto įžadai draudžia vienuoliui garsiai skelbtis kokio nors daikto šeimininku: mūsų paltu jau daug metų vilkėjo tik tėvas Nilas, bet to nederėjo sakyti garsiai.

Tėvas prioras įsivedė žandarą į tuščią vartininko kambarį

ir familiariai įsikibo jam į ranką.

- Negaliu nuspėti, prie kokios išvados turėtumėte prieiti pasibaigus tyrimui. Bet tik ne nusikaltimo! Įsivaizduokite spaudą, televiziją, žurnalistus! Katalikų bažnyčia bus suteršta, o Respublika turės daug nemalonumų. Aš 26

Tryliktojo apaštalo paslaptis

įsitikinęs, kad tai savižudybė. Tas vargšas tėvas Andriejus...

suprantate?

Žandaras ištraukė savo ranką: jis puikiausiai nutuokia, bet tyrimas yra tyrimas, juk ne taip paprasta išlipti pro atidarytą langą traukiniui lekiant visu greičiu. Ir jam nepatin-ka, kai kažkoks civilis nurodinėja, ką jis turi daryti, net jei šis civilis turi kryžių ant krūtinės ir vyskupo žiedą.

- Šventasis tėve, tyrimas bus atliekamas prideramai. Tė-

vas Andriejus negalėjo pats iškristi iš traukinio - byla bus nagrinėjama Paryžiuje. Leiskite pasakyti, kad kol kas, regis, viskas rodo, jog tai - nusikaltimas.

- Klausykite, savižudybė...

- Vienuolis, kuris nusižudo, ir dar tokio amžiaus? Labai neįtikėtina.

Jis pasitrynė smakrą: šiaip ar taip, tėvas prioras teisus - ši byla gali sukelti aukščiausio lygio skandalą...

- Sakykite man, šventasis tėve, ar tėvą Andriejų kama-vo... psichikos sutrikimai?

Tėvo prioro veidas atlėgo: atrodo, žandaras nuovokus.

- T a i tiesa! Jis gydėsi, ir patvirtinu, kad jo dvasios būsena buvo visai nekokia.

Tarp savo brolių tėvas Andriejus garsėjo ramiais nervais ir psichikos pusiausvyra, o per keturiasdešimt gyvenimo vienuolyne metų jis tik vieną kartą buvo lankęsis gydytojo kabinete. Studijoms ir rankraščiams atsidėjęs žmogus, eruditas, kurio pulsas turbūt niekada neviršijo šešiasdešimties tvinksnių per minutę. Prelatas nusišypsojo žandarui.

2 7

Michel Benoît

- Savižudybė, tiesa, yra pasibaisėtina nuodėmė vienuoliui, bet visos nuodėmės atleistinos. O štai nusikaltimas...

Blausus rytas nušvietė įvykio vietą. Kūnas buvo atitrauk-tas nuo bėgių, kad galėtų važiuoti traukiniai, bet sustingęs lavonas tebegulėjo kaip gulėjęs, ir sulenkta tėvo Andriejaus kairė ranka vis dar buvo iškėlusi į dangų suspaustą kumštį.

Kol jie važiavo, tėvas Nilas turėjo kada pasirengti smūgiui.

Tačiau jam nebuvo lengva prieiti, atsiklaupti, nutraukti baltą medžiagą, kuria buvo uždengta pakrypusi galva.

- Taip, - atsidusęs ištarė jis. - Taip, tai tikrai tėvas Andriejus. Mano vargšas draugas...

Tada jis nutilo, ir žandaras nedrumstė šios tylos. Paskui palietė tėvo Nilo petį.

- Pabūkite su juo: eisiu į mašiną surašyti atpažinimo protokolo, turėsite tik pasirašyti, ir parvešiu jus į vienuolyną.

Nilas nusibraukė skruostu lėtai riedančią ašarą. Tuomet pastebėjo suspaustą lavono kumštį, šiuo paskutiniu nusivy-limo gestu tarsi prakeikiantį dangų. Sunkiai atlenkė mirties sukaustytus pirštus: delne rado suspaustą mažą suglamžytą popieriaus lapelį.

Nilas atsisuko - žandaras buvo pasilenkęs prie mašinos priekinio skydo. Ištraukęs popierėlį iš draugo delno, pamatė

kelias pieštuku užrašytas eilutes.

Niekas į jį nežiūrėjo, tad vikriai įsigrūdo skiautelę savo palto kišenėn.

28

Tryliktojo apaštalo paslaptis

6

Evangelijos pagal Matą ir Joną

Kelios dienos prieš paskutinę vakarienę Petras jo laukė

už miesto sienų. Judėjas išėjo anapus vartų pasveikintas sar-gybos: ji atpažino vieno kvartalo namo savininką. Žengė

keletą žingsnių, žvejo siluetas išniro iš šešėlio.

— Shalom!

— Ma shalom lek'ha.

Galilėjiečiui jis neištiesė rankos. Jau savaitę buvo kanki-namas negeros nuojautos: kai su jais susitikdavo ant kalvos už miesto, kur jie leisdavo naktį tamsiame sąmokslą slepian-

čiame didelio alyvmedžio šešėlyje, dvylika mokinių kalbė-

davo tik apie neišvengiamą šventyklos užgrobimą. Dar nėra buvę tokių palankių sąlygų: tūkstančiai maldininkų buvo apsistoję netoli miesto. Zelotų parengta minia buvo viskam pasiryžusi. Reikėjo kaip sprogikliu pasinaudoti Jėzaus po-puliarumu.

Dabar.

Jų laukia nesėkmė, tai akivaizdu. Ir Jėzus gali būti ne-apdairiai nužudytas žydų spūstyje. Mokytojas buvo vertas daugiau, gerokai daugiau nei jie visi, reikėjo apsaugoti jį

nuo fanatiškų jo mokinių. Ir štai jo galvoje subrendo planas; tereikėjo įtikinti Petrą.

— Mokytojas klausia, ar gali ateiti pavakarieniauti pas ta-ve kambaryje, tavo namų antrame aukšte? Šiemet jis negali 29

Michel Benoît

švęsti Paschos, mus pernelyg akylai stebi. Šiek tiek iškilmin-gesnė vakarienė, pagal esenų papročius - tik tiek.

- J ū s visai išprotėjote! Atvykti to pas mane, už poros šim-tų metrų nuo vyriausiojo kunigo rūmų, į kvartalą, kur jus tuoj pat sulaikys dėl galilėjietiško akcento!

Ežerų žvejys gudriai šyptelėjo.

- Tikrai niekur nebus saugiau nei pas tave. Policijai niekada nekils mintis mūsų ieškoti saugomame kvartale, juo labiau vyriausiojo kunigo draugo namuose!

- O... bičiuli, pernelyg skambiai pasakyta. Mes tik kai-mynai, negali būti jokios tokio seno eseno kaip aš ir aukš-

čiausiojo rango dvasininko draugystės. Kada ateisite?

- Ketvirtadienį vakare, temstant.

Mintis buvo beprotiška, bet gudri: jei galilėjiečiai pasislėps jo namuose, jų niekas nepastebės.

- Gerai. Mokytojui pasakyk, kad man didelė garbė priimti jį savo namuose, viskas bus paruošta iškilmingai vakarienei. Vienas iš mano tarnų padės jums prasmukti pro sargybinius, atpažinsite jį iš ąsočio su vandeniu, kurį jis neš jūsų vakarienės ritualiniam apsiprausimui. Dabar eikš, reikia šnektelėti.

Petras nusekė jam iš paskos ir peržengė plytų krūvą. Po jo apsiaustu saulėje sužibo metalas: sica, trumpas kardas, kuriuo zelotai išleisdavo vidurius savo aukoms. Taigi, jis nebesiskiria su juo! Jėzaus apaštalai buvo pasirengę viskam...

30

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Keliais žodžiais papasakojo savo planą. Ar viskas turi įvykti per šventę? Puiki mintis, maldininkų minią bus lengva valdyti. Bet Jėzus yra taikos ir atleidimo skelbėjas: kaip jis reaguos veiksmų įkarštyje? Jam kyla pavojus būti sužeistam arba dar blogiau. Jei jis žus nuo legionieriaus kardo, jų

drąsus planas žlugs.

Petras klausėsi ūmai susidomėjęs.

- Tai gal jo paprašyti grįžti į Galilėją, kur jam joks pavojus negresia? Bet viskas įvyks labai greitai, negalima, kad jis būtų už keturių dienų kelio nuo čia...

- O kas sako, kad jį reikia išsiųsti iš Jeruzalės? Priešingai, jis turi būti įvykių sūkuryje, bet ten, kur jokia romėnų strėlė

jo nepasiektų. Norite pavakarieniauti Kajafo rūmų kvartale, nes įsitikinę, kad niekur kitur nebūsite geriau paslėpti - tai gerai sumanyta. O aš tau sakau štai ką: prieš pat pradžią Jėzų

reikia saugiai atvesti į šiuos rūmus. Kad jis būtų sulaikytas ir Paschos išvakarėse nuvestas pas Kajafą. Jį uždarys rūsyje, o tu žinai, kad joks teismo procesas negali vykti per šventes. Kai jos pasibaigs... valdžia bus kitose rankose! Jūs triumfuodami grįšite pas jį, jis pasirodys rūmų balkone, o minia staugs iš džiaugsmo, kad pagaliau yra laisva nuo kunigų kastos...

Petras apstulbęs pertraukė jį.

- Kad mūsų amžini priešai sulaikytų Mokytoją?

- Jums reikia, kad Jėzus būtų sveikas ir saugus. Jums -

žiaurūs veiksmai, vėliau jam - žodis tautai pritraukti, kaip jis vienas temoka. Apsaugokite jį nuo ginkluoto sukilimo neramumų ir vėl atgausite jį!

31

Michel Benoît

„O kai jie pralaimės, - nes jie pralaimės romėnų kariuo-menei, - Jėzus, bent jau jis, liks gyvas. Toliau bus ne taip, kaip jie įsivaizduoja. Izraeliui reikia pranašo, o ne gaujos vado."

Kelis žingsnius paėjėjo tylėdami.

Staiga Petras pakėlė galvą.

- Tu teisus: jis sutrukdys mūsų ryžtingiems veiksmams, nes jų nepateisins. Bet kaip padaryti, kad laiku jis būtų sulaikytas? Viena valanda gali viską pakeisti!

- Galvojau apie tai. Zinai, kad Judas yra visiškai jam atsidavęs. Esi senas zelotas, kaip ir jis: reikia, kad jis tam tikrą valandą šventyklos apsaugą nuvestų ten, kur jie tikrai ras jį

atskirtą nuo visąlaik saugančios minios. Pavyzdžiui, iškart po vakarienės pas mane, naktį iš ketvirtadienio į penktadienį, Alyvų kalne.

- Ar Judas sutiks? Ir kaip jis susisieks su žydų valdžia?

Kad jis, paprastas galilėjietis, įžengtų į vyriausiojo kunigo rūmus! Kas derėsis su juo, kai tesikėsina jį sunaikinti? Kaip manai, ko jis prisidėjo prie zelotų? Aš juos pažįstu: jie de-rasi štai kuo\

Delnu patapšnojo per sica, kuris trynėsi į jo kairiąją šlaunį.

- Jam pasakysi, kad tai visų labui, Mokytojui apsaugoti.

Surasi tinkamus žodžius, jis tavęs paklausys. O aš nuvesiu jį pas Kajafą. Galiu laisvai įeiti į rūmus ir iš jų išeiti, Judą kartu su manimi įleis. Kajafas prarys jauką - kunigai taip bijo Jėzaus!

32

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Gerai... jei tu apsiimi nuvesti jį pas Kajafą, jei manai, kad jis gali apsimesti išdaviku, kad apsaugotų Jėzų... Tai rizikinga, bet kas dabar nerizikinga?

Grįždamas pro miesto vartus judėjas, kilstelėjęs ranką, draugiškai pasveikino sargybą. Po kelių dienų dauguma šių

vyrų bus negyvi arba sužeisti, romėnai sėkmingai nuslopins sukilimą. O dėl tos dvylikos mokinių gaujos - Izraelio žemė

greitai visiems laikams jų atsikratys.

Ir Jėzaus misija, tikroji misija, pagaliau galės būti pradėta.

7

Žandaro parvežtas į vienuolyną, Nilas visą rytą prabuvo sukniubęs ant savo suoliuko, nė neatsivertęs nebaigto darbo apie Jėzaus mirties aplinkybes. Vienuolio celėje nebūna kėdės, ant kurios galėtum atsilošti ir pasvajoti. Tačiau Nilas, užplūdus prisiminimams, svajojo. Paskendęs tyloje, vienuolynas atrodė tarsi įvyniotas į vatą, iki tėvo Andriejaus laidotuvių buvo sustabdyta visa seminarijos veikla. Dar valanda iki vienuolyno mišių.

Andriejus... Vienintelis, kuriam jis galėjo pasakoti apie savo paieškas. Kuris, atrodo, jį suprasdavo ir kartais net už-

bėgdavo už akių išvadoms:

- Niekada nebijokite tiesos, Nilai: įstojote į šį vienuolyną, kad ją surastumėte, kad žinotumėte. Žinodamas tiesą tapsite vienišas, ji net gali būti kalta dėl jūsų mirties; nie-33

Michel Benoît

kada nepamirškite, kad kaip tik dėl jos mirė Jėzus, vėliau ir kiti. Priartėjau prie jos rankraščiuose, kuriuos šifruoju jau keturiasdešimt metų. Kadangi tik labai nedaug žmonių gali dirbti mano darbą, ir aš niekada nekalbu apie savo išvadas, manimi pasitiki. Jūs net evangelijose atskleidėte... tam tikrus dalykus. Pasisaugokite: jei ką Bažnyčia ilgai pamiršusi, atvirai kalbėti pavojinga.

- Evangelija pagal Joną šiemet yra seminarijos progra-moje. Aš negaliu išvengti klausimo: kas buvo jos autorius?

Kokį vaidmenį rengiant sąmokslą ir žiauriais laikais po Jė-

zaus mirties atliko paslaptingas mylimiausias mokinys?

Rusų emigrantų sūnus, atsivertęs į katalikybę, dėl savo nepaprastų gabumų kalboms tapo atsakingas už tris vienuolyno bibliotekas - svarbios pareigos, į kurias skiriamas patikimas žmogus. Kai jis šypsodavosi, būdavo panašus į

rusų senolį.

- Bičiuli mano... Šio klausimo yra vengiama nuo pat pradžių. Ir jūs imate suprasti kodėl, ar ne? Taigi darykite taip, kaip darė jūsų pirmtakai: nesakykite visko, ką žinote. Jūsų seminarijos studentai to nepakęs... taigi bijau dėl jūsų!

Andriejus buvo teisus. Jau trisdešimt metų Katalikų

bažnyčia išgyveno neregėtą krizę. Pasauliečiai bėgo, kad prisidėtų prie sektų ar budistų, krikščionių tautą apėmė

slogus nerimas. Nebebuvo įmanoma rasti patikimų mokytojų, kurie dėstytų neiškreiptą doktriną ir taip ištuštėjusio-se seminarijose.

34

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Todėl Roma nusprendė surinkti tvirtą likusių seminaristų branduolį vienuolyno mokykloje, seminarijoje, kaip viduramžiais. Dvidešimtukas, patikėtas vienuolynui ir jo eruditams mokyti. Vienuoliai nutarė atsiriboti nuo nuodė-

mingojo pasaulio? Taigi jie suteiks seminarijos jaunuoliams tiesos šarvus, būtinus jiems norint išgyventi.

Tėvui Nilui buvo patikėta dėstyti egzegezę, tai yra aiš-

kinti evangelijas. Jis nebuvo tikras senųjų kalbų mokovas.

Bet jis dirbo kartu su tėvu Andriejumi, kuris laisvai skaitė

koptų, senąja sirų ir daugeliu kitų mirusių kalbų.

Kartu dirbdami, du vienišiai tapo draugais: gyvenant vienuolyne tai buvo sudėtinga, bet padėjo meilė seniesiems tekstams.

Ir šį vienintelį draugą Nilas tragiškomis aplinkybėmis ką tik prarado. Dėl šios mirties jį apėmė nerimas.

Tuo pačiu metu nervinga ranka surinko tarptautinį numerį, prasidedantį skaičiais 390 - privati (ir labai slapta) Vatikano valstybės linija. Ant bevardžio piršto užmautas žiedas, papuoštas labai paprastu opalu: Paryžiaus arkivyskupas manė, kad privalo būti kuklumo pavyzdys.

- Pronto?

Mikelandželo kupolo šešėlyje ragelį pakėlė ranka su išpuoselėtais nagais. Vyskupo žiedas ant jos buvo su įdo-miu žaliu jaspių: asimetriškas rombas, įrėmintas į gravi-ruoto sidabro apvadą, atrodė lyg dangtis. Labai vertingas žiedas.

35

Michel Benoît

- Laba diena, monsinjore, tai Paryžiaus arkivyskupas...

Ak, ketinote man skambinti?.. Taip, labai nemaloni istorija, tiesa, bet... jūs jau žinote?

„Argi gali taip būti? Juk viskas atsitiko tik šiąnakt!"

- Visiškas slaptumas? Tai bus sunku, tyrimas patikėtas kriminalinei Paryžiaus policijai, atrodo, byla bus kriminalinė... Kardinolas? Iš esmės suprantu... Savižudybė, ar ne?

Taip... man tai sudėtinga, savižudybė - tai nuodėmė, kurios akivaizdoje Dievo gailestingumas yra bejėgis. Sakote... palikti Dievui spręsti šį klausimą?

Arkivyskupas, atitraukęs ragelį, nusišypsojo. Vatikane noriai duodami nurodymai Dievui.

- Alio! Taip, klausau... Laikas pasinaudoti mano ryšiais?

Be abejo, mūsų santykiai su Vidaus reikalų ministerija yra puikūs. Gerai... Taip, aš tuo pasirūpinsiu. Nuraminkite kardinolą, tai bus savižudybė, ir byla bus nutraukta. Arrivederci, monsignore\

Jis visada rūpinosi, kad nebūtų piktnaudžiaujama ry-

šiais su vyriausybe. Kaip gali būti nutraukta byla dėl vienuolio, niekam nepavojingo erudito mirties? Paryžiaus arkivyskupas atsiduso. Monsinjoro Kalfo įsakymas neap-tarinėjamas, ypač kai jis duodamas tiesioginiu prefekto kardinolo prašymu.

Paskambino į pastotę:

- Malonėkite sujungti su vidaus reikalų ministru. Ačiū, laukiu...

36

Tryliktojo apaštalo paslaptis

8

Evangelijos pagal Matą ir Joną

Naktis iš ketvirtadienio į penktadienį beveik baigėsi, tuoj turėjo švisti. Judėjas prisiartino prie ugnies ir ištiesė

savo rankas į malonią šilumą. Buvo šalta, tad sargyba Kajafo rūmų kieme užkūrė laužą. Jie pagarbiai leido jam prieiti: turtingas šio kvartalo žmogus, vyriausiojo kunigo pažįstamas... Jis atsisuko: Petras nevykusiai slėpėsi kampe, be abejo, pašiurpęs dėl to, kad yra čia - valdžios, kurią jis buvo numatęs greitai prievarta nuversti, širdyje. Elgdamasis kaip užkluptas sąmokslininkas, galilėjietis sukels įtarimą.

Ženklu jam parodė prieiti arčiau ugnies. Žvejys suabejojo, paskui nuolankiai prasmuko į besišildančių tarnų būrį.

Viskas praėjo puikiai. Užvakar jis tempėsi iš paskos apstulbusį Judą, pirmą kartą patekusį į kilmingų žydų kvartalą. Susitikimas su Kajafu prasidėjo gerai, vyriausiasis kunigas atrodė

sužavėtas, kad jis galės įkišti už grotų Jėzų, - tyliai, be triukš-

mo. Paskui Judas ėmė spyriotis. Gal jis staiga suvokė, kas yra priešais jį ir kad jis išduos savo Mokytoją žydų valdžiai?

- O kas man patvirtins, kad kai Jėzus pateks į jūsų rankas, nenužudysite jo?

Vyriausiasis kunigas iškilmingai pakėlė savo dešinę ranką.

- Galilėjieti, prisiekiu tau Amžinybės akivaizdoje: Jė-

zus Nazarietis bus teisingai teisiamas pagal mūsų Įstatymą, 37

Michel Benoît

kuris nepasmerks myriop klajojančio pranašo. Jo gyvybei pavojaus nekils. Kad patikėtum, duodu tau savo žodžio už-

statą: dabar Amžinybė yra tavo ir mano liudytoja.

Šypsodamasis jis ištiesė Judui trisdešimt aukso monetų.

Netaręs nė žodžio, Judas įsidėjo auksą į kišenę. Vyriausiasis kunigas ką tik iškilmingai prisiekė: Jėzus bus sulaikytas, bet bus teisiamas. Tam reikia laiko, o po trijų dienų Kajafas nebebus aukščiausiasis šalies valdovas. Jis nebebus niekas.

Bet ką jie ten viršuje darė? Kodėl Jėzaus dar nėra už grotų

rūsio kameroje? Už grotų ir saugaus?

Judėjas matė kelis Sinedriono narius, besibarančius ant laiptų į antrą rūmų aukštą, kur Jėzų nuvedė iškart, kai tik atvyko.

Nuo to laiko apačioje, kieme, nieko nebuvo girdėti. Jam nepatiko, kaip pakrypo įvykiai. Kad paslėptų savo nerimą, nuėjo išėjimo link, žengė kelis žingsnius gatve.

Ir susidūrė su prie sienos prisispaudusiu šešėliu.

- Judai, ką čia darai?

Vyras drebėjo kaip figmedžio lapas Galilėjos vėjyje.

- Aš... atėjau pasižiūrėti, aš taip bijau dėl Mokytojo! Ar galima pasitikėti Kajafo duotu žodžiu?

- Eime, nusiramink: viskas klostosi kaip reikiant. Nepa-silik čia, tave gali sulaikyti pirmas sargybinis! Eikš su manimi, mano aukštutiniame kambaryje būsi saugus.

Jis pasuko į rūmų duris. Atsigręžęs pamatė, kad Judas nejuda: jis nesitrauks iš čia.

38

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Pragydo gaidžiai. Staiga kambario durys atsidarė, ir deglų ugnis apšvietė terasą. Kajafas priėjo ir pažvelgė į kiemą: judėjas greitai atšoko nuo ugnies šviesos - dabar reikėjo likti nepastebėtam. Paskui, kai sukilimas žlugs, jis nueis pas vyriausiąjį kunigą ir pareikalaus paleisti Mokytoją.

Tada pasirodė Jėzus, nulipo laiptais. Jį už alkūnių laikė

du sargybiniai, stipriai surištą.

Kodėl? Nėra prasmės rišti ir uždaryti rūsyje!

Būrys praėjo iš kitos laužo pusės, ir jis išgirdo šaižų Kajafo balsą:

- Nuveskite jį pas Pilotą, tučtuojau!

Šaltas prakaitas išpylė jam kaktą.

Pas Pilotą\ Jeigu jį veda pas Romos prokuratorių, vadinasi, Kajafas sulaužė savo priesaiką.

Judas stovėjo kaip įbestas. Iš pradžių pamatė tik akinamą deglo šviesą, įsispraudė į durų nišą ir sulaikė kvėpavimą.

Sargybiniai?

Tai nebuvo sargybiniai. Šventyklos sargybinių grupės viduryje jis išvydo vyrą, kuris ėjo klupinėdamas, už nugaros surištomis rankomis. Žingsniuodamas pro šešėlyje pasislė-

pusį Judą, priešakinis karininkas davė trumpą įsakymą:

- Nedelsiant - į Piloto rūmus!

Apimtas siaubo, aiškiai atpažino vyro, kumščiais varo-mo, veidą: tai Jėzus.

Mokytojas buvo labai liūdnas, veidas ištįsęs. Praėjo pro-

šal nieko nematydamas - atrodė paskendęs viduje. Išsigan-39

Michel Benoît

dęs Judas sugniaužė kumščius: Mokytojas buvo labai stipriai surištas, ant virvės matėsi kraujo pėdsakų, o išsuktos rankos buvo visiškai mėlynos.

Košmariškas reginys dingo iš akių: ginkluota grupė ką tik pasuko į dešinę, link Antonijos tvirtovės, kur Jeruzalėje apsistodavo Pilotas.

Kiekvienas žydas žinojo Įstatymą: Izraelyje už šventvagystę buvo baudžiama mirtimi, užmėtant akmenimis. Jei jie kieme neužmėtė Jėzaus, vadinasi, jis atsisakė pasiskelbti esąs lygus Dievui, kas būtų buvusi didžiausia šventvagystė: taigi žydų tautos vadai norėjo, kad jis būtų nuteistas dėl politinio motyvo, o kadangi per Paschos šventę romėnai buvo labai nervingi, jiems, be abejo, tai pavyks.

Netvirtais žingsniais Judas išdūlino iš miesto. Jėzus nebus teisiamas, Kajafas sulaužė savo priesaiką ir nusprendė, kad Jėzus turi mirti. O kad jis mirtų, - patys negalėjo apkaltinti jo šventvagyste, - perdavė romėnams.

Sie nešykštėjo kryžių.

Jis stovėjo priešais didžiulę šventyklą. Kišenės dugne vis dar skimbčiojo trisdešimt aukso monetų - nedidelis jo ir vyriausiojo kunigo susitarimo užstatas, bet duotas žodis bu-vo sulaužytas. Kajafas Judu pasinaudojo.

Jis susitiks su juo šventykloje ir primins pažadą. Jei jis ir toliau nesilaikys ką žadėjęs, Judas kreipsis į Amžinybę, kurią Kajafas kvietė liudyti.

40

Tryliktojo apaštalo paslaptis

„Šventyklos kunigai, štai atėjo jums Dievo teismo valanda!"

9

Nilas pašoko: nuskambėjo pirmasis kvietimas į mišias, tuoj reikės leistis į zakristiją pasirengti. Dar kartą perskaitė

popieriaus lapelį, prieš kelias valandas ištrauktą iš mirties sustingdyto Andriejaus kumščio:

Pasakyti Nilui: koptų rankraštis (Apok).

Apaštalo laiškas

NJR

Z. užrašas

Susieti tarpusavyje. Dabar.

Gindamas šalin mintis apie Judo vaidmens Jėzaus mirties istorijoje tyrimą, jis staiga atsitokėjo. Ką tai reiškia?

Be abejo, čia trumpos pastabos. Andriejus norėjo su juo pasikalbėti apie koptų rankraštį - tą iš Romos ar kitą? Jo rašomojo stalo stalčiuose buvo šimtų fotokopijų archyvas: kuri iš jų? Skliausteliuose parašyta (Apok): koptų Apokalipsės rankraštis? Tai menka nuoroda, buvo dešimtys apo-kalipsių, žydų arba krikščionių. Nors ir jis galėjo skaityti koptų kalba, jautė, kad nesugebėtų teisingai išsiversti sun-kaus teksto.

41

Michel Benoît

Kita eilutė jam priminė vieną pokalbį su bibliotekininku. Ar tai Apaštalo laiškas, apie kurį kartą jam užuolankomis buvo kalbėjęs Andriejus, tiesiog užsiminęs apie savo spėjimą, hipotezę, kuriai pagrįsti neturėjo jokių įrodymų?

Jis nesutiko pasakyti ko nors daugiau.

Ką reiškė apačioje trys raidės NJR?

Tik priešpaskutinė eilutė Nilui buvo aiški. Taip, jam reikėjo grįžti ir nufotografuoti Žerminji užrašą, kaip buvo žadėjęs draugui.

O dėl paskutinės eilutės: susieti tarpusavyje - jie daž-

nai apie tai kalbėdavosi; Andriejus manė, kad tai - isto-riko darbo esmė. Bet kodėl dabar ir kodėl jis pabraukė

šį žodį?

Jis įtemptai mąstė. Pirma, jis nagrinėjo Evangeliją, ir apie tai Andriejus dažnai klausinėjo. Paskui - bibliotekininkas buvo iškviestas dėl koptų rankraščio, galiausiai - tas atradimas Žerminji, kuris jį smarkiai sukrėtė: visa tai, atrodo, staiga įgijo tokią reikšmę, kad jis būtinai norėjo grįžęs pasikalbėti su Nilu.

Gal Romoje Andriejus ką nors surado? Ką nors, apie ką buvo užsiminęs per dažnus jų pokalbius prie keturių

akių? Gal ten jis prasitarė, ko nereikėjo?

Žandaras įvardijo: „nusikaltimas". O koks motyvas?

Andriejus nieko neturėjo, gyveno užsisklendęs bibliotekoje, visų pamirštas. Visų - taip, bet ne Vatikano. Tačiau Nilas negalėjo patikėti, kad Roma būtų davusi įsakymą nužudyti. Paskutinis kartas, kada popiežius įsakė nužudy-42

Tryliktojo apaštalo paslaptis

ti savo paties kunigus, buvo 1760 metais Paragvajuje. Anų

metų politikai tokia kolektyvinė nekaltųjų mirtis buvo reikalinga, tai buvo kita epocha. Dabar, XX amžiaus pabaigoje, popiežius juk neįsakys sunaikinti nekalto erudito!

„Roma nebepralieja kraujo. Vatikanas nusikaltimo kurstytojas? Neįmanoma."

Jis prisiminė dažnus draugo įspėjimus. Nuo nerimo, jau kurį laiką jį persekiojančio, traukė skrandį.

Žvilgtelėjo į laikrodį: keturios minutės iki mišių; jeigu tuoj pat nenusileis į zakristiją, pavėluos. Atitraukė savo rašomojo stalo stalčių, giliai po laiškų krūva įgrūdo po-pieriuką. Pirštai užčiuopė klišę, prieš mėnesį padarytą Žerminji bažnyčioje. Paskutinis Andriejaus noras...

Pakilęs išėjo iš savo celės.

Priešais jį nusidriekęs tamsus ledinis trečio aukšto koridorius - „tėvų koridorius" - priminė, kur esąs: vienuolyne, ir dabar jau vienas. Daugiau niekada sąmoksliška bibliotekininko šypsena nenušvies šio koridoriaus.

10

- Sėskitės, monsinjore.

Kalfas pasistengė neparodyti savo jausmų ir nugramz-dino savo putlų kūną į minkštą fotelį priešais impozantiš-

ką rašomąjį stalą. Jam nepatiko, kad Emilis Kacingeris, labai įtakingas Tikėjimo doktrinos kongregacijos prefektas 43

Michel Benoît

kardinolas, jį oficialiai iškvietė. Visi žino, kad tikri reikalai paprastai aptariami ne šalia rašomųjų priemonių, o val-gant picą arba po spaghettata vaikščiojant sodo ūksmėje, su geru cigaru, suspaustu tarp smiliaus ir didžiojo pirštų.

Alesandras Kalfas buvo gimęs quartiere spagnolo - Neapolio prastuomenės kvartalo širdyje, šeimoje, kuri var-gingai gyveno susispaudusi vieninteliame kambarėly-je, durimis į gatvę. Gimęs tarp žmonių, kurių audringą temperamentą kaitino dosni saulė, jis labai anksti pajuto neįveikiamą geidulingumą. Kūnai buvo čia pat, minkšti, liulantys, bet neprieinami mažajam vargšui, kuris buvo iš-

mokęs svajoti apie savo troškimus ir trokšti savo svajonių.

Alesandras ketino tapti tikru neapoliečiu ir atsidavęs tarnauti dievui Erosui - tai buvo vienintelė galimybė už-

miršti gimtojo quartiere skurdą. Bet patriarchalinėje visuomenėje imtis veiksmų buvo dar sunkiau, nei išvysti kasmet šv. Januarijaus žadamus stebuklus.

Tada tėvas ir išsiuntė jį į nesvetingą šiaurę. Pernelyg daug alkanų vaikų viename kambarėlyje: tegul šis figlio taps Bažnyčios vyru, tačiau ne bet kur. Slaptas Musolinio garbintojas, tėvas buvo girdėjęs šnekant, kad la su tikri patriotai grąžins į seminarijas fašizmo dvasią. Kadangi Dievas yra grynas italas, nėra reikalo rengtis jo tarnybai kitur. Būdamas dešimties metų Po lygumoje Alesandras užsivilko sutaną ir jos nebegalėjo nusivilkti.

* Ten, viršuje, t. y. šiaurėje (aut. past.).

4 4

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Tačiau ji tik paslėpė, bet negalėjo sulaikyti nuolatinio šio neįstengiančio išsiveržti Vezuvijaus nepasitenkinimo.

Seminarijoje jis padarė antrą atradimą: ištaiga ir pato-gumas. Čia slaptai suplaukdavo pinigai iš aibės Europos radikaliųjų dešiniųjų tinklų. Mažasis vargšas iš quartiere patyrė pinigų svarbą ir galią.

Septyniolikos metų jis buvo išsiųstas į ūksmingąjį Vatikaną mokytis Dievo tikėjimo kalbos - lotynų. Ten jis padarė savo trečią atradimą - valdžia. Jos turėjimas labiau nei atsidavimas malonumams gali užpildyti gyvenimą ir suteikti jam prasmės. Tiesa, Eroso kultas - tai viena iš galimybių priartėti prie Dievo paslapties, bet valdžia prily-gina Dievui tą, kuris ją turi.

Jo įgimtas polinkis į fašizmą vieną dieną atvedė jį į

Šv. Pijaus V draugiją. Jis suprato, kad trys jo atradimai ten yra pateikiami jau gatavi. Jo valdžios troškimą kurstė tota-litarinė draugijos ideologija. Purpuru apsiūta sutana jam primindavo vėlai kilusius dvasinius troškimus ir kartu elegantiškai slėpė jo geidulingų troškimų išsipildymą. Pagaliau, draugijai kruopščiai tvarkant šimtus bylų, nuo kurių

niekas negalėjo pasislėpti, į jo rankas plaukė pinigai.

Pinigai, valdžia ir malonumai: Alesandras Kalfas buvo pasirengęs juos priimti. Sulaukęs keturiasdešimt metų jis buvo įšventintas į monsignore ir tapo labai paslaptingos ir įtakingos draugijos rektoriumi, - į šias pareigas tiesiogiai skirdavo popiežius, ir tas, kuris jas ėjo, buvo pavaldus tik popiežiui. Pats nesitikėjo: jis iš tikrųjų atsidavė savo mi-45

Michel Benoît

sijai ir karštai gynė pagrindines Bažnyčios, kuri jam davė

viską, dogmas.

Nustojo slopinęs savo nenumaldomus kūniškus troškimus. Bet, leisdamas reikštis, jiems suteikė savo rangui tinkamą prasmę: dabar jis juos laikė greičiausiu būdu - susilie-jant kūnams - pasiekti mistinę sąjungą.

Du žmonės - tik du - žinojo, kad visagalis rektorius buvo žemaūgis vyras saldžiu balsu: popiežius ir kardinolas Emilis Kacingeris. Visiems kitiems, urbi et orbi, jis bu-vo tik vienas iš kuklių Kongregacijos raštininkų.

Tiesą sakant.

- Sėskitės. Du klausimai: vienas vidaus reikalų, kitas -

išorės.

Toks skirstymas Vatikano ministerijose yra įprastas:

„vidaus klausimai" - tai, kas vyksta Bažnyčioje, draugiška-me, normaliame ir kontroliuojamame pasaulyje. O „išorės klausimai" - įvykiai kitoje planetos dalyje, priešiškame, nenormaliame ir sunkiai kontroliuojamame pasaulyje.

- Aš Jums jau minėjau šią mums rūpimą problemą, susijusią su benediktinų vienuolynu Prancūzijoje.

- Taip, Jūs manęs prašėte imtis būtinų veiksmų. Bet nereikėjo įsikišti, nes nelaimingasis tėvas Andriejus, atrodo, nusižudė, ir byla baigta.

Jo Eminencija negalėjo pakęsti, kai jį pertraukdavo: net jei Kalfas norėjo tai pamiršti, vyresnysis čia yra jis.

Vėliau reikės priminti jo vietą.

46

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Austrą Kacingerį pasirinko popiežius, kuriam patiko jo, kaip pažangaus teologo, reputacija. Bet greitai paaiškė-

jo, kad jis yra griežtas konservatorius, o kadangi giliai širdyje naujasis Petro įpėdinis taip pat buvo toks, šių dviejų

vyrų „medaus mėnuo" virto patvaria sąjunga.

- Savižudybė yra pasibaisėtina nuodėmė, tepriglau-džia Dievas jo sielą! Bet jau aišku, kad šiame vienuolyne, kurio banda turi būti nepriekaištinga, yra dar viena juoda avis. Pažvelkite čia, - jis padavė bylą Kalfui. - Tėvo prioro pranešimas ir kita. Galbūt tai nesvarbu - spręskite Jūs, vėliau pasikalbėsime apie tai. Tai nedega, bent jau kol kas.

Kardinolo santykiai su praeitimi buvo painūs. Jo tėvas buvo Austrijos vermachto karininkas, tarnavęs anšliuso divizijoje. Pats jis buvo visiškai atsiribojęs nuo nacizmo, bet neatmetęs įsitikinimo, kad tik jis žino tiesą, kuri vienintelė gali sutelkti pasaulį aplink nediskutuotiną katalikų tikėjimą.

- Vidaus klausimas yra tiesiogiai susijęs su Jumis, monsinjore...

Kalfas sukryžiavo kojas ir laukė tęsinio.

- Žinote romėnų patarlę: unapiccola avventura nonfa male - mažas nuotykis neprošal, - bet prelatui turi rūpėti apsaugoti savo rangą visų pirma paisant diskretiškumo, tai būtina dėl gero tono. Tačiau sužinojau, kad viena... bū-

tybė grasina pasikalbėsianti su antiklerikalinės spaudos paparazziy kurie siūlo jai didelius pinigus už tai, kad ji at-47

Michel Benoît

skleistų tam tikrus... kaip čia pasakius? Tam tikrus priva-

čius Jūsų pokalbius su ja.

- Dvasinius pokalbius, Eminencija: mes kartu tobuli-name savo mistinę patirtį.

- Neabejoju. Tačiau minimos sumos yra solidžios. Ką ketinate daryti?

- Tylėjimas yra pirmoji krikščioniška dorybė, net mū-

sų Viešpats nesutiko atsakyti vyriausiajam kunigui Kajafui, kuris jį apšmeižė. Taigi tai neįkainojama: manau, keli šimtai dolerių...

- Nejuokaukite! Šįkart teks pridėti dar vieną nulį. Esu pasirengęs Jums padėti, bet kad tai būtų paskutinis kartas: Šventasis Tėvas būtinai pamatys straipsnį La Stampa, kuris yra įspėjimas mums. Labai apmaudu!

Emilio Kacingerio ranka nuslydo į purpurinę sutaną ir iš vidinės kišenės ištraukė nedidutį paauksuotą raktą.

Pasilenkęs atrakino savo stalo žemutinio stalčiaus spyną.

Stalčiuje buvo apie dvidešimt nuolat papildomų vokų.

Net mažiausiose Katalikų bažnyčios parapijose buvo renkamas Apaštalų Sostui skirtas mokestis. Kacingeris vadovavo vienai iš trijų kongregacijų, kurios rūpinosi rinkti šią maną, tokią pat reguliarią ir bekvapę kaip bretoniškas lietus.

Jis atsargiai ištraukė pirmąjį voką, jį praskleidė ir grei-tosiomis pirštų galiukais perskaičiavo. Paskui padavė Kaliui, šis taip pat voką praskleidė, bet jam nereikėjo kišti pirštų, kad sužinotų tikslią sumą, - neapolietis žaliųjų

banknotų pluoštą įvertina akimis.

48

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Eminencija, Jūsų poelgis mane be galo sujaudino, visada būsiu dėkingas ir ištikimas jums!

- Neabejoju. Abu su popiežiumi vertiname jūsų atsidavimą švenčiausiam iš visų reikalui - mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus. Va bene, monsignore, sutramdykite šios merginos troškimus išgarsėti ir prašom nuo šiol jos dvasiniu tobulėji-mu rūpintis... ne taip dosniai.

Po kelių valandų Kacingeris stovėjo virš Berninio ko-lonados dešinėje pusėje esančiame kabinete, kurio langai išėjo tiesiai į Šv. Petro aikštę. Vos išrinktas, popiežius leidosi į keliones, o tvarkyti kasdienius reikalus paliko Vatikano pilkiesiems kardinolams, apie kuriuos nekalbama.

Tačiau jie veda Petro laivą teisinga kryptimi - grąžina ankstesnę tvarką.

Katalikų bažnyčiai slapta vadovavo - ir tai darė geleži-ne ranka - Jo Eminencija Emilis Kacingeris.

Drebantys pirštai ištiesė kardinolui, pagarbiai stovin-

čiam prie senolio krėslo, La Stampa egzempliorių. Sunkiai pratarė:

- Štai istorija, čia minimas Kalfo vardas... hm... ar tai mūsų monsinjoras Kalfas?

- Taip, Šventasis Tėve, tai jis. Mačiau jį šiandien: jis padarys viską, kas būtina, kad šis bjaurus šmeižtas nesuteptų Šventojo Sosto.

- Bet... o kaip išvengti, kad...

49

Michel Benoît

- Jis pats tuo pasirūpins. Jūs žinote, kad per savo Vatikano banką mes kontroliuojame spaudos leidinių grupę, kuriai priklauso La Stampa.

- Ne, nežinojau. Gerai, pasirūpinkite, kad grįžtų taika.

Taika - mano nuolatinis rūpestis!

Kardinolas šypsodamasis pasilenkė. Jis išmoko mylėti senąjį pontifiką, jo paties praeitis skyrė jį nuo popiežiaus visa jo sielos esybe. Jį jaudino kasdienė popiežiaus kova su liga, jo narsus kentėjimas.

Jis žavėjosi jo tikėjimo stiprybe.

11

Tėvas prioras paskutinis įžengė į erdvų valgomąjį; vienuoliai pagarbiai laukė prie tvarkingai išrikiuotų tabure-

čių. Melodingu balsu jis pradėjo ritualą. Po giesmės Edent pauperes keturiasdešimt rankų stvėrė taburetes ir vienodu judesiu pasistūmė jas po vienuolių apranga. Pirštai susi-kryžiavo ant šviesaus medinio stalo krašto, keturiasdešimt galvų palinko, kad tyloje išklausytų skaitinių pradžią.

Prasidėjo pietūs.

Priešais prelatą, kitame valgomojo gale, visą stalą ap-sėdo seminarijos studentai. Nepriekaištingi dvasininkai, patys konservatyviausi - su sutanomis, įsitempę veidai, tamsūs ratilai aplink akis: būsimasis Prancūzijos dvasi-ninkijos elitas tuoj tuoj griebs metalines lėkštes, iki vir-50

Tryliktojo apaštalo paslaptis

šaus prikrautas salotų lapų, kuriuos dar šįryt priskynė

brolio Antuano ranka. Mokslo metai prasidėjo, reikės tempti iki birželio.

Tėvas Nilas mėgo rudens pradžią, vaisiai jam primindavo, kad gyvena Prancūzijos sodu vadinamame regione.

Bet jau kelias dienas jis neturėjo apetito. Seminarijos pas-kaitos vertė jį jaustis nejaukiai.

- Taigi akivaizdu, kad Evangelija pagal Joną, neviena-lytė, yra ilgo literatūrinio darbo vaisius. Kas jos autorius?

Arba greičiau - kas jos autoriai? Ką tik palyginome keletą šio švento teksto dalių ir matome, kaip skiriasi jų žodynas ir net turinys. Tas pats žmogus negalėjo tuoj pat aprašyti gyvenimo scenų, nors jas, akivaizdu, pats matė, ir parašyti ilgų diskursų graikų kalba, kuriuose pastebimos gnostikų, Rytų filosofų, idėjos.

Jis leido studentams jį pertraukti, jei klausimai bus trumpi. Bet kai tik perėjo prie dėstymo esmės, priešais jį

testirksojo dvidešimt plytų.

„Aš žinau, kad nukrypome nuo pagrindinio kelio, juk per katekizmo pamokas jie ne to išmokyti. Bet tekstas toks... Ir tai dar ne viskas!"

Jo kursas - tai vienišų studijų ir apmąstymų rezultatas.

Keletą kartų vienuolyno bibliotekoje - ja galėjo naudotis -

nesėkmingai ieškojo tam tikrų veikalų, kuriuos neseniai pasirodžius sužinojo iš Andriejaus gaunamo specializuoto leidinio.

5i

Michel Benoît

- Štai, tėve Nilai, matote: pagaliau ištraukė iš užmarš-

ties naują Negyvosios jūros rankraščių krūvą! Nebesiti-kėjau... Ritiniai Kumrano grotose rasti jau prieš penkiasdešimt metų ir po Igaelio Jadino mirties niekas nebuvo viešai paskelbta: daugiau nei pusė šių tekstų tebėra nežinomi visuomenei. Neįtikėtinas skandalas!

Nilas šypsojosi. Šio kabineto vienumoje jis pamatė, kad tėvas Andriejus aistringai viskuo domisi. Nilas mė-

go jų ilgus pokalbius už uždarų durų. Truputį palenkęs galvą, Andriejus klausydavosi jo pasakojimo apie savo tyrimus. Paskui vienu žodžiu, kartais tylėjimu, patvir-tindavo drąsiausias savo mokinio hipotezes arba pa-kreipdavo jų link.

Žmogus priešais jį buvo visai nepanašus į santūrų bibliotekininką, griežtą trijų raktų saugotoją, kurį pažinojo vienuolyne ant Luaros kranto.

Pastatas buvo atstatytas po karo, tačiau vienuolyno spar-nai nebuvo sujungti: jis buvo U formos, lygumos pusėje atviras. Bibliotekos buvo paskutiniuose trijų sparnų - centrinio, šiaurinio ir pietinio - aukštuose, po pačiu stogu.

Prieš ketverius metus tėvas Andriejus gaudavo didelius pinigus, kad nupirktų nurodytus dogmos ir istorijos darbus. Mėgaudamasis savo išmanymu, jis tvarkė šį pasakišką lobį. Lentynos prisipildė retų knygų, neberandamų

arba išparduotų leidinių visomis senosiomis ir šiuolaikinėmis kalbomis. Aišku, kad dėl specialiosios seminarijos 52

Tryliktojo apaštalo paslaptis

įsteigimo, kuriuo labai rūpinosi Vatikanas, ir buvo sukurta ši nuostabi tyrimų bazė.

Tačiau buvo ir neįprastas suvaržymas. Kiekvienas iš aštuonių dėstytojų vienuolių, paskirtų į seminariją, turėjo tik vieną raktą - nuo bibliotekos, kuri atitiko jo dėstomą dalyką. Dėstantis Naująjį Testamentą Nilas gavo raktą nuo centrinio sparno - virš jo durų kabojo medinė iška-ba, kurioje buvo išraižyta: Biblijos mokslai. Šiaurinio sparno biblioteka - Istorijos mokslai ir pietinio sparno - Teo-logijos mokslai jam buvo griežtai uždarytos.

Tik Andriejus ir tėvas prioras turėjo visų trijų bibliotekų raktus, surištus į specialų ryšulį, su kuriuo jie niekad nesiskirdavo.

Pradėjęs tyrimus Nilas paprašė savo draugo leidimo patekti į Istorijos mokslų biblioteką.

- Centriniame sparne nerandu tam tikrų veikalų, ku-rių man reikia tolesniam darbui. Kartą man esate sakęs, kad jie yra šiaurinio sparno archyve. Kodėl negaliu ten patekti? Juokinga!

Pirmą kartą Nilas išvydo, kaip apniuko draugo veidas.

Neapsakomai suglumęs, Andriejus galiausiai su ašaromis akyse jam prasitarė:

- Tėve Nilai... Jeigu jums taip pasakiau, pamirški-te - suklydau. Meldžiu jūsų, niekada manęs neprašykite tų bibliotekų, į kurias leidimo neturite, rakto. Supraskite, bičiuli, negaliu daryti, ką noriu. Tėvo prioro įsakymai — tik formalumas, jie ateina... iš aukščiau. Niekas negali patekti 53

Michel Benoît

j visus tris mūsų bibliotekos sparnus. Nebepamiegu: tai ne juokai, tai tragedija. Aš galiu patekti į visus tris sparnus ir dažnai laisvu laiku pavartau, paskaitau. Dėl jūsų sielos ramybės maldauju: pasitenkinkite tuo, ką randate centrinia-me sparne.

Paskui jis pasinėrė į slogią tylą, ko niekada nebūdavo jiems dviese su Nilu.

Sutrikęs egzegezės dėstytojas turėjo tenkintis lobiais, at-veriamais savo vieninteliu raktu.

- Pasakojimas rodo, kad pagrindinis Evangelijos pagal Joną autorius gerai pažinojo Jeruzalę, turėjo ryšių: tai pasi-turintis judėjas, išsimokslinęs, o apaštalas Jonas gyveno Galilėjoje, buvo vargšas ir neraštingas... Kaip jis gali būti tokio teksto autorius?

Jam kalbant, veidai priešais vis labiau raukėsi. Kai kas nepritariamai purt:ė galvą, bet niekas nepertraukė. Si audi-torijos tyla Nilui kėlė didžiausią nerimą. Jo mokiniai išaugę labiausiai tradicijas gerbiančiose šalies šeimose. Kruopščiai atrinkti, kad rytoj taptų konservatyviosios Bažnyčios „smai-galiu". Kodėl jį paskyrė į šias pareigas? Jis buvo toks laimingas dirbdamas ramiai, tik pats sau!

Nilas žinojo, kad negali jiems atskleisti visų savo išva-dų. Niekada neįsivaizdavo, kad vieną dieną egzegezės dėstymas taps pavojingas, vers laviruoti. Kai pats studijavo Romoje, šalia šilto ir broliško Remberto Lylando viskas atrodė taip lengva.

54

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Lėtai nuskambėjo pirmasis į mišias kviečiantis varpo dūžis.

- Dėkoju, iki kitos savaitės.

Studentai pakilo ir susidėjo užrašus. Salės gale sutana vilkintis seminaristas truputį padelsė, kad užrašytų kelias eilutes ant mažo popieriaus lapelio - tokius vienuoliai nau-dodavo bendraudami tarpusavyje, kad netrikdytų tylos.

Kai jis, prikandęs lūpą, lenkė lapelį pusiau, Nilas išsiblaš-

kęs pastebėjo jį kramtant. Pagaliau šis atsistojo ir praėjo pro mokytoją nė nežvilgtelėjęs.

Kol Nilas zakristijoje, maloniai kvepiančioje šviežiu vaš-

ku, vilkosi bažnytinius dvasininko apdarus, jaunuolis su sutana įsmuko į bendrąją salę ir prisiartino prie šventiesiems tėvams skirtų skyrelių. Apsižvalgė, kad salėje nieko nėra: ranka su nukramtytais nagais į švenčiausiojo tėvo prioro skyrelį įkišo pusiau perlenktą popieriaus lapelį.

12

Jei ne sieniniai veneciški šviestuvai, skleidžiantys į šalis šiltą šviesą, salė būtų atrodžiusi niūri. Ilgoje, be langų, joje stovėjo tik vaškuoto medžio stalas, o už jo trylika į sieną atremtų kė-

džių. Viduryje - kažkas panašaus į Neapolio ir Anžu stiliaus sostą, apmuštą purpuriniu veliūru. Iš abiejų pusių - šešios paprastesnės kėdės su liūto galvos formos ranktūriais.

Michel Benoît

Brangi durų apdaila slėpė storą šarvo sluoksnį.

Kokie penki metrai skyrė stalą nuo priešais esančios sienos, visiškai tuščios. Visiškai? Ne. Tamsaus medžio lenta buvo įmūryta į sienos akmenis. Mirtinu blyškumu akį rė-

žiantis ir raudonmedžio fone kraujuojantis jansenistų Nukryžiuotasis atrodė kaip beveik nepadori dėmė, apšviesta dviejų virš pagrindinio sosto paslėptų prožektorių.

Sis sostas niekada nebuvo ir nebus užimtas: jis susirinkimų nariams primindavo, kad Mokytojo buvimas Sv. Pijaus V draugijoje yra nematerialus, tačiau amžinas. Jau keturis šimtmečius Jėzus Kristus, Dievo įsikūnijimas, sė-

dėjo čia nematomas ir iš tikrųjų apsuptas dvylikos ištikimų

apaštalų - šešių iš dešinės ir šešių iš kairės. Visai kaip per paskutinę vakarienę, kurią jis su savo mokiniais prieš du tūkstančius metų valgė aukštutiniame kambaryje vakarinė-

je Jeruzalės dalyje.

Kiekviename iš dvylikos fotelių sėdėjo žmogus, vilkintis labai plačią kamžą, ant galvos užsitraukęs gobtuvą. Visų

veidus dengė paprasta balta medžiaga, spaustukais prisegta skruostikaulių aukštyje: paslėpus apatinę veido dalį, buvo matyti tik akys ir apatinė kaktos dalis.

Panorėjus pamatyti taip išrikiuotų priešais sieną už stalo sėdinčių savo kolegų siluetą būtų reikėję, kad visi pasilenktų į priekį ir keturiasdešimt penkių laipsnių kampu pasuktų galvas. Bet lankstytis buvo griežčiausiai uždrausta, taip pat buvo sutarta kuo mažiau rodyti rankas. Kadangi rankos būdavo sukryžiuojamos ant stalo, plyšeliai plačiose 56

Tryliktojo apaštalo paslaptis

rankovėse turėjo būti tarsi natūrali niša dalyvių riešams ir plaštakoms paslėpti.

Kalbėdami šio susirinkimo nariai kreipdavosi ne tiesiogiai vieni į kitus, bet į kraujuojantį paveikslą priešais. Ir jei kiekvienas galėdavo girdėti, - nepasukdamas galvos, - kas būdavo pasakyta, tai todėl, kad nebylus nukryžiuotasis Mokytojas tam pritardavo.

Šioje salėje, apie kurią joks mirtingasis nė nenutuokė, vyko Sv. Pijaus V draugijos trys tūkstančiai šeši šimtai trisdešimtasis susirinkimas po jos įkūrimo.

Tuščio sosto dešinėje sėdintis dalyvis vienintelis padėjo ant stalo savo visiškai nepridengtų putlių rankų delnus: jam pakėlus dešinę ranką ir mašinaliai glostant kamžą ant šiek tiek atsikišusio pilvo buvo matyti bevardis pirštas su švytin-

čiu tamsiai žaliu jaspių.

- Mano broliai, šiandien dėmesį turime skirti trims iš-

oriniams klausimams, kuriuos čia jau aptarėme, ir ketvir-tajam, vidaus klausimui... kiekvienam iš mūsų labai skaus-mingam.

Sis pareiškimas nuskambėjo visiškoje tyloje, visi laukė

tęsinio.

- Kongregacijos kardinolo prefekto prašymu jūs jau svarstėte neseniai Prancūzijoje, labai griežtai prižiūrimame benediktinų vienuolyne iškilusią problemėlę. Jūs man buvote suteikę veikimo laisvę ją sprendžiant. Taigi džiaugiuosi 57

Michel Benoît

galėdamas jums pranešti, kad problema buvo tinkamai iš-

spręsta: vienuolis, kurio žodžiai neseniai mums kėlė nerimą, nebegali pakenkti šventajai Katalikų bažnyčiai.

Vienas iš dalyvių kilstelėjo rankovėse sunertas rankas -

parodė, kad kalbės:

- Norite pasakyti, kad jis... pašalintas?

- Nevartočiau šio žodžio, offensivum auribus nostris . Žinokite, kad jis nesėkmingai iškrito iš Romos ekspreso, kuriuo grįždavo į vienuolyną, ir iškart mirė. Prancūzijos valdžios institucijos padarė išvadą, kad tai savižudybė. Patikiu jį jūsų maldoms: žinote, kad savižudybė yra baisus nusidė-

jimas gyvybės Kūrėjui.

- Bet... broli rektoriau, ar nebuvo pavojinga kreiptis į

užsienio agentą, kad būtų... įmanoma savižudybė? Ar galime neabejoti jo santūrumu?

- Sutikau palestinietį prieš daugelį metų Kaire, nuo tada jis visuomet buvo labai patikimas. Siuo atveju mūsų interesai sutampa su jo interesais, jis tai puikiai suprato. Jam padėjo senas pažįstamas, Izraelio pareigūnas: Hamas ir Mosado nariai aršiai kaunasi tarpusavyje, bet kartais jie įstengia susivienyti dėl bendro reikalo — būtent toks yra šis atvejis, ir tai tinka mūsų planams. Svarbus tik rezultatas: naudojamos priemonės turi būti veiksmingos, greitai taikomos ir galutinės. Užtikrinu visišką šių pareigūnų diskretiškumą. Jiems labai gerai atsilyginta.

* Jis žeidžia mūsų ausis (lot.) (vert. past.).

58

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Iš tiesų, tūkstančiai dolerių, apie kuriuos mums kalbė-

jote, yra didelė suma. Ar šios išlaidos tikrai pasiteisina?

Rektorius - tai būdavo retai - atsisuko į savo pašnekovą.

- Mano broli, ši investicija yra juokinga, palyginti su nauda. Ją aš vertinu ne tūkstančiais, o milijonais dolerių.

Jei pasieksime savo tikslą, pagaliau turėsime priemonių savo misijai. Prisiminkite staiga atsiradusius didžiulius tamplierių turtus: taigi mes semsime iš to paties šaltinio. Laimėda-mi ten, kur jie pralaimėjo.

- O Žerminji antkapis?

- Taip. Sis atradimas būtų likęs nepastebėtas, jei tėvui Andriejui nebūtų buvę pranešta, nes jo vienuolynas yra šalia. Jam kilo netinkama mintis greitai nuvažiuoti į vietą ir pirmam perskaityti užrašą. Apie jo egzistavimą žinome iš tamplierių bylos.

- Visa tai mums jau sakėte.

- Per savo paskutinį apsilankymą Romoje jis prasitarė

apie kai kurias savo mintis, buvo aišku, kad jis ima sieti turimą informaciją. Tai be galo pavojinga, niekada negali žinoti, kuo tai baigsis, o mūsų draugija šventojo popiežiaus Pijaus V buvo įkurta, - jis nusilenkė pirma kairėn, kur stovėjo tuščias sostas, paskui priešais kabančio Nukryžiuotojo pusėn, - kad nebūtų suterštas ir apjuodintas Viešpaties atminimas ir paveikslas. Per ilgą Bažnyčios istoriją visi mėginusieji tai padaryti buvo pašalinti. Dažnai pačiu laiku, kartais - pavėluotai, ir dėl to atsiradusi netvarka sukėlė

daug kančių, prisiminkite Origeną, Arijų arba Nestorijų ir 59

Michel Benoît

daugelį kitų... Grupė iš Romos ekspreso mano prašymu imsis būtinų veiksmų: Zerminji antkapis greitai bus paslėptas nuo smalsių žvilgsnių, tuoj pat.

Palengvėjimo atodūsis nuvilnijo tarp susirinkusiųjų.

- Bet dabar turime kitą problemą, kilusią iš pirmosios, -

tęsė rektorius.

Kelios galvos išsyk atsisuko į jį.

- Prieš kurį laiką velionis tėvas Andriejus, atrodo, pažadino savo, galima vadinti, mokinio smalsumą - tai vienas iš vienuolių, šio vienuolyno specialiosios seminarijos dėstytojas. O gal tai tik klaidingas pavojaus signalas, duotas dėl švenčiausiojo tėvo prioro mums atsiųsto pranešimo.

Studentas, lankantis šio dėstytojo, vadinamojo tėvo Nilo, egzegezės paskaitas, praneša girdėjęs jo nuomonę, kuria yra ginčijama tradicinė Evangelijos pagal Joną doktrina. Turė-

damas omenyje pastarojo meto įvykius, tėvas prioras nutarė

nedelsdamas pranešti mums.

Keli broliai pakėlė galvas: Evangelija pagal Joną - tai pati jų misijos esmė; viskas, kas su tuo susiję, turi būti nuodugniai išnagrinėta.

- Suprantama, kad kataliko egzegeto lojalumas rūpi Kongregacijai, ir šis vienuolis nėra pirmas, kuriam reikia parodyti jo vietą...

Galima buvo spėti, kad veidus dengiantys šydai maskavo keleto šypsenas.

- ...bet šiuo atveju aplinkybės yra ypatingos. Velionis tė-

vas Andriejus buvo nepaprastas eruditas, apdovanotas aštriu

60

Tryliktojo apaštalo paslaptis

ir kūrybingu protu. Jis nebegali pakenkti, bet ką jis yra pasakęs savo mokiniui Nilui? Nes, kaip pažymėjo tėvas prioras, šiuodu intelektualus siejo stipri draugystė - vienuolyne tai visada yra nepageidautina. Kitaip sakant, ar nuodai, patekę į tėvo Andriejaus protą, galėjo užkrėsti tėvą Nilą? Neturime jokių galimybių to sužinoti.

Vienas iš brolių pakėlė sukryžiuotas rankas.

- Sakykite, broli rektoriau... Ar kartais tas tėvas Nilas taip pat nevažinėja Romos ekspresu?

- Be abejo, jis galėtų. Bet negalime planuoti kitos vienuolyno vienuolio savižudybės. Per tokį trumpą laiko tarpą — juk nebus lengva įtikinti nei Prancūzijos vyriausybę, nei visuomenę. Tačiau reikalas gana skubus, nes šis vienuolis tebedėsto ir atrodo apsisprendęs paskelbti studentams savo... tam tikras savo tyrimų išvadas. Kokios jos? Šito mes nežinome, bet negalime leisti nė menkiausios rizikos: kardinolas daug tikisi iš Šv. Martyno vienuolyno seminarijos, jis nori, kad ji būtų nepriekaištinga.

- Ką siūlote?

Rektorius atsisėdo, susikišo savo rankas ir žiedą į kamžos rankoves.

- Dar nežinau, viskas dar labai nauja. Negaištant reikia išsiaiškinti, ką tas vienuolis žino, arba, jei dar nežino nieko itin svarbaus, - iki kur jis gali nueiti. Pranešiu jums.

Jis nutilo ir įtemptai žvelgė į Nukryžiuotąjį - ant dram-blio kaulo buvo kraujo, tarsi sutirštėjusio per amžius. Kitas klausimas bus sunkesnis: to reikia imtis apdairiai. Kiekvie-

61

Michel Benoît

nas brolis pirmiausia tikisi, kad draugija vadovausis savo įstatais.

Net jei jie reiškė vieno iš jų mirtį.

- Nė vienas nieko arba beveik nieko nežino apie šiuo metu šalia sėdintį brolį. Taigi būtent aš turiu atlikti baisią užduotį ir apsaugoti pačią mūsų draugijos esmę, kai tai tampa būtina.

Sv. Pijaus V draugijos rektorius būdavo skiriamas iki gyvos galvos. Pajutęs, kad artinasi mirtis, jis paskirdavo vieną iš brolių, kuris taps jo įpėdiniu ir savo ruožtu sužinos (tik jis vienas), kas yra vienuolika jo kolegų, ir bus jiems žinomas.

Daugelis rektorių nuo 1570 metų laikėsi gero tono taisyklių

ir mirdavo anksčiau nei tapdavo neveiksmingi. Kartais reikė-

davo šiek tiek padėti tiems, kurie labiau mylėjo gyvenimą nei Mokytoją: Vienuolika griežtai prižiūrėjo savo vadovo veiks-mingumą. Šiam atvejui būta tam tikro protokolo, ir dabar šis protokolas turės būti įgyvendintas, bet šįkart - broliui.

- Vienas iš mūsų - man nemalonu čia tai sakyti - neseniai pasirodė nesugebąs laikytis mūsų pagrindinės taisyklės, tai yra visiško konfidencialumo. Be abejo, jo budrumas su-menkėjo dėl garbaus amžiaus.

Vienas dalyvis ėmė drebėti, jo kamžos rankovės nuslydo ir pasirodė išdžiūvusios rankos, kurias vagojo išsišoku-sios venos.

- Prisidenkite, broli! Gerai. Jūs žinote nusižengusiajam taikomą procedūrą. Perspėju, kad nuo šio vakaro prasideda 62

Tryliktojo apaštalo paslaptis

pasninko, maldos ir atgailos metas, kaip visada prieš visišką brolio misijos pabaigą. Mes turime padėti jam pasirengti, palydėti jį naujuoju jo keliu. Visiškas pasninkas mūsų kito susitikimo išvakarėse ir plakimasis geležiniu botagu kiekvieną rytą ir vakarą tiek, kiek reikia Miserere sukalbėti, arba, jei norite, daugiau. Nematuokime mūsų prisirišimo prie brolio, kuris taip ilgai dalijosi su mumis atsakomybe ir su kuriuo greitai turėsime išsiskirti.

Kalfas nemėgo taikyti šio protokolo kuriam iš Dvylikos.

Nuo to laiko, kai ėmė vadovauti draugijos susirinkimams, jis neatitraukdavo akių nuo Nukryžiuotojo, Viešpats ne sy-kį tai matė ir girdėjo.

- Dėkoju jums. Iki kito susitikimo turime mūsų broliui įrodyti - slaptai - savo meilės jam stiprybę.

Broliai pakilo ir pasuko šarvuotų durų salės gale link.

13

Evangelijos pagal Matą ir Joną

Paschos šeštadienį pakilusi saulė apšvietė impluviumo*

čerpes. Atsisėdęs ant vidurinio baseino krašto, išsekintas šių

dviejų dienų, per kurias žlugo tiek vilčių, judėjas atsiduso:

* Pasiturintys žydai dažnai statydavosi namus pagal romėnų modelį: visi pirmo aukšto kambariai išeidavo į dengtą galeriją, nuo kurios stogo vanduo subėgdavo į vidurinį baseiną (aut. past.).

63

Michel Benoît

reikia užlipti į viršų. Vienuolika mokinių susigrūdo aukštutiniame kambaryje kaip išgąsdinta banda. Jėzus išduotas Pi-lotui, vakar vidurdienį nukryžiuotas... tai ne pralaimėjimas, tai baisus fiasko.

Pagaliau jis pasiryžo, lėtai užkopė laiptais, vedančiais į

antrą aukštą, ir pastūmė duris, pro kurias ketvirtadienį vakare išėjo Judas. Erdvų kambarį apšvietė tik paprasta baigianti užgesti žvakė. Jis pamatė šešėlius, susėdusius kur pakliūva ant žemės. Niekas nekalbėjo. Sie įbauginti, besislapstantys galilėjiečiai, - tai viskas, kas liko iš naujųjų laikų Izraelio.

Nuo sienos atsiskyrė šešėlis ir prisiartino prie jo.

- N a ?

Petras žiūrėjo į jį iš viršaus.

„Niekada jis nepripažins pralaimėjimo, niekada nepripažins, kad yra man skolingas, taip besislapstydamas pas mane, kaip niekada nepripažins ir mano ypatingų ryšių su Jėzumi." 1

- Pilotas vakar vakare leido nuimti nuo kryžiaus Jėzaus kūną. Buvo labai vėlu, kad būtų buvę galima juo pasirūpinti pagal ritualą, todėl jis laikinai buvo paguldytas gretimoje kapavietėje, kuri, atrodo, yra Juozapo iš Arimatėjos, vieno iš mūsų sekėjų.

- Kas nešė kūną?

- Nikodemas paėmė už galvos, Juozapas - už kojų. Ir kelios moterys, Marija Magdalietė ir jos draugės, - jos dažnai ateina, mes jas gerai pažįstame, — atliko raudotojų

vaidmenį.

64

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Petras prikando apatinę lūpą ir trenkė kumščiu į savo kairį delną.

— Kokia gėda, kokia... kokia negarbė! Mirusįjį paskutinį kartą visada pagerbia jo šeimos nariai! Nei Marijos, nei jo brolio Jokūbo ten nebuvo... tik sekėjai! Mokytojas mirė

kaip šuo.

Judėjas ironiškai pažvelgė į jį.

— Ar Marija, jo motina, Jokūbas ir kiti trys broliai bei seserys kalti, kad pasirengimas jūsų sukilimui buvo didžiausia paslaptis? Ar tai jų kaltė, kad viskas per kelias valandas pakrypo tragiškai ir nelauktai? Ar tai jų kaltė, kad Kajafas pamelavo ir Jėzus buvo nuvestas pas Pilotą vakar rytą? Kad jis buvo nukryžiuotas iškart, be teismo? Kas kaltas?

Petras nuleido galvą. Tai jis susidėjo su savo senais draugais zelotais, įkalbėjo Judą atlikti savo niekingą vaidmenį, jis atsakingas už viską. Jis žinojo, bet negalėjo to pripažinti. Tik ne akivaizdoje šio žmogaus, šio uzurpatoriaus, kuris tęsė:

— Kur tu buvai, kai Jėzų paguldė ant kryžiaus, kai į jo riešus įkalė vinis? Vakar vidurdienį aš buvau ten, pasislėpęs minioje. Aš girdėjau kraupų plaktukų kaukšėjimą, mačiau, kaip per jo kūną bėgo kraujas ir vanduo, kai legionierius jį

pribaigė ieties dūriu. Aš vienintelis čia galiu paliudyti, kad Jėzus Nazarietis mirė kaip vyras, nesiskųsdamas ir nepriekaištaudamas mums, įviliojusiems jį į šiuos spąstus. Kur jūs visi buvote?

Petras nieko neatsakė. Kajafo išdavystė, Jėzaus perdavi-mas romėnams, - šie netikėti įvykiai niekais pavertė rengtą

¿5

Michel Benoît

sukilimą. Kaip ir kiti, tuo metu, kai Mokytojas buvo apimtas agonijos, jis slėpėsi kažkur žemutiniame mieste. Kuo toliau nuo Romos legionierių, kuo toliau nuo vakarinių Jeruzalės vartų ir kryžių. Taip, anas vienintelis ten buvo, anas vienintelis matė ir nuo šiol anas vienintelis gali paliudyti apie Jėzaus mirtį, jo drąsą ir orumą. Dabar jis tuo nuolat naudosis, kad pasipuikuotų, apsišaukėlis!

Reikėjo vėl perimti iniciatyvą. Vyriausiasis čia yra jis. Pa-

šaukė savo pašnekovą prie lango.

- Ateik, reikia pasikalbėti.

Petras minutėlę žiūrėjo į naktį. Viskas Jeruzalėje buvo tamsu, ir pats dangus. Jis atsigręžė, nutraukė slogią tylą.

- Reikia skubiai išspręsti dvi problemas. Pirma, Jėzaus kūnas: niekas iš mūsų nesutiks, kad jis būtų įmestas į bendrą griovį, kaip visi nuteistieji myriop. Tai bus jo atminimo įžeidimas.

Judėjas pažvelgė į neaiškių formų šešėlius, nusidrieku-sius palei aukštutinio kambario sienas. Aišku, kad niekas iš jų negali suteikti nukryžiuotajam padoraus kapo. Juozapas Arimatietis nesutiks, kad Jėzaus kūnas ilgai pasiliktų jo šeimos kapavietėje. Reikėjo surasti ką nors kita.

- Galbūt yra viena galimybė... Esenai visada laikė Jėzų

savu, nors jis niekada nesutiko būti jų sektos nariu. Aš jau seniai priklausau pasaulietinei jų bendruomenei, gerai juos pažįstu. Jie tikrai sutiks paguldyti jo kūną viename iš savo nekropolių dykumoje.

- Ar gali tuoj pat su jais susisiekti?

66

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Visai šalia gyvena Eliezeras, pasirūpinsiu. Kokia antroji problema?

Petras įbedė žvilgsnį į savo pašnekovo akis; šią akimirką iš debesų išniręs mėnulis apšvietė nelygų jo veidą. Ir senasis zelotas šiurkščiu balsu atsakė:

- Antroji problema - Judas. Siuo aš pasirūpinsiu.

- Judas?

- Ar žinai, kad šįryt jis sukėlė skandalą šventykloje? Ar žinai, kad jis apkaltino vyriausiąjį kunigą išdavyste ir kad stebint miniai pakvietė Dievą liudyti jo ir Kajafo ginče? Pagal žy-dų prietarus dabar vienas iš dviejų turi mirti nuo Dievo rankos. Kajafas tai žino ir Judą sulaikys: tada jis prabils. Tu ir aš, pirmiausia aš, būsime demaskuoti. Dėl kunigų nesvarbu. Bet pagalvok apie mūsų sekėjus: jei jie sužinos, kad tai dėl mūsų

Jėzus buvo sulaikytas, net jei mes nenorėjome nieko kito, kaip tik užtikrinti jo saugumą, - ateities nebėra. Supranti?

Apstulbęs judėjas įdėmiai žiūrėjo į galilėjietį: „Kokia ateitis, nelaimėli, išsigelbėjęs nuo žlugusios avantiūros? Kokia kitokia ateitis tavęs laukia, jei ne grįžimas prie savo žvejo tinklų, kurių išvis neturėjai palikti?"

Jis nieko neatsakė. Petras nuleido galvą, jo veidas vėl atsidūrė šešėlyje.

- Sis žmogus išėjo iš proto, jis tapo pavojingas. Reikia ką nors daryti, kad šio pavojaus nebeliktų. Nebegalvok apie tai, Judu aš pasirūpinsiu.

Ir kairiąja instinktyviai paglostė kairiąją šlaunį, į kurią trynėsi sica.

67

Michel Benoî t

14

Apaštalų darbai

Palikęs sutrikusį judėją, Petras pasišalino iš kambario, perėjo per impluviumą ir išsmuko laukan. Brėkštant Paschos šeštadieniui, gatvės buvo tuščios: jis žinojo, kur rasti Judą.

Sliūkino per žemutinį miestą. Gatvelių, vis siauresnių, labirintas, jokio grindinio: po sandalais gurgždėjo smėlis.

Pabeldė į kažkokias duris.

Langelyje pasirodė išsigandęs skarą ryšinčios moters veidas.

- Petrai! Bet... tokiu metu?

- Atėjau ne pas tave, moterie. Pas Iskarijotą. Jis čia?

Ji neįsileido jo ir pritildė balsą:

— Taip, jis atėjo naktį, įsiutęs. Tikrai, atrodė nė kiek nesi-valdantis. Sakosi viešai apkaltinęs vyriausiąjį kunigą Kajafą išdavus priesaiką ir pakvietęs Dievą liudyti: dabar vienas iš dviejų turi mirti.

— Tu juk netiki visu tuo?

— Aš esu Jėzaus mokinė, kaip ir tu, jis mus išlaisvino iš šių tautą pavergusių pramanų.

Petras nusišypsojo jai:

- Taigi neturi bijoti, atėjau nuraminti Judo. Dievas yra teisingas, jis žino jo širdies teisumą.

Moteris padvejojo, pažiūrėjo į Petrą ir atidarė jam duris.

68

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Apaštalas žengė keletą žingsnių: trys žemi namai buvo užtverę šį akligatvį, išorinės langinės užvertos. Jeruzalė po nakties, praleistos kalbant Paschos Seder\ dar miegojo.

Kažkoks garsas privertė jį krūptelėti, jis atsisuko: priešais stovėjo Judas.

- Petrai! Shalom\

Jis buvo labai išblyškęs, aplink akis - tamsūs ratilai, o susivėlusiais plaukais atrodė kaip laukinis.

- J e i tu žinotum... Mus išdavė, Petrai, išdavė pats vyriausiasis kunigas. Jis prisiekė, kad Jėzaus gyvybė bus apsaugota, o vakar auštant mačiau, kaip Mokytoją, surištą, vedė pas Pilotą. Taigi...

- Taigi, tu išprotėjai! - Petro balsas buvo šiurkštus.

- Taigi, aš norėjau priminti Kajafui mūsų susitarimą. Ir pakviečiau Dievą liudyti mūsų ginče.

- Ar žinai, ką tai pagal jūsų absurdišką tikėjimą reiškia?

Judas nuleido galvą, nervingai sukryžiavo rankas.

- Kiekviena priesaika yra susijusi su amžinybe. Kajafas man prisiekė, davė pinigų kaip savo žodžių garantą, tačiau Jėzus mirė kaip nusikaltėlis. Tik Amžinybė gali teisti, kai pasielgiama taip negarbingai.

- Ar Jėzus mums nekartojo, kad nereikia prisiekti Dievui, nes tai yra jo įžeidimas?

Judas papurtė galvą.

- Dievas teisia, broli, Dievas turi teisti žmonių negar-bingumą...

* Svarbiausias Paschos šventės įvykis - velykinis seder (tarnavimas) (vert. past.).

69

Michel Benoît

„Štai ką kunigai iš mūsų padarė, - pamanė Petras, - absurdiškų tikėjimų vergus. Visų pirma Izraelį reikia padaryti laisvą nuo šito: jei ne su Jėzumi, tai be jo. Bet Judas yra galutinai prarastas. Per vėlu."

- Na, kas toliau, Judai?

- Toliau viskas baigta. Mums telieka grįžti į Galilėją, kad per visą gyvenimą išpirktume Mokytojo mirtį. Viskas baigta, Petrai!

Apaštalas žengė žingsnį į Judą, šis nepatikliai žiūrėjo, kaip jis artinasi. Kad nuramintų, Petras nusišypsojo, - šis žmogus yra žydų valdžios auka, temiršta jis ramiai! Tuomet išsitraukė sica ir staigiu judesiu, kaip kadaise buvo išmo-kę zelotai, įsmeigė jį į Judo papilvę. Su pasišlykštėjimu rėžė

kardu į viršų, kol šis atsitrenkė į krūtinkaulį.

- Dievas nusprendė, - iškvėpė jam į veidą. - Tai Dievas sprendžia: tegul Kajafas gyvena Izraelio nelaimei.

Iš siaubo išsprogusiomis akimis, nė neriktelėjęs Judas nuvirto kniūbsčias, ir jo viduriai pasklido ant smėlio.

Petras lėtai pasitraukė ir apžiūrėjo akligatvį: niekas nesu-judėjo, nebuvo nė vieno liudytojo. Lėtai nušluostė trumpą kardą vidine savo tunikos puse. Paskui pakėlė akis. Saulė ką tik buvo linksmai apšvietusi Izraelio žemę, primindama jam pabėgimą iš vergovės Egipte ir stebuklingą perėjimą Raudonosios jūros vandenimis.

Tą dieną gimė tauta, Dievo tauta. Dvylika šeimų klaidžiojo po dykumą, kol apsistojo Kanaane - tai buvo senasis 70

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Izraelis, jo galas atėjo. Turėjo gimti naujas Izraelis, šįkart vedamas dvylikos apaštalų. Jų liko tik vienuolika? Dievas paskirs tą, kuris pakeis Judą.

Bet niekada judėjas, tariamas mylimiausias mokinys, nebus vienas iš dvylikos mokinių.

Niekada.

Petras perlipo per Judo kūną. Kai jį suras, visi manys, kad tai zelotai suvedė sąskaitas. Paskutinį kartą pažvelgė į

kūną:

„Dabar aš būsiu akmuo, ant kurio stovės Bažnyčia, ir mirtis mūsų nebeįveiks. Dar niekas nebaigta, Judai."

15

Po Andriejaus žūties buvo praslinkusios dvi dienos. Nilas žvelgė į popieriais užverstą savo stalą - ieškojimų metų atspindys. Manė išsiaiškinęs tikrąsias Judo mirties aplinkybes: kas buvo užsimezgę kelios dienos iki nukryžiavimo. Paskui Judas buvo nužudytas, o nepasikorė. Vėlesnius įvykius buvo galima nutuokti tik braunantis per tekstus - ir ką jie sako, ir ką tik duoda suprasti. Istorija nėra tikslusis mokslas: jos tiesa išaiškėja lyginant surinktus įrodymus.

Dabar tas pats metodas turėjo praversti susidūrus su pa-slaptinguoju popieriaus lapeliu, rastu mirusio draugo delne.

Reikėjo patekti į Istorijos mokslų biblioteką. Naujasis bib-

Michel Benoît

liotekininkas bus paskirtas tik po laiduotuvių, o jos numa-tytos rytdieną.

Užsimerkęs leidosi į prisiminimus.

-Tėve Nilai, ką tik sužinojau, kad restauruodami Zerminji bažnyčią darbininkai atrado senąjį užrašą. Norėčiau jį pamatyti savo akimis, ar važiuosite su manimi? Turiu nufotografuoti rankraščius Orleane, o Zerminji de Prė yra pakeliui...

Automobilį paliko miestelio aikštėje. Nilas džiaugėsi* kad vėl išvys šią bažnyčią: Karolio Didžiojo architektas ketino sukurti miniatiūrinę Eks la Sapel katedros, pastatytos apie 800 metus, kopiją. Brangūs jos alebastro vitražai teikė nepaprastą, jaudinamą jaukumą ir skatino susikaupimo dvasią.

Jie priėjo prie šventovės slenksčio.

- Matote, visa tai dar gaubia paslaptis!

Per plaktukų dūžius į galinę sieną Andriejaus šnabždesys vos girdėjosi: kad išimtų vitražus, darbininkai turėjo nudau-

žyti tinką. Tarp dviejų langų skylių prieblandoje žiojėjo anga.

- Atleiskite, ponai, norėčiau žvilgtelėti į plytą, tą, kurią, atrodo, suradote čia dirbdami.

- A, akmuo? Taip, radome jį po tinko sluoksniu, išklibi-nome iš sienos ir paguldėme kairėje pusėje.

- Ar galime jį apžiūrėti?

- Be abejo, jūs kol kas pirmieji susidomėjote.

Du vienuoliai žengė keletą žingsnių ir ant žemės pamatė

stačiakampę plytą su cemento likučiais ant šonų. Andriejus pasilenkė, paskui priklaupė ant vieno kelio.

72

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Aha... atrodo, ji nuo pat pradžių buvo įmūryta sienoje.

Tokioje vietoje ji buvo tiesiai priešais tikinčiųjų akis. Taigi turėjo ypatingą reikšmę... Paskui, matote, ją paslėpė po tinko sluoksniu, bet, atrodo, jis ne toks senas.

Nilas suprato savo kolegos susijaudinimą. Istorija jiems niekada nebuvo praėjusi epocha: praeitis buvo jų dabartis.

Sią akimirką jie girdėjo balsą iš amžių glūdumos: imperatoriaus, kuris liepė išgraviruoti šį akmenį ir įmūryti jį tokioje ypatingoje vietoje, balsą.

Andriejus išsitraukė nosinę ir atsargiai nuvalė akmens paviršių.

- Tinkas toks pat, kaip ir Romos bažnyčių. Vadinasi, šis antkapis išbuvo du tris amžius ir buvo uždengtas vieną dieną supratus, kad reikia slėpti užrašą nuo žmonių. Kam gi reikėjo jį slėpti?

Po dulkėmis virstančiu tinku ryškėjo rašmenys.

- Karolingų raštas. Bet... tai Nikėjos simbolio tekstas!

- Credo tekstas?

- Būtent. Įdomu, kodėl norėta šioje imperatoriaus baž-

nyčioje padaryti jį tokį atvirą visų žvilgsniams? Ypač įdomu, kodėl...

Andriejus dar kiek užtruko prie užrašo, paskui pakilo ir, nusikratęs dulkes, uždėjo ranką Nilui ant peties.

- Bičiuli, čia pavaizduotame Nikėjos simbolyje slypi ka-

žin kas, ko aš nesuprantu: niekada nesu to regėjęs.

Jie greitai nufotografavo paviršių ir išėjo, kai darbininkai statybvietę uždarydavo pietų pertraukai.

73

Michel Benoît

Andriejus iki pat Orleano tylėjo. Prabilo, kai Nilas ruošė

fotoaparatą darbui.

- Ne su šita juostele, joje nufotografuota plyta. Padėkite ją į šoną, o šiems rankraščiams paimkite kitą juostelę.

Grįžo nelinksmi. Prieš išlipdamas iš automobilio Andriejus atsisuko į Nilą. Jis atrodė smarkiai susirūpinęs.

- Išspausdinkite Žerminji negatyvą dviem egzemplioriais. Vieną pasiimsiu ir tučtuojau išsiųsiu faksu pažįstamam Vatikano bibliotekos darbuotojui, rūpi sužinoti jo nuomonę. Nedaugelis tesupranta ankstyvųjų viduramžių užrašus.

Antrąjį egzempliorių... kruopščiai paslėpkite savo celėje. Ką čia žinosi.

Po poros savaičių Andriejus pasikvietė Nilą į savo kabinetą. Atrodė susirūpinęs.

- Ką tik gavau laišką iš Vatikano, jie liepia man atvažiuoti atsiskaityti dėl koptų rankraščio, apie kurį jums kalbėjau, vertimo. Kodėl reikalauja, kad atvykčiau? Prie laiško pridė-

tas Vatikano darbuotojo raštelis, kuriame jis praneša, kad gavo Žerminji antkapio nuotrauką. Ir jokių komentarų.

Nilas nustebo, kaip ir jo draugas.

- Kada išvykstate?

- Tėvas prioras šįryt man davė bilietą į Romos ekspresą rytdienai. Tėve Nilai... prašau, kol manęs nebus, dar kartą nuvažiuokite į Žerminji, mūsų nuotrauka nėra aiški, padarykite kitą, ryškioje šviesoje.

- Tėve Andriejau, ar galite pasakyti, apie ką galvojate?

74

Tryliktojo apaštalo paslaptis

— Dabar jums daugiau nieko nepasakysiu. Sumanykite kokią nors priežastį ištrūkti iš vienuolyno ir greitai padarykite tą nuotrauką. Kai grįšiu, panagrinėsime ją.

Kitą dieną Andriejus išvažiavo į Romą.

Ir į vienuolyną nebegrįžo.

Nilas atsimerkė. Jis kuo greičiau įvykdys paskutinę savo draugo valią. Bet kai jo nebėra, kam reikalinga ta nauja už-

rašo nuotrauka?

Suskambo laidotuvių varpai, visai lygumai skelbdami, kad rytoj vienuolis bus iškilmingai palydėtas į paskutinę poilsio vietą. Nilas pratraukė stalo stalčių ir įkišo ranką po laiškų krūva.

Širdis ėmė daužytis. Ištraukė visą stalčių: Zerminji padaryta nuotrauka buvo dingusi, prapuolęs ir tėvo Andriejaus raštelis.

„Neįmanoma! Tai neįmanoma!"

Jis išvertė ant stalo visą stalčiaus vidų, - išties negatyvo ir raštelio niekur nebuvo.

Vienuoliai duoda neturto įžadus, taigi jie visiškai nieko neturi, nieko negali užrakinti, visos celės buvo be spynų.

Išskyrus ekonomo bei tėvo prioro kabinetus ir tris bibliotekas, kurių raktai buvo taupiai išdalyti.

Bet vienuolio celė yra neliečiama jo vienumos vieta, niekas negali įžengti į ją nesant šeimininko arba be oficialaus jo leidimo. Gali tik tėvas prioras. Kai buvo išrinktas, jis ėmė

75

Michel Benoît

ypač gerbti šią griežtą taisyklę, apsaugančią vienuolių pasirinkimą gyventi bendruomenėje, bet vieniems Dievo akivaizdoje.

Jie ne tik peržengė tėvo Nilo šventovės slenkstį — jie ją apieškojo ir apvogė. Jis užmetė akį į netvarkingai ant stalo suverstas bylas. Taip, buvo raustasi ne tik stalčiuje: didžiausia jo byla, susijusi su Evangelija pagal Joną, gulėjo ne ten, kur paprastai. Siek tiek kitoje vietoje ir atversta. Nilas, pradėjęs dėstyti savo kursą, šiuo segtuvu naudojosi kasdien ir tuoj pat pastebėjo, kad užrašai sudėlioti kitaip - visada jie būdavo išdėstyti tik jam suprantama tvarka. Jam net pasirodė, kad kai kurie lapai dingę.

Benediktinų gyvenimo taisyklė akivaizdžiai buvo pažeista. Tam reikėjo itin svarbios priežasties. Jis neaiškiai nujau-tė, kad tarp paskutinių neįprastų įvykių yra kažkoks ryšys, bet koks?

Vienuoliu jis tapo prieš savo netikinčios šeimos valią ir gerai prisiminė jauno novicijaus laikus. Tiesa... Jos ieš-

kojimams jis paaukojo visą savo gyvenimą. Jį suprato du žmonės: Rembertas Lylandas, jo bendramokslis ketverius Romos studijų metus, ir Andriejus. Lylandas dabar dirbo kažkur Vatikane, tad Nilas buvo likęs vienas su klausimais, į kuriuos negalėjo pats atsakyti, apimtas neaiškaus nerimo nuo pat vasaros pabaigos.

Jis pavartė storo Evangelijos pagal Joną segtuvo lapus -

štai priežastis. Iš esmės Andriejus visąlaik kalbėdavo užuo-minomis, bet taip ir nesutiko atskleisti ko nors daugiau ar

Tryliktojo apaštalo paslaptis

įleisti į šiaurinio sparno biblioteką. Negalėjo pasielgti kitaip: klusnumas. Bet tėvas Andriejus mirė, galbūt dėl savo klusnumo. O jo paties celė buvo apieškota pažeidžiant griežtas vienuolyno taisykles.

Reikėjo ką nors daryti.

Dar valanda iki vakarinių mišių. Atsistojo, išėjo į koridorių ir ryžtingai pasuko prie laiptų į bibliotekas.

Turėdamas regimąją atmintį, jis iki smulkmenų prisiminė Andriejaus raštelį. Koptų rankraštis (Apok.) — be abejo, koptų apokalipsė. Apaštalo laiškas, toliau - trys paslaptingos raidės NJR ir Zerminji plyta. Visus šiuos paslaptingus dalykus siejančios gijos reikėjo ieškoti kažkur bibliotekos knygose.

Atžingsniavo iki Andriejaus kabineto visai šalia Biblijos mokslų sparno. Už dešimties metrų buvo šiaurinio sparno kampas ir Istorijos mokslų bibliotekos durys.

Bibliotekininko kabineto duryse, kaip ir visose celėse, spynos nebuvo. Įėjęs užsidegė šviesą ir atsisėdo ant kėdės, kur tiek laimingų valandų yra praleidęs šnekėdamasis su draugu. Niekas nepasikeitę. Lentynos prie sienų prikrautos knygų su naujomis etiketėmis: naujausi pirkiniai, laukian-tys sau vietos viename iš trijų sparnų. Apačioje — metalinis stelažas, kuriame Andriejus laikydavo rankraščių, prie kurių

dirbo, fotokopijas. Kažkur ten turėjo būti koptų apokalipsė. Ar reikėtų pradėti nuo čia?

Staiga jis pašoko. Ant lentynos buvo daug netvarkingai sukrautų juostelių - rankraščių nuotraukų negatyvų. Tarp 77

Michel Benoît

jų, priekyje, jis tuoj pat rado juostelę, kurioje nufotografuotas Zerminji užrašas. Andriejus buvo ją padėjęs ir prieš kelionę į Romą užmiršęs.

Iš jo ką tik pavogė nuotrauką, bet nepagalvojo apie negatyvą ar tiesiog dar neturėjo laiko patikrinti bibliotekininko kabineto. Nilas nedvejodamas atsistojo, pasiėmė iš lentynos susuktą juostelę ir įsidėjo į kišenę. Paskutinis mirusiojo noras yra šventas...

Tiesiai priešais save, ant kėdės atlošo, jis atpažino pa-svertą dvasininko apsiaustą ir kelnes - drabužius, kuriuos Andriejus vilkėjo mirties valandą. Rytoj jis bus palaidotas su vienuolio apranga, šių apdarų niekas nebenešios, ir tyrimui jų nebereikia. Ašaros aptemdė Nilui akis, bet staiga jam šovė beprotiška mintis. Jis čiupo kelnes ir įkišo ranką į kairiąją kišenę; pirštai užčiuopė kažkokį odinį daiktą.

Tučtuojau ištraukė: raktų ryšulys. Nedvejodamas atsegė

užspaudžiamą segtuką.

Trys raktai. Ilgiausias, visiškai toks pat kaip ir jo - tai centrinio sparno raktas, kiti du turėjo būti nuo pietinio ir šiaurinio sparnų. Specialus ryšulys, kurį turi tik bibliotekininkas ir prioras. Sutrikdytas dramatiškų įvykių, kur įtrauktas jo vienuolynas, tėvas prioras dar nesumojo pasiimti šo ry-

šulio, juk reikės jį perduoti tam, kuris pakeis Andriejų, kai prioras ką nors pasirinks šioms delikačioms pareigoms.

Nilas minutėlę padvejojo. Paskui vėl akyse sušmėžavo draugo, sėdinčio priešais šioje kėdėje, veidas. „Nilai, į šį vie-78

Tryliktojo apaštalo paslaptis

nuolyną įstojote, kad sužinotumėte tiesą." Įsimetė raktus į

kišenę, paėjo koridoriumi kelis metrus iki šiaurinio sparno ir jo bibliotekos.

Istorijos mokslai; jei įeis pro šias duris, taps maištininku.

Ryžtingai įkišo vieną iš dviejų mažų raktų į spyną ir tyliai jį pasuko.

Tėvas Nilas, taikus egzegezės mokytojas, klusnus vienuolis, niekada nepažeidęs nė menkiausios vienuolyno taisyklės, atvėrė duris ir žengė į priekį: atsidūręs šiaurinio sparno bibliotekoje, jis tapo atskalūnu.

16

Evangelija pagal Matą

- Ką jie ten viršuje daro?

Jie sėdėjo ant vieno iš akmeninių impluviumo suolų. Au-

šo Paschos šeštadienio rytas, name buvo tylu. Kaip ir namo šeimininkas, Petras atrodė išsekęs. „Dvi bemiegės naktys, paskutinį kartą iš tikrųjų valgėme ketvirtadienį vakare aukš-

tutiniame kambaryje su Jėzumi. Paskui areštas, Mokytojo mirtis. Atsikratyta Judo."

Jo veidas buvo iškankintas nuovargio. Vėl pakartojo klausimą:

- Ką jie ten viršuje daro?

79

Michel Benoît

- Turėtum žinoti, ar nepraleidai vakar visos dienos užsidaręs, kol aš kalbėjausi su esenais?

Judėjas neužsiminė, kad užvakar paryčiais Petras bu-vo trumpai išėjęs. Pamatęs šį slenkantį gatvėmis ir ranką spaudžiantį prie kairiojo šono, jis viską suprato. Vėliau, dieną, jis girdėjo Jeruzalėje kalbant: zeloto nužudytasis galilėjietis, - tai tas, vakar kvietęs Dievą liudyti Kajafo ir jo ginče. Tokio mirtis nieko nestebino - Dievas nusprendė ir pasirinko Iskarijotą.

- Manau, - Petras karčiai šyptelėjo, - daugelis dabar miega. Sakyk, ar esenai ketina mums padėti?

- Taip, turiu gerų naujienų. Jie mano, kad Jėzus yra Izraelio šventasis, ir suteiks jam kapavietę savo kapinėse. Kū-

ną bus galima pernešti, kai suskambės šofaras, skelbiantis Paschos pabaigą, - tu žinai, kad esenai labai griežtai laikosi ritualinių apeigų ir neprisilies prie lavono, kol šventė nebus oficialiai pasibaigusi. Po valandos.

Petras atsargiai pažvelgė į jį.

- Kur jie jį palaidos? Kumrane?

Judėjas atsakė ne iškart. Jis įdėmiai žiūrėjo Petrui į

akis.

- Nežinau, jie man nesakė.

„Man jie pasakys, bet tu to nesužinosi."

Tu — ne, niekada.

80

Tryliktojo apaštalo paslaptis

17

Nilas tyliai užvėrė bibliotekos duris. Ilgą laiką jis laisvai galėdavo čia patekti. Bet steigiant seminariją buvo pakeis-tos spynos: jis jau ketverius metus nebuvo įkėlęs kojos į šią šiaurinio sparno vietą.

Užuodė pažįstamą kvapą ir iš pirmo žvilgsnio pasirodė, kad niekas nepasikeitę. Kiek kartų jis čia buvo atėjęs pasiimti naujos knygos! Tai reiškė - susipažinti su nauju draugu, užmegzti naują pokalbį. Knygos yra patikimi draugai: tam, kuris moka atsargiai, bet ryžtingai klausti, jos atsiveria visos, be jokių išlygų. O Nilas buvo nepaprastai atkaklus.

Nuo vaikystės augęs materialistinėje aplinkoje, kur vienintelis garbinamas dievas buvo socialinė sėkmė, vieną dieną jis išvydo šviesą. Kaip? Jo atmintyje šių pėdsakų nebėra.

Bet tą dieną jis sužinojo, kad pasaulio tikrovė nepasibaigia ties tuo, kas matoma, kad ji nėra vien vaizdas. Ir jam pasidarė akivaizdu, kad reikia pažinti tai, kas yra už regimybės.

Siam tikslui verta atiduoti visas gyvenimo jėgas.

Vidinė kelionė nuo šiol jam atrodė vienintelė pateisinan-ti laisvo žmogaus gyvenimą. O ieškojimai už regimybės ribų

vieninteliai nepriklausė nuo jokio išorinio spaudimo.

Kai pateko į šiaurinio sparno biblioteką, jis nežinojo vieno - kad klysta. Juk jis turėjo įsibrauti pro šias duris, o vienintelis draugas vienuolyne yra miręs galbūt dėl to, kad pernelyg dažnai pro jas įžengdavo.

81

Michel Benoît

Priešais jį dešimtyse lentynų buvo išrikiuotos istorinės pasaulio žinios.

— Knygos nesuteikia žinojimo, - sakydavo jam tėvas Andriejus. - Tai yra neapdorotas maistas. Jūs pats turite jį

suvirškinti - išskaidyti skaitydamas ir vėl sudėlioti savo viduje. Aš daug mokiausi, Nilai, bet nedaug išmokau. Neuž-

mirškite, ko ieškote: Dievo paslapties, kuri slypi už žodžių.

Knygose randami žodžiai ir mintys jus kreips į visokiausias puses - ką pasirinksite, priklauso nuo to, kaip gebėsite juos susidėlioti. Viskas glūdi ten, tose knygose, bet daugelis te-mato be tvarkos lentynose sudėtus akmenis. Jūs turite iš jų

pastatyti vientisą pastatą. Tik atsargiai, ne visi statybos bū-

dai yra tinkami ir ne visi pripažįstami. Kol neperžengsite ribų, laikomų ideologiškai korektiškomis, neturėsite jokių

rūpesčių. Kartokite tai, kas buvo pasakyta iki jūsų, statyki-te tokį patį pastatą, kuris jau buvo pripažintas praeityje, ir būsite pagerbtas. Bet jei iš savo akmenų pastatysite naują pastatą - pasisaugokite...

Nilas prisiminė pirmąsias lentynas: XX amžius. Pokario bibliotekininkas - jis jau ilsėjosi kapinėse - taip griežtai nesilaikė universaliosios Detvey klasifikavimo sistemos, o naudojo vienuoliams patogiausią - chronologinę.

Jis išpūtė akis.

Dar prieš ketverius metus I amžiaus tekstams pakako dviejų lentynų, knygos jose buvo surikiuotos pagal geogra-finę kilmę: Palestina, kita Vidurio Rytų dalis, lotyniškieji Vakarai, graikiškieji Vakarai... Tačiau dabar jam prieš akis 82

Tryliktojo apaštalo paslaptis

driekėsi apie pusė tuzino lentynų. Priėjo prie Palestinos sky-riaus: kone dvi pilnos lentynos! Tekstai, kurių jis nesėkmingai ieškojo toje vienintelėje jam prieinamoje bibliotekos dalyje, fariziejų laikotarpio mišios, psalmės ir išminties tekstai, nerandami nei Senajame, nei Naujajame Testamente...

Žengęs dar kelis žingsnius, jis priėjo lentyną, ant kurios buvo tik viena etiketė: Kumranas. Braukė ranka per knygas ir staiga stabtelėjo. Ten, tarp Negyvosios jūros raštų, jo pirštas sustojo prie storos knygos. Ant viršelio nebuvo jokio autoriaus ar leidėjo vardo, tik trys raidės, užrašytos tėvo Andriejaus ranka: NJR.

Smarkiai plakančia širdimi Nilas ištraukė knygą. NJR -

trys raidės, Andriejaus užrašytos prieš pat mirtį!

Blausioje šviesoje, kurią skleidė palubėje kabanti lempa, jis atsivertė veikalą. Tai buvo ne knyga, bet įrištos fotokopijos, Nilas tuoj pat atpažino Negyvosios jūros rankraščiams būdingą kaligrafiją. Taigi NJR reiškė tiesiog Negyvosios jūros rankraščiai... Iš kur atsirado šie tekstai?

Pirmojo puslapio apačioje jis iššifravo mėlyną neryškų

antspaudą: Huntington Library, San Marino, California.

Amerikiečių rankraščiai!

Kartą Andriejus jam išsitarė prislopintu balsu, nors kabineto durys ir buvo uždarytos:

- Negyvosios jūros rankraščiai buvo atrasti prieš pat Izraelio Valstybės įkūrimą, 1947-1948 metais. Tuomet tvyrant chaosui viskas buvo graibstoma, ir kiekvienas bandė

nusipirkti ar pasivogti kuo daugiau šių ritinių, kaip visi 83

Michel Benoît

tikėjosi, turėjusių sukelti krikščionybės perversmą. Amerikiečiai nugvelbė didelę dalį. Nuo to laiko tarptautinė

grupė, atsakinga už šių tekstų skelbimą, padarė neįma-nomus darbus, kad tik sutrukdytų jiems pasirodyti. Tai pamačiusi, Hantingtono biblioteka nusprendė paskelbti visko, ką ji turi, fotokopijas ir slaptai išplatinti jas. Tikiuosi, kad kurią dieną, - jis gudriai nusišypsojo, - vienas egzempliorius atsiras ir čia. Tai samizdatas: kaip blogiau-siais sovietiniais laikais, tekstai turi keliauti paslėpti po drabužiais!

- Kodėl, tėve Andriejau? Kas trukdo paskelbti šiuos rankraščius? Ir kodėl bijoma, kad jie galiausiai bus atskleisti?

Kaip kartais nutikdavo per jų pokalbius, Andriejus nejaukiai nutilo. Ir ėmė kalbėti apie kažką kita.

Nilas truputį padvejojo: šiaip jis negalėjo išsinešti knygos. Kiekvieną kartą, kai vienuolis paimdavo knygą, jis turė-

davo palikti toje Vietoje kortelę su savo parašu ir data. Tokia sistema padėjo neprarasti knygų ir leido stebėti intelektinį

vienuolių darbą. Nilas žinojo, kad ne taip seniai buvo imtasi visiško griežtumo.

Jis greitai apsisprendė: ,Andriejaus įpėdinis dar nėra paskirtas. Jei bent kiek pasiseks, niekas nepastebės, kad vienai nakčiai knyga dingo ir jos vietoje nebuvo palikta kortelė."

Kaip vagis spausdamas savo grobį prie krūtinės, jis pasuko durų link ir šmurkštelėjo iš bibliotekos: šiaurinio sparno koridorius buvo tuščias.

Jis turėjo vieną naktį - ilgą slapto darbo naktį.

84

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Istorijos mokslų bibliotekoje, Kumrano lentynoje žiojė-

janti skylė be paliktos kortelės rodė, kad šiandien kažkuris vienuolis pažeidė vieną iš griežčiausių Sv. Martyno vienuolyno taisyklių.

18

Tuo metu, kai tėvas Nilas po celės šviestuvu vertė NJR

puslapius (savo lango stačiakampį jis buvo uždengęs rankš-

luosčiu - šiandien tai buvo antras nepaklusnumo veiksmas), už kelių kilometrų du vyrai tyliai išlipo iš smarkiai apdulkė-

jusio automobilio. Kvėpavimu šildydamas lapkričio šalčio sukaustytus pirštus, vairuotojas žiūrėjo į nedidelę bažnyčią, kurios alebastro vitražai jaukiai švytėjo. Užlietas nerimo bangos, ėmė šiurpti, veidas staiga sustingo.

Kitas keleivis žingtelėjo pirmyn ir apsižvalgė: miestelis miegojo. Paskiras priešais stūksančios statybvietės tvoros lentas nebus sunku patraukti ir plyta laisvai pralįs. Vieni juokai!

Jis atsigręžė.

- Bismillah, yallah*\

Jo kompanionas čiupo odinį krepšį.

- Ken, baruch Adonai**!

* Dėl Dievo, eime! (arab.) (aut. past.).

** Taip, tebūnie palaimintas Dievas! (hebr.) (aut. past).

85

Michel Benoît

Po kelių minučių jiedu pasirodė tempdami sunkią akmeninę plytą. Kol brovėsi pro tvoros lentas, vairuotojas stengėsi nuslopinti širdies plakimą: „Man reikia nusira-minti..."

Miestelio aikštėje buvo taip pat tylu ir tuščia. Kai jie pritvirtino plytą prie bagažinės, jis vėl atsisėdo prie vairo ir atsiduso: iki Romos laukė ilgas kelias... Prieš uždarant duris lemputė mašinos lubose apšvietė šviesius jo plaukus, pro kuriuos šmėžavo prie kairiosios ausies prasidedantis randas.

Sidabru įrėmintas, raudonomis dėmelėmis nusėtas monsinjoro Kalfo jaspis žybtelėjo putliai rankai braukiant per žvilgančius merginos plaukus. Jis norėtų atgaivinti antikos rafinuotumą: Romos rūsiai rodo, kad viešnamiai ir dievų

šventovės visada sudarė organišką visumą. Tie patys vartai vedė prie tos pači6s ekstazės šaltinių.

Šįvakar savo tykiame bute Šv. Angelo pilyje, iš kur pasilenkus buvo galima pamatyti didįjį Petro kapo kupolą, iš visos aprangos jis teturėjo tik vyskupo žiedą.

„Dieviškojo ir kūniškojo prado sąjunga... Dievas tapo žmogumi - Jėzumi Kristumi tam, kad įgyvendintų šią są-

jungą. Nagi, mano gražuole, pakylėk mane iki dangaus!"

86

Tryliktojo apaštalo paslaptis

19

Evangelijos pagal Morkų ir Luką

Balandžio 9 dienos rytą šventykloje šaižus šofaro garsas pasveikino saulę, reiškiančią, kad Pascha baigėsi. Keturi jauni vyrai ryžtingai įžengė į kapines prie vakarinių Jeruzalės vartų. Vienas turėjo laužtuvą: reikės nustumti antkapio akmenį, o šie būdavo labai sunkūs. Jie buvo pratę tai daryti.

Kapavietėje jie rado nukankintojo lavoną su giliomis plakimo žymėmis ir nukryžiavimo ženklais, paguldytą tiesiog ant centrinės plytos. Šone iš atviros žaizdos dar sunkėsi šiek tiek kraujo. Jie ėmė raudoti:

- Amžinasis! Štai ką su tavo sūnumis daro Izraelio pranašai! Kad šio pralieto kraujo prakeiksmas kristų ant jų!

Tiek kančių šiam Teisiajam!

Sukalbėję Qaddish, jie apsivilko ilgus baltus drabužius: lavono pernešimas į šventąją žemę jiems buvo religinis veiksmas, ir čia buvo reikalinga balta spalva. Be to, ji juos išskirdavo žydų maldininkų akyse - šie buvo pratę matyti esenus, pernešančius kai kuriuos lavonus perlaidoti savo kapinėse.

Du iš jų rengėsi nešti kūną. Bet kadangi penktadienį vakare viskas vyko paskubom, artimieji, be abejo, ateis baigti ruošti numirėlio. Jei jie ras tuščią kapą, kils panika, reikėjo juos perspėti.

Du vyrai, vis dar baltais drabužiais, patogiai įsitaisė - vienas prie antkapio galvūgalio, kitas prie kojūgalio, o jų drau-87

Michel Benoît

gai, nešini lavonu, pradėjo ilgą kelionę iki vieno iš esenų

nekropolių dykumoje.

Ilgai laukti nereikėjo: saulė dar neaukštai tebuvo pakilusi virš horizonto, kai jie išgirdo atsargius žingsnius. Moteris iš Jėzaus aplinkos.

Pamačiusios į šoną nustumtą antkapio akmenį, jos staigiai sustojo. Viena priėjo arčiau ir suriko iš siaubo: dvi baltai apsirengusios figūros stovėjo tamsioje kapo grotoje ir, ro-dės, laukė jų. Išsigandusi ji išlemeno klausimą, o jie ramiai atsakė. Kai jie norėjo išeiti ir papasakoti daugiau, moterys apsisuko ir nubėgo klykdamos kaip būrys paukščių.

Du esenai gūžtelėjo pečiais. Kodėl Jėzaus apaštalai atsiuntė moteris, o neatėjo patys? Šiaip ar taip, jų misija baigta. Prieš išeinant reikėjo viską sutvarkyti.

Nusivilko baltus drabužius ir pamėgino užridenti antkapio akmenį - nesėkmingai, nes liko tik dviese, o akmuo buvo per sunkus. Palikę kapą atvirą, jie išėjo iš sodo ir atsisėdo saulėje. Turėjo ateiti viską organizavęs judėjas, reikėjo jo sulaukti.

20

Kalfas dar kartą apsuko botagą, kuriuo kirto sau per mentes. Metalinis botagas, kurį jis Draugijoje skirdavo tik retkarčiais, buvo pintas iš virvelių su mažais aliuminio ru-88

Tryliktojo apaštalo paslaptis

tuliukais. Paprastai kraujo lašeliai turėdavo pasirodyti maž-

daug per psalmės Miserere, kuri buvo tam tikras šios atgailos smėlio laikrodis, 17 posmą. Buvo laikoma geru tonu, jei per dvidešimt pirmą, paskutinį, posmą keli raudoni lašai būtų

nutiškę ant sienos už plakančiojo nugaros.

Toks kūno marinimas primindavo trisdešimt devynis botago kirčius, tekusius Jėzui prieš nukryžiavimą. Tvirto legionieriaus rankose laikomas romėnų botagas su alyvuogės dydžio švino rutulėliais perkirsdavo kūną iki kaulų, ir jo smūgiai neretai būdavo mirtini.

Alesandras Kalfas anaiptol neketino kankintis plakda-masis: to reikėjo kitam, kuris greitai mirs, kuriam ši kančia turėjo būti mistinės broliškos vienybės paliudijimas. Jis nė

nemanė gadinti jautrios minkštos savo nugaros odos: mergina turėjo grįžti šeštadienį vakare.

„Trys dienos iki mūsų nusenusio brolio „misijos pabaigos."

Jo agentas palestinietis, atsiuntęs ją, pasakė:

- Sonia yra rumune, monsinjore, tai patikima mergina.

Su ja nereikės būgštauti dėl problemų, kokias sukėlė anoji...

taip, visiškai saugu, bismillah, Dieve mano!

Metai, kuriuos jis praleido Egipte kaip apaštališkasis nuncijus, jį išmokė, kad būtina derėtis su priešingais ekstre-maliais judėjimais. Grimasos iškreiptu veidu jis pasirengė

vėl pliaukštelėti botagu sau per mentis, nes derėtis nereiškia pasiduoti. Nors ir praleidęs jausmingą savaitgalį su Sonia, 89

Michel Benoît

jis nepanaikins plakimosi, kuris akivaizdžiai įrodo vienybę su Draugijos nariu. Suderins savo brolišką meilę ir kitą būtinybę - nesužeisti minkštos odos: atgailavimas truks tik tiek, kiek reikia Deprofundis sukalbėti.

Tai atgailavimo psalmė, kaip ir Miserere, ir ji suteiks pakankamą vertę kančiai, kurią jis dėl krikščionybės pa-siskyrė.

Bet De profundis turi tik aštuonis posmus ir trunka tris-kart trumpiau nei niekaip nesibaigianti Miserere.

21

Nilas nusiėmė akinius, pasitrynė degančias akis ir ranka persibraukė per labai trumpai kirptus žilus plaukus. Visa naktis praleista nagrinėjant NJR fotokopijas. Jis atstūmė

taburetę, pakilo ir nutraukė langą dengiantį rankšluostį.

Tuoj pasigirs kvietimas į rytines pamaldas, pirmąsias rytines mišias, dabar niekas nenustebs pamatęs šviesą jo ce-lėje.

Minutėlę jis žiūrėjo pro langą į tamsų dangų virš Luaros slėnio. Išoriniame pasaulyje buvo tiek pat tamsu, kaip ir jo viduje.

Grįžo prie stalo ir sunkiai prisėdo. Kūnas buvo lieknas, žygis nedidelis, tačiau jis jautėsi esąs be galo apsunkęs. Prie-

šais jį rūpestingai į kelias atskiras krūveles buvo sudėlioti per ilgą naktį sulasioti užrašai. Jis atsiduso.

90

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Nagrinėdamas Evangeliją pagal Joną jis aptiko nematomą veikėją, kažkokį judėją, kuris paslapčiom išnirdavo tekste ir vaidino pagrindinį vaidmenį paskutinėmis Jėzaus gyvenimo dienomis. Apie jį nieko nebuvo žinoma, net jo vardo, bet jis pats save vadino „mylimiausiu mokiniu", sakėsi pirmasis, dar prieš Petrą, sutikęs Jėzų Jordano pakrantėje. Ir kad kartu su kitais pakviestaisiais į paskutinę vakarienę buvęs aukštutiniame kambaryje — šis kambarys neabejotinai bu-vo jo paties namuose. Jis pasakojo, kad buvo išsitiesęs šalia Mokytojo, garbingoje vietoje. Smulkiausiai aprašė nukry-

žiavimą ir tuščią kapą, kaip visa tai matęs liudytojas.

Svarbiausias žmogus Jėzaus ir krikščionybės pradžiai pa-

žinti, artimas žmogus, kurio liudijimas turėjo ypatingą svarbą. Keista, bet šio pagrindinio liudytojo egzistavimo faktas buvo kruopščiai ištrintas iš visų Naujojo Testamento tekstų.

Nei kitose evangelijose, nei Pauliaus laiškuose, nei Apaštalų

darbuose neužsimenama, kad toks buvęs.

Kodėl taip atkakliai norima panaikinti tokios svarbos liudytoją? Tik ypatinga priežastimi galima pagrįsti visišką jo ištrynimą iš krikščionybės atminties. Ir kodėl esenai niekada neminimi kalbant apie Bažnyčios pradžią? Ryšys egzistuoja: Nilas buvo tuo įsitikinęs, ir Andriejus jį drąsino, kad šis sektų paslaptingą giją, siejančią įvykius, visiems laikams paženklinusius Vakarų istoriją.

- Manau, kad tą žmogų, kurį aptikote nagrinėdamas evangelijas, ir aš esu aptikęs savo srityje, III—VII amžių rankraščiuose.

91

Michel Benoît

Sėdėdamas priešais Andriejų jo kabinete, Nilas pašoko.

- Norite pasakyti, kad „mylimiausio mokinio" pėdsakų

radote tekstuose, vėlesniuose nei evangelijos?

Andriejaus akys apvaliame veide prisimerkė.

- O, nebūčiau atkreipęs dėmesio į tas nuorodas, jei jūs pats man nebūtumėte papasakojęs apie savo atradimus. Tai buvo beveik neįžiūrimi pėdsakai, kol Vatikanas man nebuvo atsiuntęs Nag Hamadyje rasto koptų rankraščio, - jis mostelėjo ranka į savo kartoteką.

Susimąstęs įsistebeilijo į draugą.

- Kiekvienas ieškome savo srityje. Dešimtys egzegetų ir istorikų tiek kartų tai darė, ir niekam dėl to nekilo nerimo.

Buvo sąlyga: kad jų darbai liktų paskiri, kad niekas nemė-

gintų susieti tarpusavyje šios informacijos. Kodėl gi patekti į

mūsų bibliotekas yra ribojama? Kol kiekvienas nagrinėja tik savo dalyką, jam negresia nei cenzūra, nei sankcijos; ir visos Bažnyčios gali teigti, kad jos paiso visiškos minčių laisvės.

- Visos Bažnyčios?

- Be Katalikų bažnyčios, yra didelė protestantų bendruomenė, tarp jų ir fundamentalistai, kurie dabar vis stiprėja, ypač Jungtinėse Amerikos Valstijose. Paskui - žydai ir islamas...

- Žydai - galbūt, nors nematau, kaip Naujojo Testamento tekstas galėtų būti su jais susijęs, nes jie pripažįsta tik Senąjį Testamentą. Bet musulmonai?

- Nilai, Nilai... Jūs gyvenate I amžiuje ir Palestinoje, bet aš keliauju iki VII amžiaus. Mahometas užbaigė Koraną 92

Tryliktojo apaštalo paslaptis

632 metais. Būtinai turite nedelsdamas išstudijuoti šį tekstą. Ir jūs atrasite, kad jis yra glaudžiai susijęs su žmogaus, kurio pėdsakų ieškote, likimu bei gyvenimo įvykiais - jei jis iš tikrųjų egzistavo!

Andriejus nutilo. Nilas mąstė nežinodamas, kaip prabilti.

— Jei jis egzistavo... Jūs nesate tikras, ar šis žmogus egzistavo šalia Jėzaus?

- Aš tuo būčiau abejojęs, jei žingsnis po žingsnio nebū-

čiau sekęs jūsų tyrimų. Pats to nežinodamas, privertėte ma-ne nuodugniai išnagrinėti antikinės literatūros vietas, kurios iki šiol likdavo nepastebėtos. To net nesuvokdamas, leidote man suprasti sudėtingą koptų rankraštį, dėl kurio turiu išdėstyti nuomonę: fotokopiją gavau prieš šešis mėnesius ir vis dar nežinau, kaip pateikti savo ataskaitą. Roma kartą jau mėgino mane sudrausminti, bijau, kad jie mane iškvies, jei dar delsiu.

Andriejus buvo iškviestas į Romą.

Ir nebegrįžo į šį ramų kabinetą.

Lapkričio tamsoje nuaidėjo varpas: Nilas nusileido žemyn ir atsisėdo, kaip įprastai, presbiterijoje. Už kelių me-trų dešinėje esanti vieta vis dar buvo tuščia: Andriejaus...

Jis neįstengė sutelkti savo dėmesio į lėtas grigališkojo giedojimo melizmas, visos jo mintys sukosi apie rankraščius, kuriuos šifruodamas praleido naktį. Neseniai į šukes, gabalėlis po gabalėlio, suskilo tai, kas buvo viso jo gyvenimo tikėjimas.

93

Michel Benoît

Iš pirmo žvilgsnio NJR rankraščiuose nebuvo nieko sensacingo. Daugelis j ų - tai išbarstyta Kumrano esenų

biblioteka: Biblijos aiškinimai rabinų maniera, Gėrio ir Blogio kovos aiškinimų liekanos, šviesos sūnūs ir tamsos sūnūs, pagrindinis Teisingumo Mokytojo vaidmuo... Dabar buvo žinoma, kad Jėzus negalėjo būti šiuo Teisingumo Mokytoju. Visuomenė, vienu metu labai susidomė-

jusi Negyvosios jūros atradimais, greitai nusivylė. Nieko sensacingo... Ir tekstai, prie kurių palinkęs jis išbuvo visą naktį, - ne išimtis.

Bet tokiam išprususiam protui kaip jo šie tekstai atsakė

į visas pastabas, kruopščiai pažymėtas jo užrašuose. Užra-

šuose, kurie visą laiką buvo jo celėje ir apie kuriuos niekas nieko nežinojo, tik Andriejus, nuo kurio jis neturėjo paslapčių.

Jie visiškai neigė ligšiolines teorijas apie krikščionybės pradžią, tai yra apiė visą Vakarų kultūrą ir civilizaciją.

„Nuo San Francisko iki Vladivostoko viskas grindžiama vienu postulatu: Kristus buvo naujos religijos pradininkas.

Sekminių dieną Šventoji Dvasia nužengė ant apaštalų ugnies liežuviais. Kas buvo iki tos dienos, - Senasis Testamentas, o kas po jos - Naujasis Testamentas. Ir štai - tai yra netikslu, netgi klaidinga!"

Nilas nustebęs staiga susivokė stovįs bažnyčioje, nors visi jo broliai buvo suklaupę giedoti Gloria Patri. Jis greitai taip pat atsiklaupė ir, kaip visa jo eilė, palinko: priešais tėvas prioras pakėlė galvą ir ėmė stebėti jį.

94

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jis pamėgino įdėmiau sekti mišias, bet mintys šokinėjo kaip pašėlę žirgai: „Negyvosios jūros rankraščiuose suradau Jėzaus sudievinimo pagrindimą. Neišprusę apaštalai negalėjo to padaryti: jie pasinaudojo tuo, kas buvo manoma aplinkui ir apie ką mes nieko nežinojome iki Kumrano atradimų."

Šįkart jis vienintelis buvo atsisukęs į priešingą presbiterijos pusę, nors visa bendruomenė buvo atsisukusi į altorių, kad giedotų Tėve Mūsų.

Tėvas prioras taip pat ne į altorių žiūrėjo - pasikreipęs dešinėn mąsliai žvelgė į Nilą.

Po mišių prie jo pristojo kažkuris studentas, kuris būtinai norėjo patarimo dėl savo rašomo darbo. Pagaliau atsikratęs įkyruolio, Nilas kaip vėjas įlėkė į savo celę, nuo apkrauto stalo stvėrė NJR ir greitai pasikišo po pelerina. Nutaisęs kuo natūralesnę miną, nuėjo centrinio sparno bibliotekos link.

Koridorius buvo tuščias. Besidaužančia širdimi praslinko pro Biblijos mokslų bibliotekos duris, paskui - pro Andriejaus kabineto duris ir patraukė toliau iki dviejų vienuolyno sparnų kampo: ilgame šiaurinio sparno koridoriuje taip pat nieko nebuvo.

Nilas prisiartino prie durų, pro kurias neturėjo teisės įžengti, - Istorijos mokslų bibliotekos, - išsiėmė iš kišenės tėvo Andriejaus raktų ryšulį, įkišo vieną iš mažųjų raktų į

spyną. Dar kartą metė žvilgsnį į koridorių: vis dar tuščias.

Peržengė slenkstį.

95

Michel Benoît

Niekas nesidomėdavo biblioteka taip anksti rytą. Ta-

čiau jis nenorėjo rizikuoti ir uždegti pagrindinių lempų, nes jos jį išduotų. Keli nuolat įjungti avariniai šviestuvai skleidė blausią geltoną šviesą. Jis nutipeno į bibliotekos galą: reikėjo į I amžiaus lentynas skubiai padėti NJR, paimtą vakar vakare.

Kai dešiniąja grabinėdamas kelią priėjo prie III amžiaus lentynų, išgirdo kitame gale tyliai atsidarant duris. Išsyk akis rėžianti šviesa užliejo visą biblioteką.

Jis stovėjo pačiame centrinio tarpo viduryje, dešinę ranką ištiesęs į priekį, uždraustąją knygą pasikišęs po kaire pa-

žastimi, tokioje vietoje, kurioje neturėjo būti, pasinaudojęs raktu, kurio negalėjo turėti. Jam pasirodė, kad iš abiejų pu-sių lentynos traukiasi nuo jo, palikdamos jį dar vienišesnį ir atviresnį. Negailestingi prožektoriai lipo nuo sienų ir kankino jį klausimais: „Tėve Nilai, ką čia darote? Kaip gavote šį raktą? Kokia tai knyga? Ir kodėl - taip, kodėl - vakar vakare ją pasiėmėte? Ko gi ieškote, tėve Nilai? Ar praėjusią naktį miegojote? Kodėl buvote toks išsiblaškęs per rytines mišias?"

Tuoj tuoj jį suras - jis staiga prisiminė dažnus Andriejaus įspėjimus.

Pagalvojo apie jo kūną ant Romos ekspreso kelio pylimo ir apie kumštį, su įniršiu pakeltą į dangų.

Lyg kaltinantį žudiką.

96

Tryliktojo apaštalo paslaptis

22

Evangelija pagal Joną

Sį sekmadienio rytą moterys grįžo nuo kapo anksti, pa-

šiurpusios, kad rado jį tuščią. Nepatikliems apaštalams jos papasakojo istoriją apie baltai apsivilkusias figūras, kurios galėjo būti tik angelai, - tokios paslaptingos jos atrodė. Petras privertė jas nutilti: ,Angelai! Moteriškių paistalai." Ju-dėjas parodė jam ženklą. Jie atsargiai išėjo iš namų.

Pirma jiedu dūlino tylėdami, paskui leidosi bėgti. Greitai atsiplėšęs, Petras uždusęs atskuodė prie sodo: du esenai buvo išėję jo nelaukdami, bet jo draugas, atbėgęs pirmas, apaštalui pasakė, kad spėjo su jais pasikalbėti. Ir vėl jis buvo pirmas, ir vėl jis buvo privilegijuotas liudytojas.

Įsiutęs Petras pirmas grįžo į aukštutinį kambarį: netaręs nė žodžio, judėjas išsuko iš kelio ir nukeliavo prie turtingo namo Vakarų kvartale.

Esenu sekta atsirado prieš du amžius, jai priklausė vienuolyno bendruomenės, kurios gyveno atsiskyrusios nuo pasaulio, kaip Kumrane, ir pasaulietinės bendruomenės, paprastai įsiterpusios į žydų visuomenę. Jeruzalės esenų

bendruomenė buvo didžiausia, iš jos net kilo vakarinės miesto dalies pavadinimas. Jai vadovavo Eliezeras Ben Akajus.

Jis šiltai sutiko svečią.

97

Michel Benoît

— Tu ilgai buvai mūsiškis; jei nebūtum tapęs Jėzaus mokiniu, neabejotinai būtum mane pakeitęs. Tu žinai, šventyklos žydai mūsų nekenčia ir nesutinka, kad savo mirusiuosius lai-dotume kituose nekropoliuose. Kai kurie jų yra paslėpti vidury dykumos. Nešvarios rankos neturi sutepti mūsų kapų.

— Aš visa tai žinau, rabi, ir suprantu jūsų susirūpinimą dėl paskutinės Izraelio teisiųjų poilsio vietos apsaugojimo.

-Jėzus Nazarietis buvo iš šių teisiųjų. Paskutinė jo laidojimo vieta turi likti paslaptyje.

— Eliezerai... esi jau garbaus amžiaus. Tu negali būti vienintelis, žinantis, kur yra Jėzaus kapas.

— Mano du sūnūs, Adonijas ir Jozijas, dabar neša jo kū-

ną. Jie žinos, kaip ir aš, ir perduos kapo paslaptį.

— O jei jiems kas nors nutiks? Turi ir man patikėti šią paslaptį.

Eliezeras Ben Akajus ilgai glostė savo skystą barzdą. Sve-

čias buvo teisus - taika su Roma labai trapi, galėjo sugriūti kiekvieną valandą. Uždėjo rankas jam ant pečių.

— Broli, tu visada buvai vertas mūsų pasitikėjimo. Bet žinok, jei išduosi mūsų mirusiuosius neapkenčiantiems mūsų

priešams, Amžinybė bus teisėja tau ir man.

Jis žvilgtelėjo į kambarį, į kurį esenai tai įeidavo, tai išeidavo. Pasitraukęs prie kampinio lango, jis savo pašnekovui davė ženklą prieiti.

Pasilenkė ir į ausį sušnibždėjo kelis žodžius. Tylomis išsi-skirdami, abu vyrai ilgai žvelgė vienas į kitą. Jų veidai buvo ypač reikšmingi.

98

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Grįždamas judėjas šypsojosi. Jėzaus kapas netaps galios įrankiu.

23

Vis dar apakintas ryškios biblioteką užliejusios šviesos, Nilas dirstelėjo į artimiausią eilę: jos vidurys buvo kaip ant delno. Žengė žingsnį. Pačiame II amžiaus lentynos gale dvi didelės dėžės su knygomis gulėjo dar neišskirstytos. Vikriai pasislėpęs už jų, išgirdo artėjant pažįstamą drabužių šnaresį.

Vienuolio abitas ar konservatyvaus studento sutana? Jei šis ieškos knygos II amžiaus lentynoje, jis žuvęs. Bet gal tam, kuris atėjo, reikia ne knygos? Gal Nilas buvo pastebėtas, ir anas turi kitų ketinimų?

Nilas įtraukė galvą į pečius.

Atėjusysis pro II amžiaus lentyną praėjo nesustojęs. Prieblandoje susigūžęs gale lentynos, už dėžių, Nilas girdėjo jo kvėpavimą prie I amžiaus lentynos, iš kurios jis vakar nugvelbė NJR, ir staiga pasigailėjo nesustūmęs gretimų knygų, kad ne taip akis badytų žiojėjanti skylė.

Stojo tyla, paskui jis pajuto, kad atėjusysis vėl prakul-niavo pro jo lentyną ir nužingsniavo bibliotekos durų link.

Jo nepastebėjo. Kas tas įsiveržėlis? Vienuolio žingsnius at-pažinsi iš tūkstančio, jis niekada nestato ant žemės pirma kulno, jo pėdos slysta, jis vaikšto kaip pūkelis.

99

Michel Benoît

Tai nebuvo ir studento žingsniai.

Staiga centrinis apšvietimas užgeso, ir Nilas išgirdo automatiškai užrakinamų durų garsą. Kakta išrasojo, jis dar luktelėjo, paskui atsistojo. Buvo tamsu ir tylu.

Kai jis išėjo padėjęs NJR į vietą, šiaurinio sparno koridorius buvo tuščias; dabar reikėjo grąžinti raktus ten, iš kur paėmė. Bibliotekininko kabineto durys vis dar nebuvo už-

rakintos. Nilas įėjo, įjungė elektrą: Andriejaus drabužiai dar kabėjo ant kėdės atlošo. Dunksinčia širdimi čiupo kelnes ir įkišo ryšulį į kišenę. Žinojo, kad niekada daugiau neįeis į šį

kabinetą, - niekada taip, kaip anksčiau.

Vienos krūvos viršuje pamatė knygą, kurios šone nebuvo klasifikavimo etiketės. Dėmesį patraukė antraštė: PASKUTINIAI NAG HAMADŽIO KOPTŲ

APOKRIFAI

šv. tėvo Andriejaus Sokolovskio,

Šventasis benediktinų ordinas,

Kritinė analizė

Leid. „Gabalda", Paryžius

„Pagaliau pasirodė apokrifų analizė, kuriai jis paskyrė jau dešimt metų!"

Nilas atsivertė knygą: nepaprastos erudicijos darbas, lei-dyba paremta CNRS*. Kairiajame puslapyje - Andriejaus

* Centre national de la recherche scientifique - Nacionalinis mokslinių tyrimų

centras (pranc.) (vert. past.).

i o o

Tryliktojo apaštalo paslaptis

kantriai atkurtas tekstas koptų kalba, dešiniajame - jo ver-timas. Paskutinis jo draugo darbas, jo testamentas.

Jau per ilgai užsibuvo šiame kabinete, todėl greitai apsisprendė. Iš jo celės jie pavogė paskutinį Andriejaus raštelį, skirtą jam vienam, kaip žodį iš anapusinio gyvenimo. Na, ką gi, ši knyga, kurią jo draugas gavo prieš pat išvykdamas, į kurią jis sudėjo visas savo žinias ir savo meilę, - ši knyga priklauso jam, Nilui. Ant jos dar nebuvo etiketės, taigi ji dar nebuvo įtraukta į vienuolyno katalogą, niekas pasaulyje nesužinos, kad šiandien jis ją pasisavino. Jis troško šios knygos tik sau. Tai buvo tarsi ranka, ištiesta po mirties, ranka žmogaus, kuris jau nieko niekada neišleis, niekada nebeatsisės į šią kėdę, kad jį išklausytų, pakreipęs galvą, su išminties ugnele primerktose akyse.

Ryžtingai pasikišo Nag Hamadžio apokrifų leidinį po savo mantija ir išėjo į koridorių. Kol lipo laiptais, mąstydamas apie vienatvę, dabar tapusią jo likimu, nepastebėjo še-

šėlio, prisiplojusio prie sienos slaptomis šalia aukštų Biblijos mokslų bibliotekos durų. Tai buvo vienuolio abito šešėlis.

Ant krūtinės, virš slidaus audinio kabėjo kryžiui, jį nervingai tampė dešinė ranka. Ant bevardžio piršto - labai paprastas matinis metalinis žiedas.

Nilas grįžo į savo celę, uždarė paskui save duris ir sustojo lyg įbestas. Neseniai, prieš nulipdamas žemyn į rytines mišias, buvo palikęs savo naktinį darbą kruopščiai sudė-

liotą į atskiras krūveles. Dabar popieriai buvo tarsi vėjo gūsio sutaršyti.

IOI

Michel Benoît

Šią lapkričio dieną langas buvo uždarytas. Uždarytas nuo vakar.

Jie vėl apsilankė jo celėje. Apsilankė ir apieškojo. Apieš-

kojo ir galbūt pavogė kai kuriuos jo užrašus.

24

Apaštalų darbai

— Petrai, kas atsitiko Jėzaus kūnui?

Petras apsižvalgė aplinkui. Jau trys savaitės, kai Jėzus yra miręs, ir per visą tą laiką jis nebuvo išėjęs iš aukštutinio kambario. Šįryt čia susirinko apie šimtą sekėjų, ir tas pats klausimas skambėjo iš visų pusių.

Kitame kambario gale namo šeimininkas vienintelis liko stovėti atsirėmęs į šieną. Apie jį buvo susėdę kokie dvidešimt vyrų, jie žvilgčiojo tai į jį, tai į langą, prie kurio buvo susibū-

rę vienuolika mokinių. Gal tai jo sekėjai? „Dabar, - pamanė

Petras, - arba jis, arba aš."

Apaštalas pažiūrėjo į dešimt savo bendražygių. Jo brolis Andriejus, kuris kandžiojo apatinę lūpą, Zebediejaus sūnūs Jonas ir Jokūbas, Matas, buvęs muitininkas... Nė vienas iš jų netiko būti vadu.

Reikia, kad kuris nors pakiltų šioje sutrikusioje minioje. Atsistoti ir prabilti dabar reiškė paimti valdžią į savo rankas.

I02

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Petras giliai įkvėpė ir stojosi. Pro langą sklindanti šviesa apšvietė jį iš nugaros, o jo veidas liko šešėlyje.

- Broliai...

Kad ir kaip stengėsi, jam nepavyko sužinoti, kur esenai palaidojo Jėzaus kūną, išneštą iš kapo. „O anas, vienintelis liudytojas, be manęs, ar jis žino? Reikia patraukti žmones ir vieną kartą visiems laikams įrodyti savo autoritetą." Jis nusprendė nekreipti dėmesio į minios klausimą ir įdėmiai nu-

žvelgė juos. Dabar jie žinos, kad tai jis įvykdė Dievo sprendimą. Dievas pasinaudojo juo ir Dievas juo dar pasinaudos.

- Broliai, reikėjo, kad Judą ištiktų jo likimas. Jis buvo vienas iš dvylikos mokinių ir jis buvo išdavikas: jis griuvo kniūpsčias, perskrostas per vidurį, ir jo viduriai pasklido ant smėlio.

Kambaryje stojo mirtina tyla. Sias detales galėjo žinoti tik Judo žudikas. Ką tik jis viešai prisipažino, kad ranka, laikiusi kardą, nebuvo kokio nors zeloto ranka: tai buvo jo ranka.

Jis pažvelgė į kiekvieną iš tų, kurie triukšmingai reikalavo paaiškinimo dėl Jėzaus palaikų likimo: nuo jo žvilgsnio jie vienas po kito nudelbė akis.

Mylimiausias mokinys kitame salės gale nieko nesakė.

Petras pakėlė ranką.

- Mes turime pakeisti Judą, kad kitas užimtų jo vietą.

Jis turi būti išrinktas iš tų, kurie lydėjo Jėzų nuo susitikimo prie Jordano iki galo.

103

Michel Benoît

Tarp susirinkusiųjų pasigirdo pritarimo šūksniai, ir visų

akys įsmigo į mylimiausią mokinį. Nes tik jis galėjo papil-dyti dvylikos apaštalų būrį, jis pirmasis sutiko Jėzų ant Jordano kranto ir buvo jam artimas iki galo. Būtent jis turėjo pakeisti Judą.

Petras pajuto, ką mano minia.

- Bet jį paskirsime ne mes! Reikia, kad Dievas nurodytų

dvyliktąjį apaštalą, burtais. Stai imk savo plunksną ir užra-

šyk du vardus ant šių tošies gabalų.

Kol Matas dar nepradėjo rašyti, Petras pasilenkė prie jo ir kažką pašnibždėjo į ausį. Buvęs muitininkas nustebęs pa-

žvelgė į jį. Paskui linktelėjo galva, atsisėdo ir greitai parašė.

Du tošies gabalai buvo įvynioti į skarą, kurios keturis kampus laikė Petras.

- Stai tu prieik ir ištrauk katrą iš dviejų vardų. Teprabyla mums Dievas!

Vaikinukas pakilo, įkišo ranką į skarą ir ištraukė vieną iš poros tošies gabalų.

Petras paėmė jį ir padavė Matui.

- Aš nemoku skaityti: pasakyk mums, kas ten parašyta.

Matas atsikrenkštė, pažiūrėjo į tošies gabalą ir paskelbė:

- Parašytas Motiejaus vardas!

Minioje pasigirdo nepritarimo šūksniai.

- Broliai, - Petrui reikėjo rėkti, kad jį išgirstų, - pats Dievas ką tik nurodė Motiejų Judo vietai užimti! Mūsų vėl 104

Tryliktojo apaštalo paslaptis

dvylika, kaip per paskutinę vakarienę, kurią Jėzus prieš mirtį valgė čia pat!

Kai kurie vyrai pakilo, o Petras prisitraukė Motiejų, apkabino jį ir pasodino tarp vienuolikos mokinių. Paskui pasi-

žiūrėjo į mylimiausią mokinį, atskirtą minios. Dabar jį supo susiglaudusi šalininkų grupė rūsčiais veidais. Perrėkdamas triukšmą, Petras sušuko:

- Dvylika giminių Dievui kalbėjo: dvylika mokinių kalbės Jėzui, jo vietoje ar jo vardu. Dvylika ir nė vieno daugiau: niekada nebus tryliktojo apaštalo!

Mylimiausias mokinys ilgai nenusuko akių, po to pasilenkė ir sušnibždėjo kelis žodžius į ausį paaugliui garbanotais plaukais. Staiga sunerimęs, Petras įkišo ranką po savo tunika ir griebėsi už sica rankenos. Bet varžovas parodė ženklą tiems, kurie jį supo, ir, stojus tylai, išėjo pro duris. Apie trisdešimt vyrų sustingusiais veidais nusekė

jam iš paskos.

Gatvėje jis atsisuko: paauglys prasmuko prie jo ir ištiesė

antrąjį tošies gabalą, iškritusį iš skaros, kurią Petras numetė

paskelbus Dievo pasirinkimą. Jis berniuko paklausė:

- Johananai, ar niekas nematė šio gabalo?

- Niekas, abu. Niekas, tik Matas, kuris užrašė šį vardą, ir Petras, kuris jį padiktavo, o dabar pamatei tu.

- Gerai, vaike, duok jį man ir iš viso pamiršk.

Jis žvilgtelėjo į antrąjį biuletenį, pateiktą Dievo balsavi-mui, ir nusišypsojo Johananui: įrašytas buvo ne jo vardas.

105

Michel Benoît

„Na, ką gi, Petrai, tu nusprendei visiems laikams atskirti mane nuo Naujojo Izraelio! Taigi dabar tarp mūsų prasideda karas: tenesunaikina jis nei šio vaiko, nei kitų, kurie ateis po jo."

25

Patikimas ir taikus tėvo Nilo, negailestingai atplėšto nuo savo tyrimų ir kantraus praeities atkūrimo darbo, pasaulis griuvo: antrą kartą buvo apieškota jo celė. Ir nuo jo stalo vėl dingo popieriai.

Šįryt pavogtuose dokumentuose atsispindėjo jo atlikti Bažnyčios pradžios tyrimai. Jis žinojo, kad pasuko ta kryptimi, kuri katalikams buvo uždrausta visiems laikams. Ir dabar vienuolyne yra kas žino, ko jis ieško ir ką jau surado.

Tas, kuris jį stebėjo, buvo įsibrovęs jam nesant ir nesivaržydamas vogė. Pavojus, kurį jis jautė, pasidarė apčiuopiames-nis, o jis nesuvokė, nei iš kur jis sklinda, nei kodėl.

Ar gali būti, kad tyrimas taptų pavojingas?

Galvodamas apie kitką, mašinaliai vartė savo draugo paskutinio darbo puslapius. Jis nuolat jautė tuštumą, atsiradusią po Andriejaus dingimo: daugiau niekas jo čia neišklausys, neparodys jam kelio... Paliktą vienui vieną didžiojoje vienuolyno vienatvėje, jį užplūdo nepažįstamas jausmas — baimė.

Paskutinė Andriejaus mintis buvo apie jį, jis jam paliko žinią: reikia įveikti šią baimę ir tęsti tyrimą remiantis paprastu i o 6

Tryliktojo apaštalo paslaptis

rašteliu. Pirmojoje eilutėje buvo kalbama apie koptų apokalipsės rankraštį: be abejo, tai vienas iš tų, kuriuos draugas laikė

savo kabineto archyve. Bet paslaptingasis svečias, lankęsis šiaurinėje bibliotekoje ir vos neužklupęs jo šįryt, tikrai pastebėjo žiojėjančią skylę, kuri liko išėmus NJR. Sią knygą galėjo paimti tik vienuolis, neturėjęs leidimo patekti į biblioteką: antraip jis būtų palikęs kortelę su savo parašu, kaip buvo įprasta.

Greitai suras raktų ryšulį, pamirštą Andriejaus kelnėse: kabineto duryse tuoj pat įtaisys spyną, ir Nilas niekaip nebegalės ten patekti, kad surastų paslaptingąjį rankraštį.

Nusiminęs užvertė knygą, mašinaliai įkišęs rodomąjį

pirštą tarp aplanko ir antraštinio puslapio. Ir pašoko.

Kažkoks gumulas vidinėje aplanko pusėje.

Gamybos defektas?

Prikišo knygą prie lempos ir šviesoje atskleidė: tai nebuvo įrišimo trūkumas. Apačioje buvo galima apčiuopti kaž-

kokį ploną stačiakampį daiktą.

Labai atsargiai per visą plotį perkirpo apsauginį popierių, kuriuo buvo aptrauktas kartonas, atlenkė jį ir pakreipė

knygą taip, kad ryški šviesa patektų į vidų: ten buvo kaž-

koks dokumentas, sulenktas keturgubai.

Prieš pat išvykdamas Andriejus buvo įkišęs į savo paskutinį šedevrą popieriaus lapą, pasistengęs labai kruopščiai pa-slėpti jį.

Paėmęs pincetą, Nilas labai atsargiai ėmė traukti popierių iš slėptuvės.

107

Michel Benoît

26

Šį vakarą šventąjį tėvą priorą, sėdintį savo kabinete, buvo apėmusi prasta nuotaika.

Jis paprašė sujungti su kardinolu Kacingeriu Romoje, bet numeris 390, atrodo, buvo užimtas. Pagaliau išgirdo minkštą prelato balsą.

- Tikiuosi, nesutrukdžiau, Jūsų Eminencija... Ryžausi prašyti Jūsų patarimo ir galbūt pagalbos dėl to vienuolio, apie kurį jau kalbėjome, tėvo Nilo, seminarijos egzegezės dėstytojo. Prisimenate, esu Jus perspėjęs... taip, būtent. Pastaruoju metu pastebėjau, kad jo elgesys labai pasikeitė. Jis visada labai laikėsi taisyklių, per mišių liturgijas būdavo ypač susikaupęs.

Po velionio tėvo Andriejaus mirties tapo nebe toks. Ir įvy-ko negirdėtas dalykas: kol bibliotekininko vieta neužimta, aš pats tikrinu mūsų bibliotekose paimtas knygas. Taigi, anksti rytą pastebėjau, kad Nilas šiauriniame sparne pavogė delikatų

kūrinį. Ką sakote? Taip, tai amerikiečių NJR...

Turėjo atitraukti ragelį nuo ausies. Privati Vatikano linija, pratusi prie malonesnio tono, nė kiek nemaskavo kardinolo įsiūčio.

- Aš suprantu Jūsų nerimą, Eminencija; tuoj pat gausite pavyzdėlį tų užrašų, kuriuos padarė pats Nilas... Taip, gavau keletą. Taigi galėsite pats spręsti, ar reikia imtis priemonių

ir ar galima leisti šiam brangiajam tėvui ramiai tęsti savo mokslo darbus. Jūs pats tuo pasirūpinsite? Dėkoju, Eminencija... Arrivederci, Eminencija.

108

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Su palengvėjimu atsidusęs, tėvas prioras padėjo ragelį. Jis be jokio entuziazmo sutiko su tokio pavojingo rankraščio, kaip NJR, pirkimu: bet kaip galima priešintis puolimui, jei nežinomi priešo ginklai?

Jis jautėsi atsakingas Dievui už savo vienuolius, už jų

dvasinį, taip pat ir intelektinį gyvenimą: ir jam visai nepatiko, kad turėjo du kartus pažeisti vieno iš savo sūnų šventą celės prieglobstį.

Savo kabinete Vatikane Emilis Kacingeris piktai paspaudė pirštu komutatoriaus mygtuką.

- Sujunkite mane su monsinjoru Kalfu. Taip, tuoj pat.

Puikiai žinau, kad dabar šeštadienio vakaras. Jis turi būti savo bute Sv. Angelo pilyje, suraskite jį.

27

Tėvo Nilo ranka truputį drebėjo. Jis ištraukė iš Andriejaus knygos aplanko fotokopiją. Prikišo ją prie lempos ir tuoj pat atpažino elegantišką senąjį koptų raštą.

Koptų rankraštis.

Puikiai įskaitomoje nuotraukoje buvo geros būklės pergamento fragmentas. Labai dažnai Nilas yra nagrinėjęs lobius, kuriuos Andriejus ištraukdavo iš savo lentynos, kad šis galėtų

pasigrožėti. Jis buvo pratęs prie didžiųjų Nag Hamadžio rankraščių, kuriuos, 1945 metais rastus kairiajame Nilo vidu-109

Michel Benoît

rupio krante, pirmasis perskaitė egiptologas Žanas Doresas.

Pratęs prie hebrajų arba graikų rankraščių, jis žinojo, kad ka-ligrafija laikui bėgant keičiasi, tampa vis paprastesnė.

Pergamento rašyba buvo tokia pat, kaip ir garsiųjų II am-

žiaus pabaigos apokrifų, tokių kaip Evangelija pagal Tomą, pritraukusi viso pasaulio dėmesį. Bet šis akivaizdžiai buvo vėlesnis.

Tas fragmentas, labai nedidelis, Doreso turbūt buvo įvertintas kaip neįdomus ar neaiškus, tad jis jo atsisakė. Ir jis atsidūrė Romoje, kaip ir daugelis kitų. Kad vieną dieną Vatikano bibliotekos darbuotojas ištrauktų jį iš užmaršties ir nusiųstų į vienuolyną. Gerai žinomas šios srities ekspertas Andriejus dažnai gaudavo tyrinėti tokius dokumentus.

Nilas žinojo, kad Nag Hamadžio apokrifai buvo II ir III amžių ir kad nuo IV amžiaus koptų kaime daugiau nieko nebuvo parašyta. Taigi šis vėlyvas fragmentas buvo III amžiaus pabaigos.

Koptų rankraštis, III amžiaus.

Ar tai tas rankraštis sukėlė Andriejui tokį susirūpinimą, kad jis net neišdrįso nusiųsti į Romą savo galutinės ataskai-tos? Bet kodėl jis pasistengė paslėpti šią fotokopiją, užuot padėjęs lentynoje su visomis kitomis?

Andriejaus nebebuvo, kad atsakytų į šiuos klausimus.

Nilas pasirėmė kaktą delnais ir užsimerkė.

Atrodė, kad regi savo draugo delne rasto raštelio pirmą-

ją eilutę: Koptų rankraštis (Apok.). Spontaniškai jis iššifravo n o

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Apok. - „apokalipsė": Biblijos leidiniuose tai buvo įprastas sutrumpinimas. Nilas panoro tai patikrinti ir atsivertė paskutinį pasaulinės Biblijos leidimą, kuriuo naudojosi Andriejus. Šioje neseniai pasirodžiusioje redakcijoje, kuria dabar buvo remiamasi, Apokalipsės knygos sutrumpinimas buvo neb t Apok., bet Ap.

Visada viską žinantis, kruopštusis Andriejus, norėdamas padaryti nuorodą į Apokalipsės knygą, būtų parašęs Ap., o ne (Apok.). Apie ką gi jis galvojo?

Ir staiga Nilas suprato: (Apok.) reiškė ne „apokalipsę", bet „apokrifą"!

Štai ką Andriejus norėjo pasakyti: „Aš turiu papasakoti Nilui apie koptų rankraštį, kurį esu paslėpęs leidinyje tarp savo apokrifų." Tame, kurį šiandien jis pasiėmė iš jo kabineto ir kurį laikė rankose. Tai rankraštis, kurio turinys toks svarbus, kad Andriejus buvo nusprendęs apie jį papasakoti dabar, po savo kelionės į Vatikaną.

„Tai koptų rankraštis, atsiųstas iš Romos!"

Pirštuose tėvas Nilas laikė tekstą, dėl kurio bibliotekininkas buvo iškviestas iš Šv. Martyno vienuolyno.

Jis vėl paėmė popierių ir pažiūrėjo iš arti. Fragmentas buvo labai trumpas: Nilas nebuvo senosios koptų kalbos specialistas, bet skaitė ja lengvai, o raštas buvo toks aiškus, kad neturėtų būti sunku jį iššifruoti.

Ar jis galėtų jį išversti? Sklandaus vertimo turbūt neatliks. Bet pažodinį, daugmaž žodis žodin, - be abejo. Ra-

Michel Benoît

dus kiekvieną žodį žodyne ir paskui juos susiejus, prasmė

paaiškės.

Atsistojo. Truputį padvejojęs, padėjo vertingąjį lapą ant lentos, kurią vienuoliai naudojo kaip drabužių spintą, ir iš-

ėjo į koridorių. Jie neįslinks į jo celę per kelias minutes, kol bus išėjęs.

Sparčiai nuėjo į vienintelę biblioteką, kuria galėjo naudotis: Biblijos mokslai.

Pirmoje bendrųjų leidinių lentynoje susirado Kernio eti-mologinį koptų-anglų kalbų žodyną. Paėmė jį, padėjo kortelę su savo vardu ir drebančia širdimi grįžo į celę. Brangusis popierius gulėjo, kur paliktas.

Suskambėjo pirmasis vakarinių mišių varpas: jis padėjo žodyną ant stalo, fotokopiją paslėpė vidinėje savo abito ki-

šenėje ir nulipo žemyn į bažnyčią.

Laukė dar viena bemiegė naktis.

28

Apaštalų darbai, laiškas galatams, 48 metai

— Abu, tu negali nieko nesakęs leisti jiems veikti!

Po Jėzaus mirties praėjo aštuoniolika metų. Stovėdamas šalia mylimiausio mokinio, Johananas degė nekantrumu.

„Krikščionių", kaip neseniai buvo imta juos vadinti, atsto-112

Tryliktojo apaštalo paslaptis

vai pirmą kartą susirinko Jeruzalėje, kad išspręstų problemą: kovą tarp tikinčiųjų „žydų", kurie nenorėjo atsisakyti savo Įstatymo reikalavimų, ypač apipjaustymo, ir „graikų", kurie nenorėjo šios operacijos, o norėjo naujo dievo naujajai religijai. Dievo, kuriuo taptų Jėzus, pervardytas „Kristumi", - ši mintis sklandė ore ir apie tai vis dažniau buvo pašnibždomis šnekama.

Toji ideologinė kova maskavo nuožmų mūšį dėl valdžios: tarp Jokūbo, jauniausiojo Jėzaus brolio ir kylančios žvaigždės, pamaldžių žydų ir Petro mokinių - daugumos, kurią senasis vadas valdė geležine ranka. O prieš juos - visi Pauliaus, atvykėlio, kuris svajojo iš nedidelio apaštalų pastatyto namo sukurti pasaulinį statinį, šalininkai. Pykosi, svaidėsi baisiais įžeidimais: netikras brolis, įsibrovėlis, šnipas, vos nesimušė.

Gimstanti krikščionių Bažnyčia surengė pirmąjį susirinkimą Jeruzalėje - mieste, kuriame žudomi pranašai.

- Pasižiūrėk į juos, Johananai! Jie mušasi dėl lavono ir tesvajoja sudraskyti jo atminimą!

Jaunas vyras garbanotais plaukais paėmė jo ranką.

- Tai tu pirmasis sutikai Jėzų, anksčiau nei jie visi. Tu turi kalbėti, abu\

Atsidusęs jis pakilo. Nors laikėsi atokiau nuo dvylikos mokinių grupės, autoritetas, kurį turėjo šis žmogus, dar bu-vo didelis: visi nuščiuvo ir atsisuko į jį.

- Nuo vakar klausausi jūsų kalbų ir man atrodo, kad čia kalbama apie kitą Jėzų, ne tą, kurį pažinojau. Kiekvienas jį

113

Michel Benoît

padaro, kuo nori: vieniems reikia, kad tai būtų tik pamal-dus žydas, kiti siekia iš jo padaryti Dievą. Jis sėdėjo prie mano stalo, ir mūsų aplink jį aną vakarą mano namų aukš-

tutiniame kambaryje buvo trylika. Bet kitą dieną aš vienintelis girdėjau, kaip buvo kalamos vinys, mačiau ieties dūrį, buvau, kai jis mirė: jūs visi buvote išsilakstę. Aš liudiju, kad Jėzus nebuvo Dievas, Dievas nemiršta, Dievas nekenčia nuo agonijos, kurią jis išgyveno mano akyse. Aš taip pat buvau pirmas prie jo kapo tą dieną, kai jį rado tuščią. Ir aš žinau, kas atsitiko jo iškankintam kūnui, bet pasakysiu ne daugiau nei dykuma, kuri dabar yra jį priglaudusi.

Keiksmų papliūpos sutrukdė jam tęsti. Kai kas dar nesutiko pripažinti Jėzaus Dievu, bet visi pripažino jo prisikėli-mą. Prisikėlimo idėja pritraukdavo minias - joms tai buvo galimybė ištverti gyvenimą, kuriame kitaip nebūtų buvę jokios vilties. Ar šis žmogus, turėjęs vos kelis mokinius, no-rėjo, kad tūkstančiai atsivertusiųjų būtų buvę apvilti?

Prieš jį iškilo kumščiai.

„Jie nori pasinaudoti Jėzumi savo ambicijoms patenkinti? Tegul, tačiau - be manęs." Pasirėmęs į Johanano petį, jis pasitraukė.

Johananas buvo dar mažas vaikas, kai romėnų legionieriai sugriovė Ciporį, Galilėjos sostinę. Jis matė tūkstančius kry-

žių, išrikiuotų gatvėse, ir nukryžiuotuosius, lėtai kenčian-

čius agoniją saulėje. Kartą jis užėjo pas tėvą: apimtas siaubo išvydo, kaip šį nuplakė ir užtempė ant kryžiaus. Plaktuko 114

Tryliktojo apaštalo paslaptis

smūgiai į vinis atsidavė iki pačios krūtinės gelmės. Matė

kraują trykštant iš riešų, girdėjo tėvą staugiant iš skausmo.

Kai kryžių iškėlė į Galilėjos dangų, berniukas nualpo: motina įsupo jį į apsiaustą ir pabėgo į kaimą pasislėpti.

Nuo to laiko vaikas nebekalbėjo. Bet naktimis, blaškyda-masis per miegus, nesustodamas kartodavo: ,Abba!Ttū\u Kai jis atsigavo, jie išvyko gyventi į Jeruzalę. Motina paaukojo jį Dievui pagal nazirato įžadą: jis nebekirps plaukų.

Dabar jis buvo tapęs pamaldžiu žydu, bet taip ir nekalbėjo.

Kaip ir visas miestas, jis girdėjo apie Jėzaus nukryžiavimą: siaubas, kurį jaunuoliui kėlė nukankinimas ant kryžiaus, buvo toks didelis, kad jis išstūmė šį žmogų iš savo atminties. Buvo laukiama Mesijo, kuris greitai ateis, bet tai negali būti Jėzus: Mesijas niekada nebūtų leidęsis nukryžiuojamas. Mesijas bus stiprus, kad išvarytų romėnus ir atkurtų Dovydo karalystę.

O paskui jis sutiko judėją, santūrų kaip jis pats, draugiš-

ką, nesistebintį jo nebylyste. Judėjas kalbėjo apie Jėzų taip, lyg būtų gyvenęs labai arti jo; atrodė, kad pažinojo jį iš vidaus. Po motinos mirties šis žmogus, taip mylėjęs Mokytoją ir vadinęs save mylimiausiu jo mokiniu, priglaudė jį. Jis ta-po jo abu, dvasios tėvu.

Kartą, kad parodytų, jog suprato naująjį pasaulį, kurį atskleidė Jėzus, jaunuolis paėmė žirkles ir labai trumpai nusi-kirpo savo ilgas kasas - neatitraukdamas akių nuo abu, nes vis dar nekalbėjo ir bendravo gestais.

Tada mylimiausias mokinys didžiuoju pirštu pažymėjo jam ant kaktos, lūpų ir krūtinės kryžiaus ženklą. Johananas 115

Michel Benoît

suprato, iškišo ir savo liežuvį, šiuo bauginančiu ženklu buvo pažymėtas ir tasai.

Naktį jis pirmąkart išmiegojo nenumetęs ant žemės savo neišdirbtos vilnos apkloto. O kitą dieną jo liežuvis vėl prakalbo ir ėmė pasakoti apie Jėzaus išgydytą sielą.

Priartėjęs prie savo namo, mylimiausias mokinys padėjo ranką jam ant peties.

— Šįvakar, Johananai, nueisi pas Jokūbą, Jėzaus brolį. Sakyk, kad noriu su juo susitikti. Tegul ateina pas mane.

Vaikinas nusilenkė ir paspaudė abu ranką.

29

Naktis buvo įpusėjusi, kai Nilas padėjo žodyną ant savo apversto stalo. Koks nutolęs nuo dramatiško susirinkimo Jeruzalėje, kurio peripetijas prieš kelias dienas nagrinėjo, jis dabar jautėsi! Tačiau būtent aną dieną, praėjus aštuoniolikai metų po Jėzaus mirties, mylimiausias mokinys turėjo būti galutinai išstumtas iš gimstančios Bažnyčios.

Jis sugebėjo išsiversti pergamento, rasto Andriejaus iš-

leistoje knygoje, ištrauką. Du trumpi sakiniai, be jokio aiš-

kaus sąryšio:

Dvylikos apaštalų tikėjimo išpažinimas slepia jo sunaikinimo užuomazgą,,

116

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Laiškas turi būti sunaikintas visur; kad pastatas stovėtų.

Nilas patrynė kaktą: ką tai galėtų reikšti?

„Dvylikos apaštalų tikėjimo išpažinimas": antikos laikais jis dar buvo vadinamas Nikėjos simboliu, krikščioniškųjų

bažnyčių Credo. Tas, kurį jie rado išgraviruotą Zerminji ir kuris taip suintrigavo Andriejų. Kas ta „sunaikinimo užuo-mazga", kuri yra Credot Kur čia prasmė?

„Laiškas turi būti sunaikintas visur": koptų žodis, kurį

jis išvertė kaip „laiškas", reiškė ir šv. Pauliaus laiškus Naujajame Testamente. Ar tai buvo vienas iš šių laiškų? Bažnyčia niekada nedraudė jokio Pauliaus laiško. Ar rankraštį parašė

atskilusių krikščionių grupė?

Dėl paskutinės eilutės Nilui kilo kitas neaiškumas: „kad pastatas stovėtų." Žodyne buvo daug reikšmių: „pastatas"

arba tiesiog „namas", arba dar „susirinkimas". Buvo aišku tik tai, kad ta pati koptų šaknis buvo pavartota du kartus iš eilės. Taigi tyčia buvo pasinaudota žodžių žaismu, bet ką jis reiškia?

Jis iššifravo žodžių, bet ne teksto prasmę. Ar Andriejus jį suprato? Ir koks ryšys gali būti tarp šio teksto ir kitų jo pomirtinio raštelio nuorodų?

Bibliotekininkas mirė po to, kai jį iškvietė į Romą atsiskaityti už vertimą. Ar šios keturios eilutės turėjo ką nors bendra su netikėtu jo dingimu?

117

Michel Benoît

Priešais Nilą buvo šachmatų lenta, kurios figūros buvo išmėtytos be jokios tvarkos. Sias figūras Andriejus kantriai surinko anksčiau nei jis. O grįždamas iš Romos traukinyje jis parašė: dabar. Taigi prie apaštalo kapo jis padarė lemiamą atradimą - bet kokį?

Jis nieko nebematys ankstesnėmis akimis. Ar visas jo gyvenimas turi būti peržiūrėtas? Ar pats dar gali laikyti save krikščioniu, jei abejoja Jėzaus dieviškumu?

Dar liko kelios valandos nakties. Nilas užgesino šviesą ir atsigulė.

„Dievas - jo niekas niekuomet nėra matęs. O Jėzus, net jei jis nebuvo Dievas, yra patraukliausias žmogus, kokį tik pažįstu. Ne, nesuklydau paaukojęs jam savo gyvenimą."

Po kelių minučių tėvas Nilas, benediktinų vienuolis, saugantis pernelyg svarbias paslaptis, ramiai miegojo.

r

30

- Sėskitės, monsinjore.

Raudonskruostis kardinolo veidas, vainikuotas baltų

plaukų kupeta, buvo susirūpinęs. Jis žvilgtelėjo į Kalfą, kuris dūsaudamas įsitaisė dideliame krėsle.

Emilis Kacingeris gimė nacizmo laikais. Kaip ir visi jo amžiaus vaikai, buvo įrašytas, to nenorėdamas, į Hitlerio jaunimo organizaciją. Paskui jis drąsiai atsiribojo nuo fiu-118

Tryliktojo apaštalo paslaptis

rerio, išvengė gestapo valymų. Bet buvo giliai paženklintas savo vaikystės antspaudu.

- Dėkoju, kad atidėjote visus savo reikalus šį šeštadienio vakarą.

Rektorius, kuris buvo palikęs jaunąją rumunę per patį

viltingojo veiksmo vidurį, rimtai palingavo galva.

- Tarnauti Bažnyčiai, Eminencija, nėra nei termino, nei laiko!

- Tikrai. Gerai, štai ką... Sią popietę kalbėjausi telefonu su Sv. Martyno vienuolyno tėvu prioru.

- Jis puikus prelatas ir vertas visiško pasitikėjimo, kurį

jam rodote.

- Jis man pranešė, kad tas tėvas Nilas, apie kurį esame kalbėję, iš bibliotekos, į kurią jis neturi leidimo patekti, pavogė disidentų išleistų tekstų tomą.

Kalfas tik kilstelėjo antakį.

- Jis ką tik faksu man atsiuntė šio vienuolio asmeninių užrašų pavyzdžių, kurie man kelia didelį susirūpinimą.

Galimas daiktas, jis įstengs priartėti prie paslapties, kurią godžiai saugo mūsų Šventoji Bažnyčia ir jūsų Sv. Pijaus V

draugija.

- Manote, jis toli nuėjęs šiuo pavojingu keliu?

- Dar nieko nežinau. Bet jis buvo labai artimas Andriejui, labai toli nuėjusiam uždraustu keliu. Jūs suprantate, apie ką kalbama - apie patį Katalikų bažnyčios egzistavimą.

Turime išsiaiškinti, ką žino tėvas Nilas. Ką siūlote?

119

Michel Benoît

Kalfo lūpose pasirodė pasitenkinimo šypsena, jis truputį

loštelėjo ir, ištraukęs iš savo sutanos voką, ištiesė jį kardinolui.

- Jei Jūsų Eminencija malonėtų žvilgtelėti štai čia... Kai tik man pasakėte apie tėvą Nilą, paprašiau, kad mano Draugijos broliai atliktų du tyrimus. Stai rezultatai ir galbūt atsa-kymas į jūsų klausimą.

Kacingeris ištraukė iš voko du aplankus su užrašu confidenziale.

- Pažiūrėkite pirmąjį aplanką... Sužinosite, kad Nilas Romos benediktinų universitete puikiai mokėsi. Kad jis yra...

kaip čia pasakius... idealistas, kitaip tariant, jis neturi jokių

asmeninių ambicijų. Vienuolis stebėtojas, kuris džiaugsmo semiasi iš savo tyrimų ir maldos.

Kacingeris pažiūrėjo į jį pro akinių viršų.

- Brangusis Kalfai, neturėčiau jums aiškinti, kad būtent idealistai yra pavojingiausi. Arijus buvo idealistas, Savona-rola ir Liuteris taip pat... Geras Bažnyčios sūnus tiki do-gmomis, nekeldamas sau klausimų dėl jų. Kiekvienas kitas idealas gali būti labai pavojingas.

- Certo, Eminenza. Studijuodamas Romoje jis susidrauga-vo su vienu amerikiečiu benediktinu, Rembertu Lylandu.

- Aha! Mūsų Lylandu? Įdomu!

- Būtent monsinjoru Lylandu. Taigi susiradau jo bylą -

tai antrasis aplankas. Visų pirma jis yra muzikantas, muzika labiausiai ir domisi, Kentukio Švč. Marijos vienuolyno vienuolis. Buvo išrinktas savo vienuolyno prioru. Vėliau dėl tam tikrų prieštaringų idėjų...

20

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Taip, žinau, kas buvo vėliau, tuo metu jau buvau Kongregacijos prefektas. Jis buvo įšventintas į vyskupus in partibus\ paskui, pritaikius puikų principą promoveatur ut amoveatur \ išsiųstas į Romą. O, iš tikrųjų jis nebuvo pavojingas - muzikantas! Bet reikėjo užglaistyti skandalą dėl viešų jo kalbų apie susituokusius kunigus. Jis dabar minu-V ~

tante, ar ne?

- Santykių su žydais sekretoriate: po Romos jis dvejus metus gyveno Izraelyje, kur gerokai daugiau mokėsi muzikos nei hebrajų kalbos. Lylandas, atrodo, yra puikus pianistas.

- Taigi?

Kalfas su gailesčiu pažvelgė į jį.

- Argi, Eminenza, nesuprantate?

Jis užgniaužė smarkų norą užsirūkyti cigarą, dėl kurio jo vidinė kišenė buvo atsikišusi. Kardinolas nerūko ir negeria.

Bet Šv. Pijaus V draugija turėjo svastikų pilną bylą apie jo praeitį, kuri garantavo jos rektoriaus saugumą.

- Kol tėvas Nilas yra Sv. Martyno vienuolyne, nežinosime, apie ką jis galvoja. Reikia, kad jis atvyktų čia, į

Romą. Bet jis neatsivers nei mano, nei Jūsų, Eminencija, kabinete. Geriau, kokia nors dingstimi padėkite jam susitikti su jo draugu Lylandu, palikite jiems laiko atvirai

* Vyskupas be vyskupijos (aut. past.).

** „Tebūnie jis paskirtas į garbingas pareigas, kad paliktų savo postą" (aut.

past.).

121

Michel Benoît

pasikalbėti. Menininkas ir muzikantas, jie bus atviri vienas kitam.

- Kokia dingstimi?

- Lylandas domisi senąja muzika, kur kas labiau nei žy-dų reikalais. Tarkime, kad jam staiga prireikė senųjų tekstų

specialisto pagalbos.

- Ar manote, kad jis... bendradarbiaus?

- Tai jau mano reikalas. Jis žino, kad nuo mūsų priklauso: bendradarbiaus.

Stojo tyla. Kacingeris svarstė visus už ir prieš. „Kalfas yra neapolietis. Pratęs prie suktų reikalų. Nekvailas."

- Monsinjore, suteikiu jums veiksmų laisvę: raskite būdą iškviesti čia tą egzegezės Džeimsą Bondą. Ir padarykite taip, kad jis būtų plepus.

Išeidamas iš Kongregacijos, Kalfas staiga pamatė viziją: storą žalių banknotų kilimą, kuris vedė į Sv. Angelo pilį.

Kacingeris manėsi viską žinąs, bet nežinojo esmės. Tik jis, Alesandras Kalfas, mažasis varguolis, tapęs Sv. Pijaus V

draugijos rektoriumi, tik jis matė visumą.

Tik jo žygis bus veiksmingas. Net jei reikės imtis tokių

priemonių, kurių prireikė XIV amžiaus Europoje tamplieriams gyviems sudeginti.

Gal to nė nežinodami, Pilypas Gražusis ir Nogarė išgelbėjo Vakarus. O šiandien ši bauginanti misija atiteko jam ir Šv. Pijaus V draugijai.

122

Tryliktojo apaštalo paslaptis

31

Jeruzalė, 48 metai

- Dėkui, kad atėjai, Jakovai.

Mylimiausias mokinys pavadino Jokūbą taip, kaip vadino artimieji, - hebrajiškai. Besileidžianti saulė apšvietė

jo namo impluviumą rausva šviesa, jie buvo vieni. Jėzaus brolis buvo nusiėmęs savo amuletus, bet įsisupęs į maldos skraistę. Atrodė išsigandęs.

- Paulius vakar grįžo į Antiochiją, pirmasis Bažnyčios susirinkimas vos nesibaigė blogai: turėjau griebtis kompro-miso, kuris smarkiai susilpnino Petrą. Jis tavęs nekenčia, kaip ir manęs.

- Petras nėra piktas žmogus. Susitikimas su Jėzumi visiš-

kai apvertė jo varganą gyvenimą: jis nesutinka grįžti atgal ir nekenčia visų, kurie galėtų paveržti iš jo pirmąją vietą.

- As esu Jėzaus brolis: jei vienas iš mūsų turi dingti, tai bus jis. Reikės, kad jis išeitų kitur ir ten pasistatytų savo sostą.

- J i s eis, Jokūbai, eis. Kai Paulius sukurs naująją religiją, apie kurią svajoja, centras persikels iš Jeruzalės į Romą. Var-

žybos dėl valdžios tik prasidėjo.

Jokūbas nuleido galvą.

- Kai viešai nužudė Ananiją ir Sapfyrą, Petras nebė-

ra ginkluotas, bet kai kurie iš jo sekėjų tebeturi ginklus.

Girdėjau vakar, jie mano, kad tu praeities žmogus, kad tu priešiniesi tiems, kurie neša ateitį. Negali būti tryliktojo 123

Michel Benoît

apaštalo, tu žinai: tavo gyvybei gresia pavojus. Negali likti Jeruzalėje.

- Ananijo ir jo žmonos nužudymas - jau sena istorija, be to, ten maišėsi pinigai. Dabar iš visų Azijos bažnyčių

pinigai plaukia į Romą. Tave su Judu iš visų mokinių ma-no brolis Jėzus labiausiai mylėjo. Mes žinome, kaip Petras nužudė Judą, kaip jis pašalina kliūtis iš savo kelio.

Jei tu dingsi kaip Iskarijotas, kartu su tavimi dings visi atsiminimai. Tu turi pabėgti, ir greitai, šis kartas galbūt paskutinis, kai matomės: maldauju tavęs, pasakyk man, kur esenai palaidojo Jėzaus kūną? Pasakyk man, kur yra jo kapas?!

Sis žmogus neturėjo nei Petro ambicijų, nei Pauliaus ge-nialumo: tai buvo paprastas žydas, kuris klausė apie savo brolį. Jis jam šiltai atsakė:

- Aš gyvenau su Jėzumi gerokai trumpiau nei tu, Jokū-

bai. Bet to, ką apie jį supratau, niekas iš jūsų negali suprasti. Nei tu, nes esi nuoširdžiai prisirišęs prie judaizmo, nei Paulius, nes jis vis dar yra šalia pagoniškųjų Imperijos dievų

ir nori juos pakeisti nauja religija, kuri remsis jo sukurtu Kristumi. Jėzus nepriklauso niekam, mano drauge, - nei ta-vo, nei Pauliaus šalininkams. Dabar jis ilsisi dykumoje. Tik dykuma gali apsaugoti nuo plėšriųjų žydų arba naujosios graikų Bažnyčios. Tai buvo laisviausias žmogus, kokį tik pa-

žinojau: jis norėjo Mozės įstatymą pakeisti naujuoju įstatymu, užrašytu nebe ant lentelių, o žmogaus širdyje. Įstatymu tik su viena dogma - meile.

124

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jokūbo veidas apniuko. Mozės įstatymas neliečiamas, tai Izraelio tapatybė. Jis verčiau pakeitė temą.

- Tu turi išvykti. Ir kuo toliau išsivežti mano motiną Mariją: ji atrodo tokia laiminga šalia tavęs...

- Mes labai prisirišę vienas prie kito ir aš garbinu Jėzaus motiną: jos buvimas šalia manęs nuolat teikia džiaugsmo.

Tu teisus, aš nebeturiu vietos nei Jeruzalėje, nei Antiochijoje: aš išvyksiu. Kai žinosiu, kur galėsiu pasistatyti savo klajo-klio palapinę, Marija atsiras pas mane. Iki tol ryšys bus pa-laikomas per Johananą. Jam ji beveik kaip antroji motina.

- Kur tu ketini vykti?

Mylimiausias mokinys apsižvalgė. Impluviumas dabar skendėjo šešėlyje, bet aukštutinio kambario langas dar buvo besileidžiančios saulės apšviestas. Prieš aštuoniolika metų

tai buvo paskutinės vakarienės su Jėzumi kambarys. Reikė-

jo palikti šią vietą, dabar tapusią tik iliuzija. Reikėjo ieškoti tikrovės ten, kur Jėzus pats ją surado.

- Patrauksiu į rytus, į dykumą: dykumoje įvyko Jėzaus pasikeitimas, dykumoje jis suprato savo misiją. Dažnai girdėjau, kaip jis šypsodamasis pasakojo, kad buvo apsuptas žvėrių ir jie gerbė jo vienatvę.

Pažvelgė Jėzaus broliui tiesiai į akis.

- Dykuma, Jokūbai... Nuo šiol tai turbūt vienintelė Jė-

zaus Nazariečio mokinių tėvynė. Vienintelė vieta, kur jis yra namie.

Michel Benoît

32

Po vakarinių mišių nusivilkdamas choro abitą tėvas prioras pastebėjo pavargusį ir išbalusį Nilo veidą.

Tą minutę, kai grįžo į kabinetą, suskambėjo telefonas.

Po dvidešimties minučių padėjęs ragelį prioras buvo sutrikęs, bet kartu jautė palengvėjimą. Nustebo išgirdęs paties kardinolo Kacingerio žinią apie didelę garbę jo vienuolynui: jo vienuolių žinių skubiai prireikė Vatikane. Senosios muzikos specialistui, dirbančiam kurijoje, reikėjo pagalbos tiriant grigališkojo giedojimo kilmę. Tai svarbus tyrimas, iš kurio Šventasis Tėvas daug tikėjosi judaizmo ir krikščionybės santykiams gerinti. Trumpai tariant, tėvas Nilas yra tuoj pat laukiamas Romoje, kad savo žiniomis pasitarnautų pa-saulinei Bažnyčiai. Jo nebus tik kelias savaites, tegul važiuoja pirmuoju traukiniu: bus apgyvendintas San Džirolame, Romos benediktinų abatijoje.

Visai kaip velionis tėvas Andriejus.

Kardinolo Kacingerio įsakymai neginčijami, pamanė tė-

vas prioras. O ir tėvo Nilo elgesys pastaruoju metu jam kėlė

nerimą. Kuo toliau nuo problemos, tuo geriau.

Monsinjoras Kalfas tą geidulingą sekmadienį padarė

trumpą pertrauką, kad užsuktų į savo visai šalia esantį biurą, bet jam nepavyko prisiskambinti į Kairą. Tad greitai užbėgo savo daugiabučio laiptais: tai, kas laukė viršuje, priversdavo 126

Tryliktojo apaštalo paslaptis

pamiršti savo neapolietiško apkūnumo nepatogumus ir su-teikdavo jam sparnus.

Visų mieliausioji buvo nuoga ir pažinodama mano širdį

Tepasiliko tik papuošalus skambius.

Iš tikrųjų vieninteliai papuošalai ant užmigusios Sonios kūno buvo jos žvilgantys plaukai. Kalfas įvertino: „Koks po-etas tas Bodleras! Bet aš joms niekada nedovanoju papuoša-lų - tik grynuosius."

Moktaras sakė tiesą: Sonia buvo ne tik labai gabi erotikos menui, bet ir tikrai diskretiška. Pasinaudodamas tuo, kad ji miega, jis paėmė telefoną ir dar kartą paskambino į Kairą:

- Prašyčiau pakviesti Moktarą al Koraišą... Dėkui, pa-lauksiu.

Šįkart pavyko rasti jį, ką tik grįžusį iš pamaldų al Azharo mečetėje.

- Moktarai? Salam aleikoum. Sakyk, ar tavo mokiniai šiuo metu palieka tau bent kiek laisvo laiko? Puiku. Skrisk į

Romą, pasimatysime. Reikia pratęsti tą misiją teisingam reikalui apginti... Bendradarbiauti su tavo mylimu priešu? Ne, per anksti, jei reikės, susisieksi su juo Jeruzalėje. O, daugiausia kelios savaitės! Taip, Marcelio teatre, kaip paprastai: discrezione, mi racommado\

* Visų pirma diskretiškumas! (aut. past.).

12 7

Michel Benoît

Šypsodamasis padėjo ragelį. Jo pašnekovas dėstė garsiaja-me al Azharo universitete, Korano katedroje: fanatikas, karš-

tas islamo dogmos gynėjas! Tai buvo tinkamai suprantamas pasaulio bendrumas: priversti kartu dirbti arabą ir žydą, du slaptuosius agentus iš labiausiai gąsdinančių Artimųjų Rytų

specialiųjų tarnybų, kad būtų išsaugota brangiausia Katalikų bažnyčios paslaptis.

Su Moktaru al Ko raišu jis susitiko būdamas nuncijumi Egipte. Diplomatas ir dogmatikas - jie abu atpažino vienas kito paslėptą vidinę ugnį, ir tarp jų nelauktai užsimezgė ryšys. Bet palestinietis nesiekė, kaip jis, transcendenti-nio pažinimo šlovindamas erotiką. Jis tebuvo seksualinis maniakas.

Sonia sudejavo ir atmerkė akis.

Jis padėjo telefoną ant grindų ir pasilenkė prie jos.

33

- Grįžk į Romą, Moktarai, Brolių musulmonų tarybai pavyko įrodyti Hamas šios misijos svarbą. Jų išpuolių ne-pakaktų islamui apsaugoti, jei būtų ginčijama Korano prigimtis arba kiltų pavojus bent menkiausia abejone sutepti šventą Pranašo - tebūnie pašlovintas jo vardas - asmenybę.

Bet yra vienas dalykas...

Moktaras al Koraišas nusišypsojo: jis to laukė. Tamsi oda, stiprūs raumenys ir mažas ūgis pabrėždavo aukštą Mustafos 128

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Makluro siluetą, garbinamą visų Kairo al Azharo universiteto studentų.

- Tavo santykiai su šiuo žydu. Tai, kad esi jo draugas...

- Jis mane išgelbėjo per Šešių dienų karą 1967 metais.

Aš buvau vienas ir beginklis prieš jo tanką dykumoje, mūsų

kariuomenė bėgo: jis būtų galėjęs pervažiuoti mano kūną, tai karo įstatymas. Tačiau sustojo, davė man atsigerti ir paliko gyventi. Tai ne toks žydas kaip kiti.

- Bet tai žydas. Ir dar ne bet koks, tu žinai.

Jie sustojo al Ghario minareto šešėlyje. Net dabar, lapkričio pabaigoje, permatoma senolio oda nepakentė saulės kaitros.

- Nepamiršk Pranašo žodžių: „Būkite žydų ir krikščionių

priešai, tarpusavyje jie yra draugai! Tas, kuriam jie tampa draugais, prilygsta jiems, o Alachas neves klystančios tautos."*

- Tu išmanai Šventąjį Koraną geriau nei kas kitas, mur-

šidai, - jis pavadino jį mokytojo vardu, kad parodytų savo pagarbą. - Pats Pranašas buvo sudaręs sąjungą su savo priešais dėl bendro reikalo, o jo elgesys yra sektinas, net džihado atveju. Nei žydai, nei arabai nėra suinteresuoti, kad per amžius nusistovėję krikščionybės pagrindai būtų visiškai sugriauti.

Mokytojas pažiūrėjo į jį šypsodamasis.

- Mes padarėme šią išvadą gerokai anksčiau nei tu, todėl leidžiame tau veikti. Bet niekada nepamiršk, kad esi iš genties, kurioje gimė Pranašas, tebūnie palaimintas jo vardas.

Taigi elkis kaip koraišas, kurio pergalingą vardą nešioji: kad tavo draugystė su šiuo žydu niekada nepriverstų pamiršti,

* Koranas, 5 sura (aut. past.).

129

Michel Benoît

nei kas jis yra, nei kam jis tarnauja. Aliejus ir actas gali laikinai susiliesti, bet jie niekada nesusimaišys.

- Nusiramink, muršidai, niekada žydo actas neapdegins jokio koraišo, mano oda stora. Pažįstu šį žmogų, jei visi mūsų priešai būtų tokie, kaip jis, Artimuosiuose Rytuose galbūt vyrautų taika.

- Taika... Niekada musulmonui nebus taikos, kol visa žemė penkis kartus per dieną neims laikytis kibios - lankstytis Mekos pusėn.

Jie išlindo iš saugančio nuo saulės minareto šešėlio ir tyliai pasuko medresės, kurios kupolas spindėjo saulėje, link.

Prieš žengdamas pro vartus, senolis padėjo ranką ant Moktaro rankos.

- O mergina, ar ja pasitiki?

- Romoje jai geriau nei Saudo Arabijos viešnamyje, iš kurio ją ištraukiau. Kol kas ji jaučiasi gerai. Ji visiškai nenori būti išsiųsta atgal į šeimą, į Rumuniją. Si misija yra paprasta, netaikome jokių pažangių priemonių, tik senus gerus mėgėjiškus būdus.

- Bismillah Al-Rach'im. Greitai maldos laikas, turiu ap-sivalyti.

Juk brolių musulmonų mokytojas, jų įkūrėjo Hasano al Banos įpėdinis Alacho akivaizdoje, yra tik muslim - paklus-nusis - kaip ir kiti.

Moktaras atsirėmė į koloną ir užsimerkė. Ar tai saulė

akina? Jis vėl išvydo tą pačią sceną: vyras iššoka iš tanko ir artinasi prie jo, pakėlęs dešinę ranką, kad jo automatas 130

Tryliktojo apaštalo paslaptis

neiššautų. Sinajaus dykuma aplink juos paskęsta tyloje, sutriuškinti egiptiečiai bėga. Kodėl jis dar gyvas? Ir kodėl šis žydas jo išsyk nenužudo?

Izraelio karininkas, regis, dvejoja, jo veidas visiškai sustingęs. Staiga jis nusišypso ir paduoda jam gertuvę su vandeniu. Gerdamas Moktaras pastebi randą, skiriantį jo šviesius visai trumpai kirptus plaukus.

Paskui, po daugelio metų, Palestinoje kyla intifada. Vienoje Gazos gatvelėje Moktaras valo lūšnų kvartalą, kurį ką tik paliko izraeliečiai, patekę į sunkią padėtį ir atsitraukę.

Jis įeina į granatų išraustą kiemą: vienas žydas, kurio ko-ją prispaudė siena, tyliai dejuoja mėgindamas ją ištraukti.

Jis nevilki karinių pajėgų uniformos - be abejo, Mosado agentas. Moktaras nukreipia į jį Kalašnikovo automatą ir jau nori šauti. Kai žydas pamato ginklo vamzdį, nukreiptą į jo krūtinę, kančios iškreiptas veidas sujuda ir jis vos pas-tebimai šypteli. Nuo jo ausies eina randas, dingstantis po galvos apdangalu.

Žmogus iš dykumos! Arabas lėtai pakelia savo ginklo vamzdį. Paskalavęs gerklę, išspjauna lauk. Meta žydui iš po marškinių ištrauktą pirmosios pagalbos tvarsčių paketą.

Paskui nusisuka ir trumpai įsako savo vyrams eiti toliau — šioje lūšnoje nieko nėra.

Moktaras atsiduso: Roma gražus miestas, ten daug merginų. Tikrai daugiau nei dykumoje.

Jis grįš į Romą. Su malonumu.

131

Michel Benoît

34

Po trijų dienų Nilas mėgino įsitaisyti ant nepatogių Romos ekspreso sėdynių.

Jį apstulbino iškvietimas į Romą be jokių paaiškinimų.

Senosios muzikos rankraščiai! Tėvas abatas jam ištiesė ryt-dienos traukinio bilietą; buvo nebeįmanoma nuvykti į Zerminji pasidaryti antros užrašo nuotraukos. Kartu su savo darbais - kad celėje nepaliktų nieko kompromituojamo - į

savo lagamino dugną jis įsidėjo negatyvą, nugvelbtą Andriejaus kabinete. Ar galės iš jo ką nors išgauti?

Nustebęs išvydo, kad jo kupė beveik tuščia, tačiau visos laisvos vietos rezervuotos. Vienintelis keleivis, smulkaus su-dėjimo vidutinio amžiaus vyras, atrodo, miegojo, įsispraudęs į kampą prie kupė durų. Išvykdami iš Paryžiaus jie tik linktelėjo vienas kitam galva. Ano galvą gaubė šviesūs, ilgu randu perskirti plkukai.

Nilas nusivilko savo dvasininko apsiaustą ir sulenktą pa-dėjo, kad nesusiglamžytų, ant sėdynės dešinėje.

Užsimerkė.

Gyvenimo vienuolyne tikslas - atsikratyti aistrų ir išrauti jų

šaknis. Įstojęs į noviciatą, Nilas išėjo tinkamą mokyklą: pasirodė, kad Sv. Martyno vienuolynas yra gera savęs atsižadėjimo vieta. Visiškai atsidavęs tiesos ieškojimams, jis dėl to pernelyg nesikankino. Priešingai, jis vertino tai, kad yra išlaisvintas nuo žmoniją - jos dideliam skausmui - užvaldžiusių aistrų.

132

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jau jis ir pamiršo, kada bėra buvęs užvaldytas pykčio -

niokojamo jausmo. Įtemptai svarstė stengdamasis suprasti, ką jautė pastarosiomis dienomis. Andriejus miręs, tyrimas atliktas atmestinai, byla baigta: savižudybė - nešlovė jam.

Vienuolyne šnipinėjama, rausiamasi, vagiama. Jis kaip koks paketas išsiunčiamas į Romą.

Ar tai pyktis? Šiaip ar taip, tai buvo kylantis susierzini-mas, kaip staigi epidemija ligos, kurios jau seniai nebelikę dėl vakcinos.

Jis nutarė šį patologinį priepuolį panagrinėti vėliau: „Romos miestas visko matęs."

Kantriai atkūrė Jėzaus mirties įvykius, kadangi jie sugrą-

žindavo į gyvenimą mylimiausią mokinį. Po Jeruzalės susirinkimo šis žmogus gyveno toliau. Hipotezė dėl jo pasitrau-kimo į dykumą Nilui atrodė įtikimiausia: ten ne kartą buvo pasitraukęs Jėzus. Juk dykumoje esenai, o paskui ir zelotai, slėpėsi po Bar Kochba sukilimo.

Jo žingsnių pėdsakai dingo dykumos smėlyje. Kad juos atrastų, Nilui reikėjo klausytis balso iš anapus, savo dingusio draugo balso.

Nes šis tyrimas atitrauks dėmesį nuo pykčio, kurį jis jautė kylant.

Pamėgino rasti patogią padėtį, kad šiek tiek numigtų.

Traukinio bildesys jį švelniai užliūliavo. Greitai pro šalį

pralėkė Lamot Bevrono šviesos.

33

Michel Benoît

Viskas vyko staigiosiomis. Vyras iš kampo prie durų pakilo ir priėjo, tarytum norėtų paimti kažką iš tinklelio virš Nilo. Nilas mašinaliai pakėlė akis: tinklelis buvo tuščias.

Nebuvo laiko pagalvoti: virš jo pakibo auksiniai plaukai, ir jis išvydo, kad vyro ranka tiesiasi į jo dvasininko apsiaustą.

Nilas ketino protestuoti prieš savo pakeleivio familiaru-mą: „Kaip koks automatas!"

Bet triukšmingai atsidarė kupė durys.

Staiga vyras atsitiesė: nuleido ranką, veidas pagyvėjo ir jis nusišypsojo Nilui.

- Atsiprašau už sutrukdymą, ponai, - tai buvo kontrolierius. - Keleiviai, kurie jūsų kupė buvo rezervavę vietas, neatvyko. Čia yra dvi vienuolės, kurios negavo vietų traukinyje viena šalia kitos. Štai, mano seserys, įsikurkite, kur norite, kupė yra vietų. Geros kelionės.

Kol vienuolės įėjo ir pagarbiai sveikinosi su tėvu Nilu, keleivis, netaręs nė žodžio, grįžo į savo vietą. Po kelių minu-

čių jis užsimerkęs snaudė.

„Keistas tipas! Kas jam užėjo?"

Bet įlipusios naujosios keleivės atitraukė visą jo dėmesį.

Reikėjo užkelti lagaminą ant tinklelio, pastumti dideles dė-

žes po sėdyne ir pakęsti nepaliaujamą jų plepėjimą.

Atėjus nakčiai, mėgindamas užmigti, Nilas pastebėjo, kad paslaptingasis jo pakeleivis savo kampe nepajudino nė piršto.

134

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Kai pažadintas aušros jis atmerkė akis, vieta kampe prie durų buvo tuščia. Eidamas pusryčiauti jis turėjo pereiti per visą traukinį: jokių šio vyro pėdsakų.

Grįžusį į kupė, vienuolė privertė jį paragauti baisios kavos iš savo termoso. Jis galutinai įsitikino: paslaptingasis keleivis dingęs.

Antroji dalis

Tryliktojo apaštalo paslaptis

35

Pela (Jordanija), 58 metai

- Kaip tavo kojos, abu?

Mylimiausias mokinys atsiduso. Jo plaukai buvo pabalę, veidas įkritęs. Jis pažvelgė į šalia esantį vyrą pačiame jėgų

žydėjime.

- Stai jau dvidešimt aštuoneri metai, kai Jėzus miręs, dešimt metų, kai palikau Jeruzalę. Kojos atnešė mane iki čia, Johananai, ir galbūt turės nunešti kitur, jei tai, ką sakai, tiesa...

Jie naudojosi peristilio šešėliu, kurio grindis dengė nuostabi mozaika, vaizduojanti Dionisą. Iš čia visai arti buvo matyti dykumos kopos.

Pelą, įkurtą Aleksandro Didžiojo veteranų kairiajame Jordano upės krante, beveik sugriovė žemės drebėjimas. Kai teko bėgti iš Jeruzalės grasinant Petro šalininkams, jam atrodė, kad šis ne Palestinoje esantis miestas saugiai jį priglaus.

Čia jis įsikūrė su Jėzaus motina, netrukus prie jų prisidėjo ir jo mokinių grupelė. Johananas keliaudavo pirmyn ir atgal, 39

Michel Benoît

iš Pelos į kaimyninę Palestiną, iš Palestinos į Pelą, kartais ir į Siriją: Paulius turėjo savo pagrindinę būstinę Antiochijoje, vienoje iš Mažosios Azijos sostinių.

- O Marija?

Šilti jausmai, kuriuos Johananas jautė Jėzaus motinai, jaudino. „Sis vaikas myli kaip savą Nukryžiuotojo motiną ir myli mane kaip tėvą, kad pakeistų savąjį, kurį nukryžiavo."

- Pamatysi ją vėliau. Papasakok man daugiau: čia esu taip toli nuo įvykių...

- Tai atsitiko prieš kelias savaites: Jokūbui, Jėzaus broliui, pavyko nugalėti. Jis tapo Jeruzalės bendruomenės vadu.

- Jokūbas! Na, o... O Petras?

- Petras kovojo kiek įstengė. Nukeliavęs netgi pamėgino nuversti Paulių jo žemėse Antiochijoje, tačiau buvo negarbingai išvarytas! Galiausiai nuvyko į Romą.

Abu vyrai nusijuokė. Čia, kur šalia milžiniška skurdi dykuma, kova dėl valdžios Jėzaus vardu atrodė juokinga.

- Roma... Buvau tikras. Petras nėra pirmasis Jeruzalėje, tad į Romą būtinai turi vesti jo ambicijos. Romoje, Johananai, Imperijos centre, Bažnyčia, apie kurią jis svajoja, taps galinga.

- Dar vienas dalykas: Judėjoje likusių tavo mokinių vis labiau kratomasi, kartais jie net persekiojami. Jie klausia ta-vęs, ar turi bėgti kaip tu, ar gali atvykti pas tave.

Senasis vyras užsimerkė. To jis taip pat tikėjosi. Nazariečiai nebuvo judėjų šalininkai kaip Jokūbas, nebuvo pasirengę sudievinti Jėzaus kaip Paulius: iš tų dviejų viena kitai smarkiai prieštaraujančių gimstančios Bažnyčios tendenci-140

Tryliktojo apaštalo paslaptis

jų, nenorėdami prisišlieti nė prie katros, jie rizikavo būti sunaikinti.

- Kurie nebegali pakęsti to spaudimo, tegu atvyksta pas mus į Pelą. Cia mes saugūs - šiuo metu.

Johananas draugiškai prisėdo šalimais ir mostelėjo į ant stalo sudėliotų pergamentų pluoštą.

- Tu perskaitei, abu?

- Skaičiau visą naktį. Ypač šį rinkinį, sakei, jis pasiekęs fiet Aziją.

Parodė apie trisdešimt vilnos virvele surištų lapų, kuriuos laikė rankose.

- Visus šiuos metus, — kalbėjo Johananas, — apaštalai skelbė, ką buvo sakęs Jėzus. Kad po jo mirties kas nebūtų

užmiršta, jo žodžius jie sumišai užrašė.

- Tai tikrai jo mokymas, toks, kokį girdėjau. Tačiau apaštalai apsukrūs. Jie nieko nepridūrė prie to, ką sakė Jė-

zus: pasitenkina kur ne kur pakeisti kokį žodį, pridėti kokį

niuansą. Jie kuria komentarus, prisiskiria nebūtus žodžius.

Pavyzdžiui, skaičiau, kad vieną dieną Petras atseit suklupęs priešais Jėzų ir taręs: „Iš tiesų tu esi Mesijas, Dievo Sūnus!"

Jis numetė popierius ant stalo.

- Kad Petras ką nors panašaus būtų pasakęs! Niekuomet Jėzus nebūtų sutikęs su tokiais žodžiais, nei iš Petro lūpų, nei iš kurio kito. Suprask, Johananai, ištrėmę mane apaštalai gavo išimtinę teisę liudyti. Jų rankose Evangelija tampa valdžios įrankiu. Akivaizdu, kad Jėzaus įvaizdis ženkliai kei-sis. Iki ko jie nueis?

141

Michel Benoît

Johananas atsiklaupė prie jo kojų, laisvai uždėjo rankas jam ant kelių.

- Tu negali leisti, kad viskas taip klostytųsi. Jie užrašo savo atsiminimus, tu irgi. Užrašyk, ko čia mokai savo mokinius, ir tegul tas tekstas keliauja, kaip keliauja apaštalų

tekstai. Papasakok, abu: papasakok apie pirmąjį susitikimą prie Jordano, bejėgio išgydymą prie Betesdos vandens tven-kinio, paskutines Jėzaus dienas... Parodyk Jėzų tokį, kokį

man parodei, kad jis nemirtų antrą kartą!

Jis žvelgė įsmeigęs akis į savo įtėvį, tasai nuo stalo paėmė

kitą ritinį.

- Na, o Paulius labai gudrus. Jis žino, kad žmonės pakenčia savo vargingą gyvenimą vien dėl to, kad tiki prisikėlimu. Jis jiems aiškina: jūs prisikelsite, nes Jėzus pirmasis prisikėlė. O jei jis prisikėlė... Vadinasi, jis Dievas: tik Dievas gali pats prisikelti.

- Gerai, tėve... Paulius rašo laiškus savo mokiniams? Ir tu rašyk. Pasakok kaip pasakojęs, bet parašyk mums ir laiš-

ką. Laišką, kad tiesa būtų atkurta, kad pasakytum, jog Jėzus nebuvo Dievas. O įrodymas... Bus jo kapas.

Jo veidas apsiniaukė, ir Johananas suėmė jam už rankų.

- Nenorėjau tau sakyti: Eliezeras Ben Akajus, Jeruzalės esenų vadas, mirė. Ar jis nusineš su savimi Jėzaus kapo paslaptį?

Ašaros užliejo senajam vyrui akis. Eseno mirtis, visa jo jaunystė tarsi išnyko.

- Eliezero sūnūs Adonijas ir Jozijas pernešė kūną. Jie ži-no: taigi mes trise, to gana. Aš tave išmokiau, kaip susitikti 142

Tryliktojo apaštalo paslaptis

su mirusiu Jėzumi. Ką išloštum sužinojęs, kur jis palaidotas?

Jo kapą gerbia dykuma: žmonės kapo negerbtų.

Johananas mikliai atsikėlė ir valandėlę išėjo. Grįžo nešinas vienoje rankoje švarių pergamentų pluoštu, kitoje - plunksna iš buivolo rago ir rašaline. Padėjo viską ant stalo.

- Taigi rašyk, abu. Rašyk, kad Jėzus išliktų gyvas.

36

- Skelbiu šį iškilmingą posėdį pradėtą.

Sv. Pijaus V draugijos rektorius patenkintas pastebėjo, jog kai kurie broliai nesirėmė į fotelių atlošus: jie tinkamai pasinaudojo ilgąja Miserere psalme, kad suvoktų, kaip taiko-ma geležinė disciplina.

Kambarys vis dar buvo tuščias, jei ne du daiktai: prie-

šais jį, po kruvinu kryžiumi, buvo padėta paprasta kėdė. O

ant tuščio stalo stovėjo likerio stiklas, pripildytas bespalvio skysčio, skleidžiančio lengvą kartų migdolų kvapą.

- Mano broli, malonėkite užimti savo vietą, kad pradė-

tume procedūrą.

Vienas iš dalyvių pakilo, apėjo stalą ir atsisėdo ant kėdės.

Jo veidą dengiantis gaubtas virpėjo, tarsi broliui būtų sunku kvėpuoti.

- Ilgus metus jūs nepriekaištingai tarnavote mūsų Draugijai. Tačiau pastaruoju metu padarėte rimtą klaidą: jūs pa-43

Michel Benoît

sipasakojote apie dabar vykstantį tyrimą, nepaprastai svarbų

mūsų misijai.

Vyras atsistojo priešais susirinkusiuosius, maldaujamai sudėjo rankas.

- Kūnas silpnas, mano broliai, meldžiu atleisti man!

- Ne apie tai kalbame. — Rektorius kapojo žodžius. - Kū-

niška nuodėmė atleidžiama Atgailos sakramentu, taip mūsų

Viešpats atleido nuodėmes svetimautojai. Tačiau prasitarda-mas tai merginai apie mūsų dabartinius rūpesčius...

- Ji jau nebegali pakenkti!

- Iš tiesų. Reikėjo taip padaryti, kad ji nebegalėtų pakenkti, o tai visuomet kelia liūdesį, ir tokie veiksmai tūrėtų

būti išimtiniai.

- Taigi... Kadangi buvote tokie geri ir išsprendėte šią problemą...

- Jūs nesuprantate, broli.

Jis kreipėsi į susirinkusiuosius.

- Sios misijos svarba nepaprasta. Iki XX amžiaus vidurio Bažnyčia kontroliavo Raštų aiškinimą. Nuo to laiko, kai nelaimingasis popiežius Paulius VI 1967 metais panaiki-no Indekso kongregaciją, mes nieko nebekontroliuojame.

Kiekvienas gali publikuoti bet ką, o Indeksas, perduodavęs pavojingas idėjas slaptiems bibliotekų skyriams, krito tarsi modernizmo raupsų numarintas pirštas*. Šiandien paprastas vienuolis savo abatijoje gali rimtai grasinti Bažnyčiai pateik-damas įrodymą, jog Kristus tebuvo paprastas žmogus.

* Index prancūziškai taip pat reiškia smilių (vert. past.).

144

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Susirinkusiuosius nupurtė drebulys.

- Kai mūsų Draugiją jkūrė šventasis popiežius Pijus V, mes kovojome, kad išsaugotume viešą mūsų Išgelbėtojo ir Dievo Sūnaus, žmogaus, įvaizdį. Ir mums visuomet pavykdavo.

Broliai linktelėjo galvomis.

- Laikai keičiasi, mums reikia rimtų priemonių. Pinigų izoliuoti blogiui, sukurti sventoms seminarijoms, visoje planetoje kontroliuoti žiniasklaidai, neleisti pasirodyti kai kurioms publikacijoms. Daug pinigų paveikti vyriausybių

kultūros, švietimo politikai, sukliudyti tam, kad krikščio-niškųjų Vakarų neužvaldytų islamas ir sektos. Tikėjimas verčia kalnus, tačiau jiems nuversti reikia pinigų. Pinigai gali viską: naudojami nesuteptų rankų jie gali išgelbėti Baž-

nyčią, o šiandien grasinama brangiausioms jos vertybėms -

Įsikūnijimo ir Trejybės dogmoms.

Salėje pasigirdo pritariamas murmesys. Rektorius įdė-

miai žvelgė į krucifiksą, po kuriuo drebėjo kaltinamasis.

- Taigi pinigų mes gauname apgailėtinai mažai. Ar pri-simenate, kaip netikėtai tamplieriai gavo milžinišką turtą?

Niekas niekada nesužinojo, iš kur. Tai va, neišsemiamas šių

turtų šaltinis galbūt šiandien mums gali būti prieinamas.

Jei juos gautume, turėtume gausybę priemonių savo misijai įgyvendinti. Su sąlyga...

Jis pažvelgė į vargšą brolį, kuris, atrodė, ištirps savo kė-

dėje, ryškiai apšviestoje dviem į krucifiksą nukreiptomis lempomis.

45

Michel Benoît

- Su sąlyga, jog niekas savo nediskretiškumu nesukom-promituos mūsų veiksmų. Jūs, broli, buvote toks nediskretiškas: mes sugebėjome ištraukti dyglį, kurį jūs įsmeigėte į mūsų Viešpaties kūną, tačiau vos spėjome. Mes jumis nebepasitikime, taigi jūsų misija baigiasi šiandien. Prašau dešimties čia esančių apaštalų patvirtinti balsavimu mano nepriklausomą sprendimą.

Dešimt rankų vienu metu be jokios dvejonės išsitiesė

krucifikso link.

- Broli, mūsų draugystė lydi jus: jūs žinote, kokia procedūra.

Pasmerktasis atsidengė veidą. Rektorius dažnai su juo susitikdavo neuždengtu veidu, tačiau kiti buvo matę tik dvi rankas.

Uždangalas nukrito ir pasirodė pagyvenusio vyro bruo-

žai. Akys buvo įkritusios, tačiau žvilgsnis nebebuvo maldaujamas: šis paskutinis veiksmas buvo dalis misijos, su kuria jis sutiko tapęs Draugijos nariu. Jo atsidavimas Kristui Dievui buvo visapusis, šiandien jis nesusilpnės.

Rektorius pakilo, taip pat ir dešimt apaštalų. Jie lėtai iš-

tiesė rankas, kol susilietė pirštais.

Priešais kruviną krucifiksą dešimt rankas sukryžiavusių

žmonių žvelgė į brolį, šis pakilo nuo kėdės. Jau nebedrebė-

jo: Jėzus, guldamasis ant medžio, taip pat nedrebėjo.

Rektorius prabilo garsesniu, tačiau bespalviu balsu: 146

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Broli, trys Trejybės asmenys žino, su kokiu atsidavimu tarnavote vieno iš jų reikalui. Jie priima jus į savo glėbį šioje dieviškoje šviesoje, kurios jūs ieškojote visą gyvenimą.

Jis iš lėto paėmė ant stalo padėtą likerio stiklą, šiek tiek palaikė iškėlęs tarsi kieliką, paskui padavė senajam vyrui.

Šypsodamasis šisai žengė žingsnį į priekį ir ištiesė stiklo link savo sulysusią ranką.

37

Sveiki atvykę į San Džirolamą! Esu tėvas Jonas, priimi-nėju svečius.

Išlipęs iš Romos ekspreso, Nilas atpažino studijų metų vietas ir nedvejodamas pasuko autobusų stotelės link, autobusai važiuodavo iki Priscilės katakombos. Labai laimingas vėl matydamas šį miestą jis nebegalvojo apie kelionės peripetijas.

Išlipo beveik galutinėje stotelėje, aukštai, vienoje Salarijos gatvės pusėje. Kol kas dar skendinti žalumoje Sv. Januarijaus abatija buvo specialiai įkurta popiežiaus Pijaus XI, kuris norėjo čia suburti viso pasaulio benediktinus, kad jie surašytų peržiūrėtą Biblijos versiją — tik lotyniškai. Šv. Pijaus V draugija iš arti stebėjo kiekvieną jos vienuolį, kol jie buvo priversti pripažinti, kad lotyniškai bekalbama tik Vatikane: šiuolaikinis pasaulis pasmerkė jų triūsą. Nuo to laiko Sv. Januarijaus abatija gyveno vien prisiminimais.

47

Michel Benoît

Nilas padėjo lagaminą prie vartų į purvina geltona spalva nudažytą abatiją, jos centre tyvuliavo baseinas, virš kurio liūdnai stovėjo palinkę keli bambukai. Vien lengvas pasta ir rododendrų kvapas priminė, kad jis Romoje.

- Kongregacija apie jūsų atvykimą man pranešė vakar.

Mėnesio pradžioje gavom tokį pat prašymą dėl tėvo Andriejaus, jis čia gyveno kelias dienas...

Tėvas Jonas buvo toks pat plepys kaip ir kitas kuris Tras-teverio romietis. Jis palydėjo Nilą iki laiptų, vedančių į vir-

šutinius aukštus.

- Duokite man savo lagaminą... Oi! Koks jis sunkus! Varg-

šas tėvas Andriejus, niekas nežino, kas jam staiga nutiko, jis vieną rytą išvyko neperspėjęs. Ir skubėdamas susidėti bagažą savo kambaryje užmiršo kelis daiktus. Palikau juos ten, jūs gyvensite tame kambaryje. Niekas į jį neįkėlė kojos po tos dienos, kai skubiai išvyko nelaimingas jūsų vienuolyno brolis. Taigi atvykote dirbti su tais grigališkaisiais rankraščiais?

Nilas jau nesiklausė to žodžių srauto. Jis gyvens Andriejaus kambaryje!

Pagaliau atsikratęs tėvo Zano, jis apžvelgė kambarį. Ne kaip jo vienuolyno celės, šis buvo kur ne kur apstatytas bal-dais. Didžiulė spinta, dvi lentynos knygoms, lova su čiu-

žiniu, platus stalas ir kėdė, fotelis... Tvyrojo nenusakomas vienuolynų kvapas: sausų dulkių ir grindų vaško.

Vienoje lentynoje buvo padėti keli tėvo Andriejaus už-

miršti daiktai. Skutimosi reikmenys, nosinės, Romos pla-148

Tryliktojo apaštalo paslaptis

na s, užrašų knygelė... Nilas nusišypsojo: vienuolio užrašų

knygelė, nelabai yra ką rašyti!

Sunkiai užkėlė lagaminą ant stalo. Jis buvo beveik pilnas jo brangių užrašų. Iš pradžių norėjo juos sukrauti į lentyną, bet persigalvojo: spinta buvo rakinama. Sudėjo ten popierius, giliai įkišo Žerminji negatyvą. Pasuko vieną kartą raktą ir nė kiek nesidrovėdamas įsikišo jį į kišenę.

Paskui stabtelėjo: ant stalo gulėjo vokas. Jo vardu.

Brangus Nilai,

Atvyksti padėti mano tyrimams. Welcome in Rome! Tiesą pasakius, nieko nesuprantu: niekada neprašiau, kad tave at-siųstų! Galų gale esu sužavėtas, kad vėl tave pamatysiu. Užeik pas mane į kabinetą, kai tik galėsi: Santykių su žydais sekretoriatas, Kongregacijos pastatas. See you soon!

Senas tavo draugas Rembertas Lylandas Plati šypsena nušvietė Nilo veidą: Rembis! Taigi jam, muzikui, jis atvyko padėti! Galėjo apie tai pagalvoti, tačiau jau daugiau nei dešimt metų jis nebuvo matęs Romos studijų laikų draugo, ir mintis, kad jį pakvietė į Romą jis, jam nešovė į galvą. Rembis, koks malonumas! Bent dėl to ši kelionė bus gera, jie galės vėl pasimatyti.

Paskui jis dar kartą perskaitė laišką: Lylandas buvo taip pat nustebęs kaip ir jis. Niekada neprašiau... Ne Lylandas jį

čia iškvietė.

Tai kas gi tuomet?

149

Michel Benoît

38

Baltą albą dėvintis senis paėmė rektoriaus jam tiesiamą taurę, pridėjo prie lūpų ir vienu gurkšniu nurijo bespalvį

skystį. Veidą iškreipė grimasa, jis vėl atsisėdo ant kėdės.

Viskas vyko labai greitai. Priešais vienuolika vis dar rankas ištiesusių ir sukryžiavusių apaštalų jis žagtelėjo, paskui dejuo-damas susilenkė pusiau. Veidas pamėlynavo, siaubingai persikreipė ir vyras griuvo ant grindų. Spazmai truko maždaug minutę, paskui jis galutinai sustingo. Iš praviros tarsi kvėpuoti trokštančios burnos ant smakro tekėjo lipnios seilės. Smarkiai išsiplėtusios akys žvelgė į viršuje kabantį Nukryžiuotąjį.

Apaštalai iš lėto nuleido rankas ir atsisėdo. Priešais juos ant grindų baltavo nejudantis pavidalas.

Toliausiai iš dešinės rektoriui sėdintis brolis atsistojo laikydamas drobę.

- Dar ne! Musų brolis turi perduoti savo darbą sekėjui.

Prašau jūsų, malonėkite atidaryti duris.

Nepaleisdamas drobės iš rankų, brolis nuėjo atverti iš vidaus šarvuotų durų.

Prietemoje tarsi lūkuriavo kažkokia baltuma.

- Prieikite arčiau, broli!

Atvykėlis dėvėjo tokią pačią baltą albą kaip ir kiti su-sirinkusieji, ant galvos buvo uždėtas gaubtas, baltas veido uždangalas prisegtas keliose vietose. Jis žengė tris žingsnius į

priekį ir apimtas siaubo sustojo.

150

Tryliktojo apaštalo paslaptis

,Antonijus, - mąstė rektorius, - toks mielas jaunuolis!

Man jo gaila. Tačiau jis turi perimti darbą, tokia apaštališ-

kųjų sekėjų taisyklė."

Į staigios mirties konvulsijų sutrauktą senį naujojo brolio akys žvelgė plačiomis. Labai įdomios akys: akies rainelės beveik visiškai juodos, o dėl išsiplėtusių nuo pasibjaurėjimo vyzdžių - keistas žvilgsnis, kurį dar labiau paryškino matinė

balta kakta.

Rektorius rankos mostu pakvietė jį prieiti arčiau.

- Mano broli, jums reikia uždengti veidą šiam apaštalui, kurio vieton esate paskirtas. Gerai įsižiūrėkite į jį: tai veidas žmogaus, visiškai atsidavusio savo misijai. Kai jis nebegalėjo tos misijos vykdyti toliau, jis savo noru padarė galą šiai naštai.

Perimkite jo darbą, kad tarnautumėte taip, kaip jis tarnavo, ir mirtumėte taip, kaip jis mirė, mylėdamas savo Mokytoją.

Atvykėlis pasisuko į duris jam atidariusį brolį, tiesian-tį drobę. Paėmė ją, atsiklaupė prie mirusiojo, ilgai žvelgė į

pamėlynavusį veidą. Paskui nušluostė putas nuo burnos ir smakro, pasilenkęs ilgai bučiavo mėlynas mirusiojo lūpas.

Atsistojo, uždengė drobe lėtai tinstantį veidą ir galiausiai atsisuko į sustingusius brolius.

- Gerai, - šiltai pratarė rektorius. - Jūs ką tik įveikėte didžiausią išbandymą, tad tampate dvyliktuoju iš apaštalų, kurie sėdėjo aplink mūsų Viešpatį Jeruzalės kambaryje.

Antonijus turėjo bėgti iš gimtosios Andalūzijos: OpusDei savo nariams lengvai gretų palikti neleidžia, dėl atsargumo 151

Michel Benoît

jam atrodė, jog reikia bėgti kuo toliau. Vienoje kardinolo Kacingerio bendražygiai pastebėjo šį jauną nekalbų juodų

akių jaunuolį. Kelerius metus jį stebėjo, paskui byla buvo perduota Kongregacijos prefektui, ir šis be jokių komentarų

padėjo ją ant Kalfo stalo.

Dar prireikė rimto dvejų metų tyrimo, kurį atliko Sv. Pijaus V draugija. Dveji sekimo, telefoninių pokalbių klausymosi, šeimos ir Andalūzijoje likusių draugų stebėjimo metai... Kai Kalfas pasikvietė jį į savo apartamentus Sv. Angelo pilyje ir jiedu keletą kartų pasikalbėjo, jis tikrai pažinojo Antonijų geriau nei andalūzietis pats save. Geidulingame Vienos mieste jį gundė kas galėjo: jis elgėsi nepriekaištingai.

Malonumai ir pinigai jo nedomino, tik Katalikų bažnyčios galia ir noras ją ginti.

Rektorius mostelėjo jam ranka. ,Andalūzietis, maurų

kraujas. Kritikavo Opus Dei metodus. Arabiška melancho-lija, Vienos nihilizmas, viduržemiškas nusivylimas: nuostabus naujokas!"

- Užimkite savo vietą tarp Dvylikos, broli.

Priešais tuščią sieną, ant kurios matėsi tik kruvinas krucifiksas, dvylika vėl buvo susirinkę aplink savo Mokytoją.

- Žinote, kokia mūsų užduotis. Jau dabar prie jos prisidėsite sekdamas tokį prancūzą vienuolį, šiandien atvykusį į Sv. Januarijaus abatiją. Ką tik sužinojau, kad užsienio agentas vos nenutraukė šios itin svarbios užduoties Romos 152

Tryliktojo apaštalo paslaptis

eksprese. Gaila, kad įvyko toks incidentas, jis nebuvo gavęs jokio įsakymo, tiesiogiai jo nekontroliuoju.

Rektorius atsiduso. Jis niekuomet nebuvo sutikęs šio žmogaus, tačiau turėjo apie jį surinktą visą bylą: „Nenuspėjamas. Kompulsyvus poreikis veikti. Jei tai ne muzikinis iššūkis, tai pavojaus keliamas jaudulys. Mosadas atšaukė leidimą žudyti."

- Stai pirmosios instrukcijos. - Jis ištiesė voką naujajam broliui. - Kai reikės, gausite kitas. Ir neužmirškite, kam tarnaujate!

Dešine ranka jis parodė į Nukryžiuotąjį, kurio atvaizdas ryškėjo raudonmedžio fone. Blykstelėjo žalias jo žiedo jaspis.

„Viešpatie! Tikriausiai nuo tamplierių laikų nebuvai iš-

tiktas tokio pavojaus. Tačiau tavo dvylika apaštalų, kai tik jie turės tokį pat ginklą, pasinaudos juo, kad tave apgintų!"

39

Kardinolas Emilis Kacingeris gestu pakvietė sėstis aukš-

tą, liekną vyrą, po plačia kakta nešiojantį stačiakampio formos akinius.

- Prašom, monsinjore...

Už akinių stiklų švytėjo Remberto Lylando akys. Pailgas anglosakso veidas, tačiau putlios menininko lūpos. Jis įsmeigė į Jo Eminenciją klausiamą žvilgsnį.

53

Michel Benoît

- Tikriausiai nekantraujate, kodėl jus pasikviečiau... Iš pradžių pasakykite man: ar ryšiai su mūsų broliais žydais atima visą jūsų laiką?

Lylandas nusišypsojo, šypsena jo veido išraišką darė pa-našią į išdykusio studento.

- Nevisiškai, Eminencija. Laimei, dirbu ir kaip muziko-logas!

- Precisamente, apie tai ir pakalbėsime. Pats Šventasis Tėvas labai domisi jūsų tyrimais. Jei galite įrodyti, jog grigališkasis choralas gimė iš vėlyvųjų viduramžių sinagogų

psalmodijos, tai būtų svarbus elementas, siekiant suartėti su judaizmu. Taigi mes paskyrėme specialistą, kuris dirbs su jumis analizuodamas senuosius tekstus, kuriuos jūs tyrinė-

jate... Tai prancūzų vienuolis, puikus egzegetas. Tėvas Nilas, iš Sv. Martyno vienuolyno.

- Vakar tai sužinojau. Mes kartu mokėmės.

Kardinolas nusišypsojo.

- Taigi jūs pažįstami, ar ne? Tad bus galima sujungti į

viena, kas malonu ir kas naudinga, džiaugiuosi, kad suti-kote seną draugą. Jis ką tik atvyko, matykitės su juo, kiek norėsite. Ir klausykite, ką jis kalba: tėvas Nilas yra tikras žinių šaltinis, jis turi daug ką pasakyti, ir jūs daug ką iš jo sužinosite. Leiskite jam kalbėti apie tai, kas jį domina.

O paskui... Retkarčiais parašysite man ataskaitą, apie ką kalbėdavotės. Ataskaitą raštu, skirtą tik man vienam. Suprantate?

154

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Lylando akys iš nuostabos išsiplėtė. „Ką tai reiškia? Jis prašo, kad priversčiau kalbėti Nilą ir paskui jam rašyčiau ataskaitą? Kuo jis mane laiko?"

Kardinolas stebėjo besikeičiantį amerikiečio veidą. Tai, kas dėjosi pastarojo galvoje, jis skaitė tarsi atverstą knygą, tad draugiškai nusišypsojęs pridūrė:

- Nebijokite, monsinjore, neprašau jūsų skųsti. Tiesiog informuosite mane apie savo draugo mokslinius tyrimus ir darbus. Esu labai užsiėmęs, neturėsiu laiko jo priimti. O aš taip pat smalsus, norėčiau, kad man papasakotų apie nau-jausius egzegezės laimėjimus... Padarysite man paslaugą, būsiu geriau informuotas.

Pamatęs, jog Lylando neįtikino, prabilo sausesniu tonu:

- Taip pat jums primenu, kokia jūsų padėtis. Turėjome ištraukti jus iš Jungtinių Amerikos Valstijų, paskirti čia, suteikti vyskupo titulą, kad liautųsi skandalingi ginčai, kuriuos ten buvote sukėlęs. Šventasis Tėvas netoleruoja, kad būtų abejojama dėl jo galutinio ir suprantamo atsi-sakymo skirti kunigais vedusius vyrus. Juk paskui ateitų

moterų eilė, ar ne? Dar mažiau jis toleruoja, kad benediktinų vienuolis, vadovaujantis prestižiniam Svč. Marijos vienuolynui, viešai jam patarinėtų šiais klausimais. Siū-

lau jums, monsinjore, galimybę atsipirkti popiežiui. Taigi tikiuosi diskretiško, efektyvaus bendradarbiavimo, jokių

nesėkmių. Ar jūs mane supratote?

155

Michel Benoît

Nuleidęs galvą Lylandas nieko neatsakė. Tuomet kardinolo balse pasigirdo gaidelės kaip Lylando tėvo kadaise, kai šis grįžo iš Rytų fronto:

- Man sunku jums priminti, monsinjore, kad dar ir dėl kitos priežasties turėjome skubiai padėti jums išvykti iš savo tėvynės bei suteikti garbingą vyskupo titulą, kuris jus ir saugo, ir teikia jums garbę. Dabar aišku?

Sį kartą Lylandas pakėlė liūdnas vaikiškas akis į kardinolą ir linktelėjo, jog suprato. Dievas atleidžia visas nuodėmes, tačiau Bažnyčiai jos nariai nuodėmes turi išpirkti.

Tai trunka ilgai.

40

Pela, 66 metų pabaiga

i

- Tėve, jau maniau, kad niekaip negalėsiu iki čia nusigauti!

Abu vyrai karštai apsikabino. Ištįsęs Johanano veidas iš-

davė jo išsekimą.

- XII romėnų legionas degino pakrantę, žudė žmones.

Jis ką tik atsitraukė prie Jeruzalės, patyręs rimtų nuosto-lių. Kalbama, kad imperatorius Neronas atsiųs į Siriją karo vadą Vespasianą, kad sustiprintų savo armiją V legionu ir baisiuoju X Fretensis legionu. Į Palestiną plūsta tūkstančiai karo užgrūdintų karių: tai pabaigos pradžia!

156

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- O Jeruzalė?

- Išgelbėta, tik laikinai. Jokūbas kovojo iš visų jėgų prieš brolio sudievinimą, galiausiai viešai pripažino: žydų vadovybei tai buvo piktžodžiavimas, Sanhedrinas įsakė užmėtyti jį akmenimis. Krikščionys sunerimę.

„Jokūbas! Kartu su juo dingsta paskutinė galimybė už-

gniaužti Bažnyčių ambicijas."

- Ar yra žinių iš Petro?

- Vis dar Romoje, iš ten mus pasiekia gandai apie per-sekiojimus. Neronas vienodai nekenčia ir žydų, ir krikš-

čionių. Petro Bažnyčiai gresia pavojus. Gal ir ten taip pat artėja galas.

Jis parodė į krepšį įdėtus kelis pergamentus.

- Jokūbas, Petras... Jie jau praeitis, abu. Dabar skaitomos kelios evangelijos, kiti Pauliaus laiškai...

- Viską gavau mūsų pabėgėlių dėka, - jis ištiesė ranką į

peristilyje stovintį krūva dokumentų apkrautą stalą. - Matas perrašė savo tekstą. Pastebėjau, kad rašė įkvėptas Morkaus, kuris pirmasis sukūrė tą istoriją, prasidedančią susitikimu prie Jordano upės ir pasibaigiančią tuščiu kapu. Iš tiesų ra-

šyta ne Mato, nes, supranti, parašyta graikiškai. Jis turėjo rašyti aramėjų kalba ir duoti kam nors išversti.

- Būtent. Yra ir trečioji Evangelija, rašyta graikiškai. Kopijos atkeliauja iš Antiochijos, ten aš galėjau susitikti su au-toriumi, Luku, artimu Pauliui žmogumi.

- Skaičiau tas tris evangelijas. Kuo toliau, tuo labiau jie priskiria Jėzui žodžius, kurių jis niekuomet nėra sakęs: kad 57

Michel Benoît

manė esąs Mesijas ar net Dievas. Tai buvo neišvengiama, Johananai. O... O mano pasakojimas?

Jis galiausiai sutiko rašyti, ne Evangeliją kaip Morkus ir kiti, tačiau pasakojimą, kurį Johananas liepė perrašy-ti ir atidavė skaityti žmonėms. Visų pirma jis papasakojo savo atsiminimus: susitikimą prie Jordano, pirmųjų dienų

džiaugsmingą kvaitulį. Tačiau jis iš Judėjos neiškeliavo, o Jėzus sugrįžo gyventi ir skleisti savo mokymo labiau į šiaurę, į Galilėją. Apie tai, kas ten dėjosi, jis beveik nieko nepasako-jo. Pradėjo nuo dvylikos apaštalų ir jų Mokytojo sugrįžimo į Jeruzalę, likus kelioms savaitėms iki nukryžiavimo. Iki to laiko, kai buvo rastas tuščias kapas.

Žinoma, ten jis neužsiminė, kaip Adonijas ir Jozijas, Eliezero Ben Akajaus sūnūs, išnešė kūną. Nukankinto kū-

no dingimo istorijoje esenų vaidmuo turėjo likti visiška paslaptis.

Taip pat ir Jėzaus kapo perkėlimas.

Tarp šių dviejų periodų, pradžios ir pabaigos, jis užra-

šė savo draugų iš Jeruzalės atsiminimus: Nikodemo, Lozoriaus, Simono Raupsuotojo. Rašė graikiškai, rašė apie tokį

Jėzų, kokį pažinojo: visų pirma žydą, tačiau spinduliuojantį

šviesa, kai jame įsikūnydavo jo Tėvas, tas Dievas, kurį jis vadino abba. Dar niekuomet joks žydas nebuvo drįsęs taip familiariai vadinti Mozės Dievo. Jis pakartojo:

- O mano pasakojimas, Johananai?

Jaunojo vyro veidas apsiniaukė.

158

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Jis keliauja iš rankų į rankas. Pas tavo mokinius, kurie jį moka atmintinai, tačiau taip pat ir Pauliaus Bažnyčioje, atrodo, iki Bitinijos*.

- Ir ten jis taip pat nėra priimamas, ar ne?

- Ne. Judėjoje žydai tau priekaištauja, kad aprašei Jė-

zų kaip pranašą, viršesnį už Mozę. O graikams tavo Jėzus pernelyg žmogiškas. Niekas nedrįsta sunaikinti mylimo mokinio liudijimo, tačiau prieš viešą skaitymą jie koreguoja,

„papildo", kaip jie sako, ir kuo toliau, tuo labiau.

- Jie negali perskrosti man pilvo, kaip Judui, tad naikina mane plunksna. Mano pasakojimas taps ketvirtąja Evangelija, tokia, kokios reikia jų ambicijoms patenkinti.

Kaip anksčiau, Johananas atsiklaupė prieš savo abu, su-

ėmė jo rankas.

- Tuomet, tėve, parašyk laišką, mums, savo mokiniams.

Nunešiu jį į saugią vietą, kol tai dar įmanoma: fanatiški Jeruzalės žydai ilgai neišlaikys. Parašyk teisybę apie Jėzų, ir kad niekas negalėtų jos iškreipti, papasakok, ką žinai apie kapą. Ne apie tą, Jeruzalėje, tuščią, o apie tikrąjį kapą dykumoje, tą, kuriame ilsisi jo palaikai.

Pabėgėliai plūste plūdo į Pelą iš visų pusių. Atsisėdęs ant peristilio krašto senis susimąstęs žvelgė į slėnį. Kitame Jordano krante jau buvo matyti kylantys dūmai iš degina-mų fermų.

* Šiuolaikinės Turkijos šiaurės vakarai (aut. past.).

159

Michel Benoît

Plėšikai. Jie visuomet eina paskui užkariautojų armijas.

Tai galas. Jis turėjo perduoti tai būsimoms kartoms.

Ryžtingai sėdo prie stalo, paėmė švarų pergamentą ir pradėjo rašyti: Aš, mylimiausias Jėzaus mokinys, trečiasis apaštalas, visoms Bažnyčioms...

Rytojaus dieną jis priėjo prie Johanano, balnojančio mulą:

- Jei tau pavyks prasmukti, pamėgink perduoti šį laišką Jeruzalės ir Sirijos nazariečiams.

- O tu?

- Liksiu Peloje iki galo. Kai romėnai priartės, išvesiu savo nazariečius į pietus. Kai sugrįši, keliauk tiesiai į Kumraną: jie pasakys, kur mane rasti. Pasisaugok, mano sūnau.

Jam gniaužė gerklę, tyliai padavė Johananui tuščiavidurę nendrę, ją jaunuolis užsikišo už diržo. Viduje buvo paprastas pergamento lapas, susuktas, surištas lino virvele.

Tryliktojo ipaštalo laiškas palikuonims.

41

Eidamas palei Doria Pamjili vilą, Nilas pasuko Salarijos Antikos gatve, kurios pakraščiuose stūksojo sienos. Jis mėgo vaikščioti tuo nelygiu senųjų imperatoriškųjų kelių grindiniu, kuriame dar matyti romėnų grindinio pėdsakai. Moky-damasis jis su tikra aistra išvaikštinėjo visą šį miestą, Mater Praecipua - visų tautų motiną. Jis ėjo Aurelijos gatve, kuri 160

Tryliktojo apaštalo paslaptis

tiesiasi iki Vatikano, iš užnugario, ir nedvejodamas pasuko Tikėjimo doktrinos kongregacijos pastato link.

Ryšių su žydais sekretoriatas yra pastato priestate, Sv. Petro bazilikos pusėje. Nilas turėjo kopti tris aukštus, kol pateko į koridorių: daugybė tiesiai po stogu įrengtų kambarėlių, minutante kabinetų.

Mons. Rembertas Lylandas, O. S. B. Tyliai pasibeldė.

- Nilai! God bless, so good to see youl Jo draugo kabinetas buvo mažutėlis, atskirtas nuo kitų

kabinetų paprasta pertvara. Nilui vos pakako vietos įsitaisyti ant vienintelės kėdės, pastatytos prieš keistai tuščią stalą. Pamatęs, jog draugas nustebęs, Lylandas sumišęs nu-sišypsojo.

- Esu tik paprastas nereikšmingo sekretoriato minutante... Iš tiesų daugiausia dirbu namie, čia vos užtenka oro kvėpuoti.

- Tikriausiai jauti skirtumą po Kentukio lygumų!

Amerikiečio veidas apniuko.

- Nilai, aš tremtyje, garsiai sakau tai, apie ką visi tik galvoja.

Nilas šiltai į jį pažvelgė.

- Tu nepasikeitei, Rembi.

Mokydamiesi Romoje tais metais, kai po Bažnyčios konsiliumo tučtuojau buvo sušauktas kitas Susirinkimas, jie dalijosi jaunystės viltimis, tikėdami, jog Bažnyčia ir visuomenė atsinaujins: jų iliuzijos, išgaravusios tarsi oras, vis dėlto paliko savo pėdsakus.

161

Michel Benoît

- Klysti, Nilai, aš labai pasikeičiau, labiau nei sugebėčiau apsakyti: nebesu tas pats žmogus. O tu? Praėjusį

mėnesį sužinojau, kad vienas jūsų vienuolis mirė žiauria mirtimi Romos eksprese: girdėjau kalbant apie savižudybę, ir štai tu atvyksti čia, nors aš nieko neprašiau. Kas vyksta, friend?

- Gerai pažinojau Andriejų: tas žmogus nebuvo linkęs į

savižudybę, priešingai, jis aistringai domėjosi mūsų pastarų-

jų metų tyrimais, mes dirbom ne kartu, kiekvienas atskirai.

Jis rado tai, ko nenorėjo ar negalėjo pasakyti man tiesiai šviesiai, tačiau man atrodo, kad jis stengėsi parodyti man kelią, jog pats surasčiau, ką jis surado. Aš pats oficialiai turė-

jau atpažinti kūną: radau jo rankoje mažą popieriaus lapelį, rašytą prieš pat mirtį. Andriejus užsirašė keturis punktus, apie kuriuos norėjo su manimi pasikalbėti grįžęs: tai nėra laiškas žmogaus, kuris ruoštųsi žudytis, o įrodymas, jog jis turėjo planų ateičiai ir norėjo su manimi jais pasidalyti. Niekam nerodžiau to lapelio, tačiau jį iš manęs pavogė, pavogė

iš mano celės, ir aš nežinau kas.

- Pavogė?

- Taip, ir tai dar ne viskas: taip pat pavogė kai kuriuos mano užrašus.

- O tėvo Andriejaus mirties tyrimas?

- Vietiniame laikraštyje pasirodė straipsnelis apie nelaimingą atsitikimą, o La Croix — tik paprastas pranešimas apie mirtį. Negauname jokių kitų laikraščių, neklausome radijo, nežiūrime televizoriaus: vienuoliai žino tik tai, ką jų abatas 162

Tryliktojo apaštalo paslaptis

nori jiems pasakyti kapitulos metu. Kūną radęs žandaras sa-kė, kad tai žmogžudystė, tačiau jį nuo bylos nušalino.

- Žmogžudystė!

- Taip, Rembi. Aš taip pat negaliu tuo patikėti. Noriu žinoti, kas atsitiko, kodėl mano draugas mirė. Jo paskutinės mintys buvo apie mane, jaučiu, kad turiu sužinoti, ką jis žinojo, kad galėčiau perduoti tai. Paskutinė mirusiojo valia šventa, ypač jei tas miręs žmogus toks, koks buvo tėvas Andriejus.

Iš pradžių Nilas dvejojo, paskui papasakojo Lylandui apie savo Evangelijos pagal Joną tyrimus, kur aptiko mylimiausio mokinio pėdsakus. Po to kalbėjo apie dažnus pokalbius su tėvu Andriejumi, kaip šiam pasidarė bloga Zerminji, kaip rado koptų rankraščio fragmentą tėvo Andriejaus knygoje.

Lylandas jo klausėsi nepertraukinėdamas.

- Nilai, visą gyvenimą išmaniau tik vieną dalyką - muziką. Ir informatiką, kad galėčiau apdoroti studijuojamų

rankraščių duomenis. Tačiau negaliu suprasti, kaip eruditų

tyrimas gali būti tokių dramatiškų įvykių priežastis ir kelti tau tokį nerimą.

Jis apdairiai neužsiminė Nilui apie kardinolo prefekto prašymą.

- Andriejus nuolatos užuolankomis man kalbėjo, kad mūsų darbas susijęs su kažkuo daug svarbesniu, kuo — ne-

žinau. Tarsi matyčiau gobeleno siūlus, tačiau nežinočiau, koks piešinio motyvas. Tačiau dabar, Rembertai, nuspren-163

Michel Benoît

džiau eiti iki galo: noriu žinoti, kodėl Andriejus mirė, noriu žinoti, kas slypi už tos paslapties, kurią apgraibomis jaučiu metų metus.

Lylandas pažvelgė į jį, nustebintas tūžmingo ryžto, kurį

matė Nilo veide, veide, kurį anksčiau matydavo tokį ramų

ir taikų. Jis pakilo, nustūmė kėdę ir atidarė duris.

- Leidžiu tau čia kiek nori tęsti paieškas. Tačiau arti-miausiu metu turime nueiti į Vatikano bibliotekos fondus.

Turiu tau parodyti, ką dirbu, ir kad tave ten pamatytų: ne-užmiršk, kad tavo buvimo Romoje priežastis - mano grigališkųjų giesmių rankraščiai.

Lylandas prisiminė apsilankymą pas Kacingerį: galbūt buvo dar kita priežastis? Tylėdami jie nuėjo koridoriumi ir laiptų labirintais, vedančiais išėjimo link, į Sv. Petro aikštę.

Greta Lylando kabineto esančiame kabinete vyras nu-siėmė ausines, sujungtas su dėžute, pritvirtinta prie medinės pertvaros. Jis dėvėjo nepriekaištingą elegantišką kunigo kostiumą, paliko ausines kyboti ant kaklo ir greitai dėliojo mažu stenografiniu raštu prirašytus lapelius. Jo keistai juodos akys žibėjo iš pasitenkinimo: klausymosi kokybė buvo puiki, pertvara juk tikrai nestora. Nebuvo praleistas nė vienas žodis iš amerikiečio monsignore ir prancūzų vienuolio pokalbio. Užteks leisti jiems būti kartu, abu jie - neišsenkamas pokalbių šaltinis.

Šv. Pijaus V draugijos rektorius bus patenkintas: misija prasidėjo gerai.

164

Tryliktojo apaštalo paslaptis

42

- Fondai yra Vatikano požeminiuose aukštuose: tau tu-rėjau prašyti akreditacijos, įėjimas į šią pastato dalį griežtai kontroliuojamas, suprasi kodėl, kai ten pateksi.

Jie ėjo palei aukštą Vatikano sieną, įėjo per Angelų vartų gatvę, kur yra pagrindinis apsaugos postas. Du mėlynas uniformas vilkintys šveicarai praleido juos nestabdydami, ir jie perėjo kelis vidinius kiemus, kol pasiekė Belvederio kiemelį. Apsuptas aukštų sienų jis saugojo akmeninę Muziejų

galeriją ir Vatikano biblioteką. Nors buvo ankstus rytas, už langų stiklų šmėkščiojo vaikščiojančių žmonių siluetai.

Lylandas rankos mostu pakvietė Nilą eiti paskui jį ir pasuko priešais esančio kampo pusėn. Impozantiškos bibliotekos sienos apačioje buvo matyti mažos metalinės durys su pritvirtintu skydeliu. Amerikietis surinko kodą ir laukė.

- Keli išrinktieji, tokie kaip aš, turi nuolatinį leidimą.

Tačiau tu visuomet turėsi pateikti akreditaciją.

Civiliškai apsirengęs popiežiaus policininkas atidarė

duris ir įtariai nužvelgė abu lankytojus. Atpažinęs Lylandą šyptelėjo:

- Buongiorno, monsignore. Sis vienuolis su jumis? Ar galiu patikrinti jo popierius ir akreditaciją?

Nilas vėl dėvėjo vienuolio apdarą: čia tai daug ką palen-gvina, paaiškino jam Lylandas. Jie įėjo į pereinamą kambarėlį, ir Nilas ištraukė lapelį su Vatikano herbu. Netaręs nė

žodžio, policininkas paėmė jį ir išėjo.

165

Michel Benoît

- Kontrolė griežta, - sukuždėjo amerikietis. — Vatikano biblioteka vieša, tačiau požeminiame aukšte esančiuose jos fonduose saugomi seni rankraščiai, kuriuos gali skaityti tik nedaug mokslininkų. Susitiksi su tėvu Brečinskiu, šių vietų

sargu. Kadangi čia guli neįkainojami lobiai, popiežius į šią vietą paskyrė lenką, drovų ir tylų žmogų, tačiau visiškai atsidavusį Šventajam Tėvui.

Policininkas sugrįžo, linktelėjęs galva atidavė Nilui akreditaciją.

- Jums reikės rodyti šį dokumentą kiekvieną kartą, kai čia ateisite. Negalėsite čia ateiti vienas, tik - lydimas monsinjoro Lylando, kuris turi nuolatinį leidimą. Eikite paskui mane.

Ilgas žemyn besileidžiantis koridorius driekėsi įstrižai pastato iki šarvuotų durų. Nilui atrodė, kad jis pateko į apsiausčiai pasiruošusią citadelę. „Si vieta yra po tūkstančiais Sv. Petro bazilikos tonų. Apaštalo kapas netoliese." Policininkas įkišo magnetinę kortelę ir surinko kodą: durys girgž-

dėdamos atsidarė.

- Pažįstate šią vietą, monsinjore, jūsų laukia tėvas Bre-

činskis.

Prie antrų šarvuotų durų stovėjo vyras, jo veido blyšku-mą dar labiau pabrėžė juoda sutana. Ant trumparegių akių

buvo uždėti apvalūs akiniai.

- Laba diena, monsignore, o čia prancūzas, kuriam Kongregacijoje gavau akreditaciją?

- Tas pats, brangus tėve. Jis padės man dirbti. Tėvas Nilas yra Sv. Martyno vienuolyno vienuolis.

166

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Brečinskis krūptelėjo.

- Ar jūs tik ne tėvo Andriejaus brolis?

- Mes buvome broliais vienuoliais trisdešimt metų.

Brečinskis išsižiojo tarsi norėdamas užduoti Nilui klausimą, paskui susitvardė ir neparodė savo sutrikimo, tik trumpai pasisveikino linktelėjęs galvą. Pasisuko į Lylandą.

- Monsinjore, salė paruošta, malonėkite eiti paskui mane...

Tylėdamas jis vedė per skliautuotas sales, kurias jungė

atviros arkos formos angos. Sienas slėpė įstiklintos knygų

lentynos, apšvietimas visur buvo vienodas, o burzgimas reiškė, jog įjungtas higrometras, reikalingas seniesiems rankraščiams saugoti. Nilas eidamas žvalgėsi po lentynas: Antika, Viduramžiai, Renesansas, Risorgimento... Nuorodos, jog ten patys brangiausi Vakarų istorijos liudytojai; Nilui atrodė, kad tą visą istoriją jis nuėjo paėjęs kelias de-

šimtis metrų.

Nilo nuostaba pralinksmino Lylandą ir jis sušnibždėjo:

- Muzikos skyriuje, vieninteliame, kuriuo galiu naudotis, parodysiu tau kelias autentiškas Vivaldžio partitūras, Hendelio „Mesijo" puslapius ir aštuonis pirmuosius Mo-carto „Lakrimosos" taktus: paskutinės jo ranka užrašytos natos, jis tuomet jau merdėjo. Jos čia...

Muzikos skyrius buvo įrengtas galinėje, salėje. Viduryje po reguliuojamu apšvietimu stovėjo tuščias stalas, ant jo buvo uždėta stiklo plokštė, kur veltui būtumei ieškojęs nors menkiausios dulkelytės.

167

Michel Benoît

- Žinote šią vietą, monsignore, palieku jus. Hmm... - atrodė, jis nori save nugalėti, - tėve Nilai, ar galėtumėte užeiti į mano kabinetą? Turiu surasti jūsų dydžio pirštines, jums jų reikės sklaidant rankraščius.

Lylandas atrodė nustebęs, tačiau nieko nesakė, ir Nilas nusekė paskui bibliotekininką į jo kabinetą, kuris buvo greta jų salės. Brečinskis kruopščiai uždarė duris, paėmė nuo lentynos dėžutę, paskui sutrikęs atsigręžė į Nilą.

- Mano tėve... Ar galėčiau jūsų paklausti, kokie buvo jūsų santykiai su tėvu Andriejumi?

- Mes buvome labai artimi, kodėl klausiate?

- Na, aš... Susirašinėjau su juo, kartais jis klausdavo ma-no nuomonės dėl viduramžiškų įrašų, kuriuos studijavo.

- Taigi... Tai jūs?

Nilas prisiminė: „Aš nusiunčiau Zerminji plytą vienam Vatikano bibliotekos darbuotojui. Jis man atsakė, kad ją ga-vo, komentarų nebuvo."

- Andriejus man pasakojo apie Vatikano bibliotekos darbuotoją, su kuriuo susirašinėjo, nežinojau, kad tai jūs ir kad turėsiu progos su jumis susitikti!

Nuleidęs galvą Brečinskis mašinaliai sukiojo rankose dė-

žutę su pirštinėmis.

- Jis manęs prašė techninių patikslinimų, taip daro ir kiti mokslininkai, per atstumą mes pradėjome pasitikėti vienas kitu. Paskui vieną dieną, tvarkydamas koptų fondą, radau mažą rankraščio fragmentą, rankraštis, atrodo, buvo iš Nag Hamadžio ir niekada neverstas. Nusiunčiau jam tą 168

Tryliktojo apaštalo paslaptis

fragmentą, tėvas Andriejus, atrodo, buvo labai sukrėstas, atsiuntė man jį atgal neišvertęs. Rašiau jam, tada jis faksu atsiuntė man Karolingų laikų įrašo, rasto Zerminji, nuotrauką ir klausė, ką apie tai manau.

- Žinau, nuotrauką mes padarėme kartu. Andriejus man pasakodavo apie savo darbus. Beveik visus.

- Beveik?

- Taip, jis ne viską man sakydavo ir to neslėpė, mane tai visuomet stebino.

- Paskui jis atvyko čia: mes matėmės pirmą kartą, susitikimas buvo... Labai sukrečiantis. Po to jis dingo, niekuomet jo nebemačiau. Ir sužinojau apie jo mirtį iš laikraščio La Croix, nelaimingas atsitikimas arba savižudybė...

Brečinskis, atrodo, jautėsi labai nejaukiai, vengė žiūrėti Nilui į akis. Pagaliau ištiesė jam pirštines.

- Negalite pernelyg ilgai pas mane užsibūti, turite grįžti į

salę. Aš... Mes pasikalbėsime, tėve Nilai. Vėliau rasiu būdą.

Nepasitikėkite niekuo, net monsinjoru Lylandu.

Nilas nustebęs išpūtė akis.

- Ką norite pasakyti? Be jokios abejonės, Romoje be jo daugiau su niekuo nesusitiksiu ir visiškai juo pasitikiu: mes kartu studijavome, seniai jį pažįstu.

- Tačiau jis kurį laiką gyveno Vatikane. Ši vieta pakeičia visus, kurie prie jos priartėja, jie tampa kitokie... Nagi, pamirškite, ką dabar pasakiau, tačiau pasisaugokite!

Ant stalo Lylandas jau buvo padėjęs rankraštį.

169

Michel Benoît

- Nemažai laiko jam prireikė surasti pirštines! Juk jų pilnas stalčius gretimoje salėje, įvairiausių dydžių...

Nilas nieko neatsakė, nors draugas žvelgė į jį neramiai, priėjo prie didžiulės stačiakampio formos lupos, gulinčios ant rankraščio. Žvilgtelėjo pro ją.

- Nepapuošta miniatiūromis, nėra abejonių, ankstesnio nei X amžiaus. Prie darbo, Rembi!

Vidurdienį jie suvalgė po sumuštinį, kuriuos jiems atne-

šė Brečinskis. Netikėtai plačiai šypsodamasis lenkas paprašė

Nilo paaiškinti jam, koks jo darbas.

- Visų pirma iššifruoti lotynišką šių grigališkųjų giesmių

rankraščių tekstą. Paskui išversti senųjų žydiškų giesmių hebrajišką tekstą, jų melodija panaši, ir palyginti... Žinoma, man rūpi tik tekstai, monsinjoras Lylandas padaro kitą darbą.

- Nesuprantu senosios hebrajų kalbos, viduramžių tekstų taip pat, - juokdamasis paaiškino amerikietis.

Kai jie išėjo, saulė buvo jau žemai.

- Grįžtu tiesiai į Sv. Januarijaus abatiją, - atsiprašė Nilas. - Nuo to kondicionuojamo oro man gelia galvą.

Lylandas jį sustabdė, jie stovėjo pačiame Sv. Petro aikštės centre.

- Man atrodo, kad Brečinskiui padarei didelį įspūdį, paprastai jis tepasako iš karto ne daugiau kaip tris sakinius.

Taigi, mano drauge, turiu tave įspėti: nepasitikėk juo.

„Vėl! Viešpatie, kur aš pakliuvau?"

Rimta mina Lylandas kalbėjo toliau:

170

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Būk atsargus, elkis atsargiai. Jei jis su tavimi kalbės, tai todėl, kad patikrintų tave: čia nieko nėra nekalto. Tu nežinai, koks pavojingas Vatikanas, negalima pasitikėti nei visais, nei kiekvienu atskirai.

43

Mintys vis dar virte virė Nilo galvoje, kai jis įėjo į savo kambarį Sv. Januarijaus abatijoje. Iš pradžių patikrino, ar niekas nedingo iš spintos, ji tebebuvo užrakinta, ir nuėjo prie lango: ką tik pakilo sirokas, tas baisus pietų vėjas, už-

klojantis miestą plonyčiu Sacharos smėlio sluoksniu. Įprastai tokia šviečianti žiburiais Roma dabar skendėjo niūrioje gelsvoje šviesoje.

Jis uždarė langą, kad nepūstų smėlio. Tačiau jam vis tiek teks iškęsti staigų atmosferos slėgio kritimą, nes pradėjus siausti sirokui slėgis visuomet krinta ir daugybei žmonių sukelia mi-grenos priepuolius: juos Romos teisėsauga laiko švelninančia aplinkybe padarius nusikaltimą dėl šio klastingo vėjo įtakos.

Nilas priėjo prie lentynos, pasiėmė aspirino, dėl visa ko, ir sustojo prie Andriejaus užmirštų daiktų. Nilui, kurį šeima ėmė ignoruoti, kai įstojo į vienuolyną, kurį sužeidė draugo mirtis, susijaudinti ypatingų emocijų nereikėjo: jo akys pritvinko ašarų. Jis surinko daiktus, tapusius dabar brangiu atminimu, ir įgrūdo juos giliai į lagaminą: jie ras savo vietą Nilo celėje Sv. Martyno vienuolyne.

171

Michel Benoît

Nilas mašinaliai atvertė užrašų knygutę ir ją pasklaidė.

Vienuolio darbotvarkė tokia pat paprasta kaip ir jo gyvenimas: iki lapkričio pradžios puslapiai buvo tušti. Lapkri-

čio pradžioje Andriejus pasižymėjo kelionės į Romą dieną, paskui susitikimą Kongregacijoje. Atvertė kitą lapą, pamatė

paskubomis užrašytas kelias eilutes.

Plakančia širdimi jis atsisėdo ir užsidegė stalinę lempą.

Kairiojo puslapio viršuje Andriejus buvo užrašęs didžiosiomis raidėmis: APAŠTALO LAIŠKAS. Truputį žemiau -

du vardai, Origenas ir Euzebijus Cezarietis, po pastarojo vardo užrašyta trys raidės ir šeši skaičiai.

Du Graikų Bažnyčios Tėvai.

Gretimame puslapyje jo brūkštelėta S. C. V tamplieriai.

Ir vėl - trys raidės ir tik keturi skaičiai.

Ką bendro galėjo turėti tamplieriai su Bažnyčios Tėvais?

Gal veikia sirokas? Galva šiek tiek svaigo.

Apaštalo laiškas: per jų pokalbius Andriejus buvo miglotai jam kai ką užsiminęs. Tai buvo ir viena iš eilučių^/užrašy-tų ant Romos ekspreso bilieto.

Nilas dažnai savęs klausė, kaip suprasti tą mįslingą už-

rašą. Ir štai jo draugas, kaip vis dar būdamas greta jo, vėl prabilo apie tą laišką. Atrodė, tarsi Andriejus sakytų, jog ieškoti reikia dviejų Bažnyčios Tėvų raštuose, jis pažymėjo veikiausiai ir vietą, kur reikia skaityti.

Jis turi surasti tuos tekstus. Tačiau kur?

Nilas nuėjo prie praustuvės, įsipylė stiklinę vandens ir įmetė į ją aspirino tabletę. Žvelgdamas į kylančius bur-172

Tryliktojo apaštalo paslaptis

buliukus nesiliovė mąstęs. Trys raidės, po jų skaičiai: tai Dewey klasifikacijos numeriai, vieta, kur knygos padėtos kažkurioje bibliotekoje. Tačiau kurioje? Dewey sistema gera todėl, kad ją galima plėsti iki begalybės: visi bibliotekininkai gali vietoje ją pritaikyti saviems poreikiams. Jei tikrai pasiseks, du paskutiniai skaičiai padės nustatyti vieną iš šimtų bibliotekų.

Klausinėjant visus bibliotekininkus iš eilės. Visame pasaulyje.

Nilas išgėrė aspiriną.

Ieškoti knygos vien pagal jos Dewey šifrą reiškė tą patį, kaip ir ieškoti automobilio keturių tūkstančių vietų stovė-

jimo aikštelėje, kai nežinai, nei kur maždaug jis pastatytas, nei kuri jo markė. Nei budėtojo vardo. Nei pagaliau stovė-

jimo aikštelės...

Nilas pasitrynė smilkinius: skausmas plito greičiau, nei veikė aspirinas.

Po trijų raidžių, po Origeno ir Euzebijaus vardų ėjo šeši skaičiai: taigi tai buvo tikras šifras, aiški knygos vieta konkrečioje lentynoje. Tačiau po trijų S. C. V tamplieriai raidžių tebuvo užrašyti keturi skaičiai: nuoroda į tam tikrą iš-

dėstymą ar gal kokią bibliotekos zoną, tačiau konkreti vieta nepatikslinta.

Ar S. C. V - bibliotekos sutrumpinimas? Kurioje pasaulio dalyje?

Nilo galvą tarsi kas geležiniu lanku gniaužė, skausmas trukdė galvoti. Metų metus tėvas Andriejus susirašinėjo su 173

Michel Benoît

visos Europos bibliotekininkais, dažnai internetu. Jei vienas iš tų šifrų buvo kurios nors Vienos bibliotekos, Nilas sunkiai įsivaizdavo, kaip galėtų dvasiškojo tėvo abato prašyti abipusio bilieto į Austriją.

Jis išgėrė dar vieną aspirino ir užlipo į terasą, iš kurios matėsi kvartalas. Tolumoje į dangų kilo aukštas Šv. Petro bazilikos kupolas. Apaštalo kapas buvo iškastas tufo uo-lienoje Vatikano kalvoje, tuomet dar buvusioje ne Romos mieste; ant jos Neronas įsakė pastatyti imperatoriškąją rezidenciją ir cirką. Šioje vietoje tos pačios neapykantos aukos - tūkstančiai krikščionių ir žydų - 67 metais buvo nukryžiuoti.

Nilas tyrinėdamas galėjo išvysti kitokį Petro veidą, Petro, kurį kartais apimdavo troškimas žudyti. Apašta-lų darbai liudija, kad du Jeruzalės krikščionys, Ananijas ir Sapfyra, žuvo nuo jo rankos. Judo nužudymas tebuvo hipotezė, tačiau paremta daugeliu rimtų argumentų. Vis dėlto Romoje jis mirė kaip kankinys: „Tikiu, - sakė Paska-lis, - tais, kurie miršta už savo tikėjimą." Petras iš prigimties buvo ambicingas, nesulaikomas, viską pasveriantis: o gal paskutinėmis gyvenimo akimirkomis jis galiausiai tapo tikru Jėzaus mokiniu? Istorija tai jau nutyli, tačiau jis vertas šios abejonės.

„Petras tikriausiai buvo toks, kaip mes visi, dvejopas, galintis po baisiausių darbų atlikti geriausius..."

Nilą neseniai įspėjo saugotis visko ir visų. Si mintis jam buvo nepakeliama: jei pernelyg ilgai apie tai mąstys, šoks į

174

Tryliktojo apaštalo paslaptis

pirmą traukinį, kaip Andriejus. Kad nedingtų pagrindinės gairės, jis privalėjo sukaupti dėmesį į savo tyrimus. Gyventi Romoje tarsi vienuolyne, tokioje pačioje vienatvėje.

„Aš ieškosiu. Ir rasiu."

44

Vatikano kalva, 67 metai

- Petrai... Jei nieko nevalgai, nors atsigerk!

Senis atstūmė ištiestą trumpa vergo tunika dėvinčio draugo ąsotį. Pasilenkė, grybštelėjo šiek tiek šiaudų, užsi-kišo juos už nugaros, prie opus reticulum* plytų. Suvirpėjo: po kelių valandų jis bus nukryžiuotas, jo kūnas išteptas derva. Temstant budeliai padegs šiuos „gyvus deglus", ugnis nušvies reginį, kurį imperatorius norėjo parodyti Romos liaudžiai.

Pasmerktieji mirti jau kelias dienas buvo laikomi ilguo-se skliautuotuose koridoriuose, vedančiuose tiesiai į cirko areną. Pro vartų grotas matėsi du stulpai, žymintys arenos kraštus. Ten, aplink didįjį centrinį cirko obeliską kiekvieną vakarą būdavo nukryžiuojami „žydai", ir vyrai, ir moterys, ir vaikai, prieš kelerius metus neva sukėlę milžinišką miestą nusiaubusį gaisrą.

* Imperatorių valdymo laikų sienų statybos būdas: plytos dėstomos įstrižai, o įstrižinės linijos sudaro tarsi tinklą.

175

Michel Benoît

- Kam gi valgyti ar gerti, Linai? Žinai, kas įvyks šįvakar: jie visuomet pradeda nuo vyriausių. Tu pagyvensi dar kelias dienas, Anakletas matys, kaip iškeliauji, ir atkeliaus pas mus vienas iš paskutinių.

Jis paglostė greta ant šiaudų sėdinčiam vaikui galvą. Tas žvelgė į Petrą garbinančiu žvilgsniu, po akimis mėlynavo ratilai.

Vos atvykęs į Romą Petras paėmė į savo rankas krikščio-nių bendruomenę. Dauguma atsivertusių buvo vergai, kaip Linas ar mažasis Anakletas. Visi jie anksčiau išpažino slėpinin-gas Rytų religijas, kurios nepaprastai traukė žmones. Jos jiems atverdavo geresnio gyvenimo po mirties viltį, siūlė įspūdingus kruvinus ritualus. Griežta ir santūri į Kristų - Dievą ir žmo-gų - atsivertusių žydų religija sulaukė neįtikėtino pasisekimo.

Petras galiausiai pripažino, kad Jėzaus dievybė yra būtina sąlyga naujajai religijai skleisti. Jis užmiršo skrupulus, kurie iš pačių pradžiiį dar jį trikdė kalbant Jeruzalės tikintiesiems:

„Jėzus mirė. Dievas Kristus gyvas. Vien tik gyvasis gali pa-dėti minioms pasiekti naują gyvenimą."

Galilėjietis tapo neginčytinu Romos bendruomenės va-du: daugiau nebebuvo kalbama apie tryliktąjį apaštalą.

Jis užsimerkė. Patekęs čia papasakojo kaliniams, kaip kareiviai jį sučiupo Apijos kelyje su daugeliu kitų sprunkant nuo Nerono persekiojimo. Siame kalėjime jo šalinosi daugelis krikščionių, kuriems, patiems sulaikytiems už drąsą, toksai bailumas pasirodė skaudinantis.

176

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jėgos apleido jo kūną: ar ištvers jis iki vakaro? Reikėjo.

Jis norėjo kentėti ir mirti ta žema mirtimi, atstumtas saviš-

kių, kad išpirktų nuodėmes ir būtų vertas Dievo atleidimo.

Petras pamojo Linui, tas atsisėdo šalia Anakleto ant su-pelijusių plokštėmis dengtų grindų. Nuo vidurdienio nebebuvo girdėti žvėrių riaumojimo: gladiatoriai juos išžudė

per įspūdingas rytines kautynes. Arenos kvapas susimaišė

su šleikščių kraujo ir išmatų kvapu. Petras turėjo sukaupti jėgas, kad prabiltų.

- Galbūt jūs gyvensite, tu ir šis vaikas. Prieš trejus metus, po gaisro, pačių jauniausių pasmerktųjų buvo pasigailėta, kai liaudis pavargo nuo daugybės ant cirko smėlio įvykdytų

baisybių. Tu gyvensi, Linai, taip reikia.

Vergas įdėmiai žvelgė į jį ašarų kupinomis akimis.

- Bet jeigu tavęs nebebus, Petrai, kas vadovaus mūsų

bendruomenei? Kas mokys mus?

- Tu. Pažinau tave, kai neseniai buvai parduotas turguje greta Forumo, mačiau, kaip augo šis vaikas. Tu ir jis, jūs abu gyvensite. Jūs - Bažnyčios ateitis. Aš tesu tik senas medis, jau negyvas viduje...

- Kaip gali taip kalbėti? Tu, pažinojęs mūsų Viešpatį, tu, sekęs paskui jį ir sąžiningai jam tarnavęs!

Petras nulenkė galvą. Jėzaus išdavystė, viena po kitos įvykdytos žmogžudystės, atkakli kova su priešininkais Jeruzalėje, — kiek kančių jis sukėlė...

- Paklausyk manęs atidžiai, Linai: saulė jau leidžiasi, lieka mažai laiko. Turi žinoti: aš esu klydęs. Ne vien tik netyčio-177

Michel Benoît

mis, taip nutinka mums visiems, bet ilgą laiko tarpą, ir ne vieną kartą. Pasakyk tai Bažnyčiai, kai viskas bus baigta. Ta-

čiau taip pat pasakyk, kad mirštu ramybėje, nes pripažinau savo klaidas, daugybę klaidų. Nes prašiau atleidimo paties Jėzaus ir jo Dievo. Nes niekados, niekados, krikščionis neturi abejoti, kad Dievas jam atleis. Tai Jėzaus mokymo esmė.

Linas uždėjo rankas Petrui ant rankų, jos buvo ledinės.

Ar gyvybė jau jį apleidžia? Keli mirė šiame tunelyje net nesulaukę kankinimų.

Senis pakėlė galvą.

- Prisimink, Linai, ir tu, vaike, paklausyk: per paskutinę vakarienę, kurią valgėm kartu su Mokytoju, prieš pat jo suėmimą, greta jo mūsų buvo dvylika. Su Jėzumi buvo tik dvylika apaštalų. Buvau ten, prieš mirtį liudiju, Dievas ma-to. Galbūt vieną gražią dieną išgirsite kalbant apie tryliktąjį

apaštalą: nei tu, nei Anakletas, nei tie, kurie ateis po jūsų, neturite toleruoti net užuominos, nė menkiausios kalbos apie jokį kitą apaštalą, be tų dvylikos. Tai pačios Bažnyčios egzistencijos klausimas. Ar iškilmingai prisiekiate prieš ma-ne ir prieš Dievą?

Jaunuolis ir vaikas rimtai linktelėjo galvomis.

- Jei jis išnirtų iš tamsos, tas tryliktasis apaštalas galėtų

sunaikinti visa, kuo mes tikime. Visa, kas leis, — jis parodė

į ant grindų gulinčių nusilpusių žmonių šešėlius, - šiems vyrams, šioms moterims šį vakarą mirti ramybėje, gal net su šypsena lūpose. Dabar palikite mane vieną. Turiu daug ką pasakyti savo Viešpačiui.

178

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Petras buvo nukryžiuotas leidžiantis saulei, tarp dviejų

Vatikano cirko stulpų. Kai jo kūną padegė, ugnis trumpai apšvietė obeliską, stūksantį vos už kelių metrų nuo kryžiaus.

Po dviejų dienų Neronas paskelbė apie žaidynių pabaigą: visi pasmerktieji mirčiai buvo paleisti, prieš tai gavę po trisdešimt devynis rimbo kirčius.

Linas užėmė apaštalo vietą, palaidojo šio kūną Vatikano kalvos viršūnėje, netoli nuo įėjimo į cirką.

Anakletas užėmė Lino vietą, trečiasis popiežių sąraše, kuris per kiekvienas katalikų mišias skelbiamas visame pasaulyje. Jis pirmasis ant Petro kapo liepė pastatyti koplyčią.

Vėliau jos vietoje išaugo bazilika, imperatorius Konstanti-nas jau įsakė pastatyti didingą statinį.

Per amžius buvo perduodama iškilminga dviejų Petro sekėjų popiežių priesaika.

Ir obeliskas, prieš kurį akimirksnį sustojo tėvas Nilas, -

sirokas liovėsi, Roma švytėjo savo šlovėje, - buvo tas pats, kurio papėdėje prieš devyniolika šimtmečių Jėzaus mokinys, susitaikęs su savo Dievu, gailėdamasis ir gavęs atleidimą, savo noru pasitiko baisią kančią.

Nes Petras nuslėpė teisybę nuo krikščionių: jis vienintelis žinojo, kad nenusipelnė, jog jie jį garbintų, jis norėjo mirti negarbingas ir paniekintas. Tačiau nuo persekiojimo jis nebėgo. Jis pats nuėjo pasiduoti Nerono kareiviams, kad išpirktų savo kaltes. Ir kad galėtų priversti Liną prisiekti, jog jis saugos paslaptį.

179

Michel Benoît

Nuo to laiko ši paslaptis nebepaliko Vatikano kalvos.

Tryliktasis apaštalas nekalbėjo.

45

Nilas mėgo vaikštinėti ir svajoti Sv. Petro aikštėje anksti rytą, kai dar nėra turistų. Jis pasitraukė nuo obelisko me-tamo šešėlio, kad galėtų pasimėgauti jau šiltais saulės spinduliais. „Sakoma, kad obeliskas puošė Nerono cirko vidurį.

Romoje laikas neegzistuoja."

Kaire ranka tvirtai laikė krepšelį, į kurį prieš išeidamas iš Sv. Januarijaus abatijos sudėjo svarbiausius savo lentynoje sudėliotus popierius. Čia jo kambarį galėjo išnaršyti taip pat lengvai, kaip ir savame vienuolyne, jis žinojo, kad dabar niekuo negali pasitikėti. „Tik ne Rembis, ne jis!" Prieš išeidamas jis į patį krepšio dugną įgrūdo Žerminji nuotraukos negatyvą. Vienas iš keturių Andriejaus paliktų pėdsakų, ir jis vis dar nežinojo, kaip juo pasinaudoti.

Atėjęs į savo kabinetą, - tuo metu Nilas tebesvajojo obelisko papėdėje apie imperijas, kurias laikas sustiprina, - Lylandas rado raštelį, kuriame buvo parašyta, jog jis skubiai kviečiamas pas kažkokį Kongregacijos minutante. Tokį monsinjorą Kalfą, su kuriuo kartais susitikdavo koridoriuje, ta-

čiau tiksliai nežinojo, kokia jo vieta Vatikano struktūroje.

Du aukštai ir žemiau koridorių labirintas: Lylandą nustebino veik prabangus prelato kabinetas, pro kurio vienin-180

Tryliktojo apaštalo paslaptis

telį langą buvo matyti Šv. Petro aikštė. Vyras buvo žemas, apvalainas, atrodė pasitikįs savimi ir suktas. „Vatikano ga-laktikos gyventojas", - pamanė amerikietis.

Kalfas nepasiūlė jam sėstis.

- Monsinjore, kardinolas prašė manęs pasakoti jam, apie ką jūs kalbatės su tėvu Nilu, atvykusiu jums padėti. Jo Eminencija gyvai domisi mūsų specialistų tyrimais, būtų keista, jei nesidomėtų.

Ant jo stalo padėta gerai matomoje vietoje gulėjo iš vakaro Lylando Kacingeriui perduota ataskaita: Lylandas ap-rašė pirmąjį pokalbį su Nilu, tačiau nė žodeliu neužsiminė

apie savo draugo paslaptį tirti Evangeliją pagal Joną.

- Jo Eminencija man perdavė jūsų pirmąją ataskaitą, iš jos matyti, jog tarp jūsų ir prancūzo užsimezgę draugiški ryšiai. Tačiau to nepakanka, monsinjore, visiškai nepakanka! Negaliu patikėti, kad jis nieko daugiau jums nepasakė apie savo darbus, kuriuos dirba talentingai ir jau labai seniai!

- Nemaniau, kad pokalbio apie šį bei tą detalės galėtų

taip dominti kardinolą.

- Visos detalės, monsinjore. Jūs turite būti ne toks tikslus ir ne toks santūrus, rašydamas ataskaitas. Jos padės sutaupy-ti kardinolui jo brangaus laiko, nes jis nori viską žinoti apie mokslo pažangą, tokia jo - Tikėjimo doktrinos kongregacijos prefekto - pareiga. Mes tikimės jūsų bendradarbiavimo, monsinjore, ir jūs žinote kodėl, ar ne?

181

Michel Benoît

Lylandui nepavyko sutramdyti užplūdusių jausmų, jis pajuto viduje kylančią tylios neapykantos bangą. Sučiaupė

lūpas ir nieko neatsakė.

- Ar matote šį vyskupo žiedą? - Kalfas ištiesė ranką. -

Nuostabu, tikras šedevras, gludintas tuomet, kai dar buvo suprantama akmenų kalba. Ametistas, kurį renkasi dauguma prelatų katalikų, yra nusižeminimo veidrodis ir primena mums šv. Mato atviraširdiškumą. Tačiau šis iš jaspio - tai ti-kėjimo, siejamo su šv. Petru, atspindys. Jis visuomet primena man, už ką kovoju visą savo gyvenimą: už katalikų tikėjimą.

Tai su šiuo tikėjimu, monsinjore, susiję tėvo Nilo darbai. Jūs neturite nutylėti nieko, ką jis sako, o tai jūs padarėte.

Kalfas tylėdamas išleido jį pro duris, po to atsisėdo prie stalo. Atidarė stalčių, išėmė iš bloknoto išplėštų lapų pluoštelį: išvakarių pokalbio stenograma. „Kol kas vienintelis žinau, kad Lylandas į žaidimą neįsitraukė. Antonijus šauniai padirbėjo."

Grįždamas koridoriais į kabinetą, Lylandas stengėsi už-

gniaužti pyktį. Tas minutante žinojo, kad jis nuslėpė visą pokalbio su Nilu dalį. Kaip jis sužinojo?

„Mūsų klausėsi! Cia, Vatikane, manęs klausomasi."

Vėl sukilo neapykanta. Jie suteikė jam per daug kančių, jie sugriovė jo gyvenimą.

Įėjęs į mažytį Lylando kabinetą Nilas atsiprašė, kad pa-vėlavo.

- Atleisk, vaikštinėjau po aikštę.

Jis atsisėdo, atrėmė krepšį į kėdės koją ir nusišypsojo.

182

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Sukroviau į jį brangiausius savo užrašus. Privalau tau parodyti savo išvadas, kol kas išankstines, tačiau tu palengva suprasi...

Pertraukęs jį rankos mostu Lylandas užrašė kelis žodžius ant popieriaus skiautės ir smiliumi palietęs lūpas ištiesė ją Nilui. Nustebęs prancūzas paėmė lapelį ir užmetė į jį akį:

„Mūsų klausosi. Nieko nesakyk, paaiškinsiu tau. Ne čia."

Nilas nustebusiu žvilgsniu pažvelgė į Lylandą. Tas grei-takalbe tęsė:

- Na, gerai įsikūrei Sv. Januarijaus abatijoje? Vakar teko kentėti siroką, sunku buvo?

- Taip, visą vakarą skaudėjo galvą. Kas...

- Nėra jokio reikalo vėl eiti į Vatikano fondus: norėčiau tau parodyti, ką turiu kompiuteryje, pamatysi jau baigtą darbą. Viskas mano namuose. Ar norėtumei dabar su manimi nueiti? Dešimt minučių kelio, Aurelijos gatve.

Jis įsakmiai mostelėjo galva apstulbusiam Nilui ir ne-laukdamas jo atsakymo pakilo nuo kėdės.

Kai jie suko iš koridoriaus laiptų aikštelės link, Lylandas praleido Nilą į priekį ir atsigręžė. Jis pamatė, kaip iš gretimo kabineto išėjo jam nepažįstamas minutante, ramiai užrakino duris ir pasuko jų pusėn. Dėvėjo elegantišką kunigo kostiumą ir tamsiame koridoriuje Lylandas teįžvelgė melancholiš-

ką ir drauge nerimą keliantį jo juodų akių žvilgsnį.

Jis greitai nuėjo pas Nilą, kuris laukė jo ant pirmųjų laip-telių, vis dar nustebęs.

- Lipame. Greičiau.

183

Michel Benoît

46

Jie perėjo Berninio kolonadą. Lylandas mikliai apsidairė

ir draugiškai paėmė Nilą už rankos.

- Mano drauge, šiandien ryte įsitikinau, kad vakar mūsų

pokalbio buvo klausomasi.

- Kaip kiekvienoje ambasadoje sovietų laikais!

- Sovietų imperijos nebėra, tačiau čia tu esi jautriame kitos imperijos centre. Žinau, ką kalbu, nebeklausinėk ma-nęs. My poor friend, į kokį širšyną tu įlipai?

Jie ėjo tylėdami. Aurelijos gatvės judėjimas buvo labai intensyvus, kalbėtis - neįmanoma. Lylandas sustojo prie di-džiulio modernaus pastato, sudarančio kampą su kita gatve.

- Štai čia, ketvirtame aukšte turiu vieno kambario butu-ką. Vatikanas moka nuomą, nes mano minutante atlygini-mo neužtektų.

Žengdamas per Lylando buto slenkstį Nilas švilptelėjo:

- Monsignore, koks stebuklas!

Didelė svetainė buvo padalyta į dvi dalis. Pirmojoje stovėjo rojalis, aplink jį - išmėtyta elektros akustinė įranga. Antroji dalis buvo atskirta nuo pirmosios atvira, pilna knygų lentyna. Du kompiuteriai sujungti su įmantriau-siais priedais, spausdintuvais, skaitytuvas ir dvi dėžės, kurių

identifikuoti Nilas buvo nepajėgus. Lylandas pakvietė Nilą patogiai įsitaisyti ir sutrikęs nusijuokė.

- Man viską dovanojo Amerikos abatija, tikras turtas! Jie buvo įniršę, kai iš manęs atėmė abato pareigas, pareigas, į

184

Tryliktojo apaštalo paslaptis

kurias žmogus reguliariai renkamas, ir tai dėl bažnytinės po-litikos priežasčių. Vatikanui reikia, kad aš būčiau minutante kabinete rytą ir vakarą. Paskui einu dirbti į fondus ir grįžtu čia. Brečinskis leido man fotografuoti kai kuriuos rankraš-

čius, juos nuskaityti į savo kompiuterį.

- Kodėl liepei juo nepasitikėti?

Prieš atsakydamas Lylandas tarsi sudvejojo:

- Kai mes studijavome Romoje, matei Vatikaną nuo Aventino kalvos, už kilometro nuo čia: iš toli, Nilai, iš labai toli. Tave žavėjo, kaip prelatai šokinėjo aplink popie-

žių, žavėjaisi kaip žiūrovas, išdidus, kad esi tokio prestižinio mechanizmo dalis. Dabar tu nebesi žiūrovas: tu vabzdys, įkliuvęs į tinklą, pakliuvęs į vorų spąstus, apraizgytas kaip musė, negalinti apsiginti.

Nilas tylėdamas klausėsi Lylando. Mirus Andriejui jis jautė, jog jo gyvenimas visiškai pasikeitė, jog jis pateko į

pasaulį, apie kurį nieko nežino. Lylandas kalbėjo toliau:

- Jozefas Brečinskis lenkas, vienas iš tų, kurie vadinami

„popiežiaus žmonėmis". Visiškai atsidavęs Šventojo Tėvo asmeniui, taigi mėtomas įvairių Vatikano srovių, kurios tuo siautulingesnės, nes yra požeminės. Ketverius metus dirbu už dešimties metrų nuo jo kabineto ir vis dar nieko apie jį

nežinau: žinau tik tiek, kad neša milžiniškos kančios naštą, kančios, kuri įsirėžusi jo veide. Atrodo, tave jis vertina: labai gerai apmąstyk, ką jam sakai.

Nilas norėjo sugriebti Lylando ranką, tačiau susivaldė.

185

Michel Benoît

- O tu, Rembi? Ar tu taip pat... esi į tinklą įsipainiojęs vabzdys?

Amerikiečio akys pritvinko ašarų.

- Aš... Mano gyvenimas baigtas, Nilai. Jie sunaikino ma-ne, nes aš patikėjau meile. Taip jie gali sunaikinti ir tave, nes tu tiki tiesa.

Nilas suprato, kad geriau šia tema nekalbėti. „Ne šiandien. Toks sielvartas jo žvilgsnyje!"

Amerikietis suėmė save į rankas.

- Esu bejėgis dirbti su tavimi tavo erudito darbus, tačiau padarysiu viską, kas įmanoma, kad tau padėčiau: katalikai visą laiką norėjo ignoruoti faktą, kad Jėzus buvo žydas! Pasinaudok šia netikėta kelione į Romą, grigališkieji rankraščiai palauks, jei to reikės.

- Kiekvieną dieną eisime dirbti į fondus, kad nesukel-tume įtarimų. Tačiau esu apsisprendęs tęsti Andriejaus tyrimą. Ant jo bilieto buvo užrašyti keturi dalykai, pėdsakai, kuriais galima eiti. Vienas apie neseniai Zerminji bažnyčioje rastą akmenį su Karolio Didžiojo laikų įrašu. Mes mikliai nufotografavome užrašą, jis labai nustebino Andriejų. Turiu pasiėmęs negatyvą: ką manai, ar tavo informatikos įrangos užteks ką nors išpešti?

Lylandui, atrodo, palengvėjo: kalbėti apie techniką - tai galimybė pabėgti nuo šmėklų, apie kurias neseniai šnekėjo.

- Tu neįsivaizduoji, ką geba šis kompiuteris! Jei tai raš-

menys kalbos, įrašytos jo atmintyje, galima atkurti laiko ap-gadinto teksto raides arba žodžius. Parodyk negatyvą.

18 6

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Nilas paėmė krepšį ir ištiesė ritinį draugui. Jie nuėjo į

kitą kambario pusę, Lylandas įjungė savo aparatūrą, šioji pradėjo mirkčioti. Nušvito vienas ekranas.

- Lazerinis skaitytuvas, naujausias.

Po kelių sekundžių akmuo pasirodė ekrane. Lylandas ve-džiojo pelę, paspaudė kelis klavišus, ir šviesos pluoštas palengva pradėjo žvalgyti tekstą.

- Užtruks dvidešimt minučių. Kol jis dirba, eime prie pianino, pagrosiu tau Childrens Corner.

Kol užmerktomis akimis Lylandas grojo subtilią Debiusi melodiją, kompiuterio šviesos pluoštelis nenuilstamai skaitė

mįslingo Karolingų epochos įrašo reprodukciją.

Nufotografuotą XX amžiaus prieblandoje vienuolio, kuriam šis negatyvas atnešė mirtį.

Tuo pačiu metu monsinjoras Kalfas paėmė mobilųjį telefoną:

- Jie išėjo iš kabineto Kongregacijoje ir nedelsdami nuvyko į Americano butą. Gerai, likite ten, atsargiai stebėkite juos ir šį vakarą pateiksite man ataskaitą.

Jis mašinaliai pačiupinėjo pailgą savo jaspio rombą.

47

Dabar kompiuterio ekrane jau aiškiai matėsi Žerminji akmens užrašas.

187

Michel Benoît

- Pažvelk, Nilai, kuo puikiausiai įskaitoma. Tai lotyniški rašmenys, kompiuteris juos atkūrė. O čia, teksto pradžioje ir pabaigoje, matyti dvi graikiškos raidės - alfa ir omega, jos identifikuotos, klaida neįmanoma.

- Ar gali išspausdinti?

Nilas stebėjo ant popieriaus išleistą užrašą. Lylandas laukė, kol jis prabils.

- Tai iš tiesų Nikėjos simbolio, Credo, tekstas. Tačiau jis visiškai nesuprantamai išdėstytas...

Jie arčiau vienas kito prisitraukė kėdes. „Kaip kadaise, kai ateidavau į jo kambarį kartu mokytis, vienas greta kito, po ta pačia lempa."

- Kodėl prieš pirmąjį teksto žodį parašyta raidė alfa, o po paskutinio teksto žodžio raidė omega? Kodėl šios dvi — pirmoji ir paskutinė - graikų alfabeto raidės dirb-tinai pridėtos prie lotyniškai užrašyto ir neliečiamu laiko-mo teksto? Kodėl atskirti žodžiai, nekreipiant dėmesio į jų

reikšmę? Įžvelgiu tik vieną galimą paaiškinimą: nereikia galvoti apie prasmę, kadangi jos nėra, reikia galvoti, kaip tekstas išdėstytas. Andriejus man sakė, kad niekada nėra to matęs; be abejonės, jis tikriausiai manė, kad toks at-skyrimas turi tam tikrą reikšmę, ir jis turėjo vykti į Romą, kad ištirtų, ką taip pakeistas Credo turi bendra su kitomis trimis jo užsirašytomis detalėmis. Kol kas išsiaiškinau tik vieną, koptų rankraštį.

- Tu man apie tai dar nepasakojai...

188

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Nes nustačiau, ką reiškia žodžiai, bet ne visa prasmė. Ir prasmė galbūt slypi čia, - šis nesuprantamas būdas, kuriuo VIII amžiuje buvo iškaltas tekstas.

Nilas pamąstė ir kalbėjo toliau:

- Zinai, kad graikams alfa ir omega reiškė laiko pradžią ir pabaigą...

- Kaip Sv. Jono Apokalipsėje?

- Būtent. Kai Apreiškimo autorius rašo: „Aš regėjau naują dangų ir naują žemę"*, jis įdeda šlovėje jam pasirodan-

čiam Kristui į lūpas žodžius:

Aš esu Alfa ir Omega.,

Pirmasis ir Paskutinysis,

Pradžia ir Pabaiga *.

Alfa raidė reiškia, kad prasideda naujas pasaulis, o raidė

omega, - kad šis pasaulis gyvuos amžinai. Šių dviejų raidžių

apsuptas keistas teksto išdėstymas veikiausiai būtų aliuzija į naują pasaulio tvarką, kuri nieku būdu negalėtų būti pakeista: „naujas dangus ir nauja žemė", tai, kas turi trukti iki visų amžių pabaigos.

- Alfa ir omega dažni bibliniai simboliai?

- Visiškai ne. Jie randami tik Apokalipsėje, kurios au-torystė pagal tradiciją priskiriama Jonui. Taigi galima manyti, kad jei šis tekstas taip „apgaubtas" alfos ir omegos,

* Šventasis Raštas. Apreiškimas Jonui. Vilnius, 1999. Vert. kun. Č. Kava-liauskas.

** Ten pat.

189

Michel Benoît

vadinasi, jo išdėstymas turi kažką bendro su Evangelija pagal Joną.

Nilas atsistojo ir nuėjo prie užverto lango.

- Teksto išdėstymas, nesusijęs su žodžių prasme, susijęs su Jonui priskiriama Evangelija. Nieko daugiau negaliu pasakyti, kol neatsisėdau prie stalo, nepervarčiau visomis pusėmis šio įrašo, taip, kaip Andriejus turėjo padaryti. Bet viskas atrodo susiję su ketvirtąja Evangelija ir todėl mano tyrimai taip domino draugą.

Nilas mostu pakvietė Lylandą prieiti greta jo prie lango.

- Rytoj manęs nematysi. Užsidarysiu savo kambaryje Sv. Januarijaus abatijoje ir išeisiu iš ten tik tuomet, kai suvoksiu užrašo prasmę. Pasimatysime poryt, tikiuosi, aiš-

kiau viską būsiu suvokęs. Paskui man reikės, kad leistum pasinaudoti internetu, man reikia panaršyti didžiųjų viso pasaulio bibliotekų svetainėse.

Smakru parodė1 į Sv. Petro bazilikos kupolo viršų, iškilusį

virš stogų.

- Galbūt Andriejus mirė, nes pajudino kažką, kas grasintų tam...

Jeigu jie nebūtų žvalgęsi į Vatikano kupolą, o būtų už-

metę akį į gatvę, būtų galėję pamatyti jauną vyrą, atsainiai rūkantį, besislepiantį nuo gruodžio šalčio po uždarytų vartų

arka. Kaip ir paprastas vaikštinėtojas, jis mūvėjo šviesias kelnes ir dėvėjo storą švarką.

Jo juodos akys buvo beste įbestos į trečią Aurelijos gatvės pastato aukštą.

190

Tryliktojo apaštalo paslaptis

48

Tą patį vakarą, vėlai, vienintelis šviečiantis Kongregacijos kabinetas buvo Kacingerio. Jis liepė įeiti Kalfui ir kreipėsi į

jį savo vadovaujamu tonu:

- Monsinjore, - kardinolas laikė rankoje paprastą popieriaus lapą, - baigiantis popietei gavau antrą Lylando ataskaitą. Jis tyčiojasi iš mūsų. Pasak jo, šiandien jie kalbėjosi vien apie grigališkąsias giesmes. Taigi, jūs man sakote, kad jie kartu praleido visą rytą užsidarę Aurelijos gatvės bute?

- Iki keturioliktos valandos, Eminencija, tą valandą prancūzas išėjo iš buto ir sugrįžo į Sv. Januarijaus abatiją, ten užsisklendė savo kambaryje. Mano informacija visiškai patikima.

- Nenoriu žinoti, koks jūsų šaltinis. Jūsų reikalas sužinoti, apie ką jie kalbasi Lylando bute: mes privalome būti informuoti, ką sumanė tas prancūzas. Ar suprantamai iš-

dėsčiau savo mintis?

Rytojaus rytą vienas turistas atrodė besidomįs iš arti Marcelio teatro kapiteliais, ties ta vieta baigiasi senosios Romos galvijų turgus, Foro Boario. Netoliese kyla griežtų formų Vyrų

Fortūnos šventyklos kolonos, papuoštos korintiniais puošmenimis, primenančiais išmanančiam lankytojui, kam šventykla buvo skirta. Visai greta maža apvali šventykla, skirta vestalėms, dovanodavusioms miesto dievams amžiną nekaltybę ir joje kūrendavusioms šventą ugnį. Eidamas pro šiuos šalia 191

Michel Benoît

stovinčius pastatus turistas patenkintas nusišypsojo: „Vyrų

laimė ir amžina skaistybė. Sudievintas Erosas greta dieviškos skaistybės. Mūsų mistikams beliko išplėtoti šią temą."

Turisto kelnės negalėjo paslėpti iškalbingos eisenos, ir jei jis dešinę ranką laikė verstos odos švarko kišenėje, tai to-dėl, kad paslėptų labai gražų jaspio žiedą, dabinantį bevardį

pirštą, — niekuomet, jokiu būdu jis nesiskirs su šiuo brangiu papuošalu.

Prie jo priėjo vyras, pabrėžtinai laikydamas rankose storą Romos turistinį gidą.

- Salam aleikoum, monsinjore!

- We aleikoum salam, Moktarai. Stai tai, kas buvo sutarta dėl Zerminji akmens pergabenimo. Gražus darbelis.

Iš kišenės jis išsitraukė voką, padavė jį. Moktaras al Koraišas mikliai pačiupinėjo voką, jo neatplėšė ir nusišypsojo pašnekovui.

- Buvau nuėjęs patikrinti pastato Aurelijos gatvėje, butų

nuomai nėra. Tačiau antrame aukšte, tiesiai po Americano būstu, parduodamas vieno kambario butas.

-Kiek?

Išgirdęs skaičių Kalfas nusivaipė; galbūt netrukus Sv. Pijaus V draugijai nereikės skaičiuoti. Jis praskleidė švarką ir iš vidinės kišenės išsitraukė kitą voką, didesnį ir storesnį.

- Eisi ten tučtuojau, iš karto sudarysi pirkimo sutartį

ir paprašysi raktų. Lylandą šiandien po pietų užlaikysime Kongregacijoje, turėsi tris valandas atlikti kas būtina.

- Monsinjore! Mikrofonus įtaisysiu per valandą.

192

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Tavo mylimas priešas grįžo į Izraelį?

- Iš karto po nedidukės mūsų kelionės. Jis rengiasi tarptau-tinei turnė, ji prasidės koncertais čia, Romoje, Kalėdų proga.

- Puiku, nuostabi priedanga, galbūt tau dar jo prireiks.

Moktaras linksmai pažvelgė į jį:

- O Sonia jūs patenkintas?

Kalfas sutramdė susierzinimą. Sausai atsakė:

- Esu labai patenkintas, ačiū. Negaiškime laiko, mah salam.

Linktelėję galvomis vyrai išsiskyrė. Moktaras perėjo Ti-brą Isolos tiltu, o Kalfas nuėjo Navonos aikšte.

„Krikščionybė galėjo gimti tik Romoje, - mąstė jis, pakeliui stebėdamas Berninio ir Bruneleskio skulptūras, dramatiškai sustatytas priešpriešiais. - Tuštuma veda to, kas neišreiškiama, link, tačiau tam, kad išreikštų save įsikūniji-mu. Dievui reikia kūniškų virpulių."

49

Kumranas, 68 metai

Tamsūs debesys tvenkėsi virš Negyvosios jūros. Siame ba-seine iš debesų niekuomet nelyja, jie pranašauja katastrofą.

Johananas judesiu parodė palydovui toliau eiti į priekį.

Tyliai jie priėjo prie gynybinės sienos. Kimus balsas prikaus-tė juos prie žemės.

193

Michel Benoît

- Kas eina?

- Bene Israel! Žydai.

Sustabdęs vyras įtariai juos nužvelgė:

- Kaip jūs iki čia atėjote?

- Kalnais, paskui Ein Feškos laukais. Tai vienintelis galimas priėjimas, legionieriai supa Kumraną.

Vyras nusispjovė:

- Tamsybių sūnau! Ko jūs čia atėjote, ieškoti mirties?

- Atvykstu iš Jeruzalės, turime pamatyti Simoną Ben Ja-jirą. Jis pažįsta mus, palydėk pas jį.

Jie perlipo sieną ir apstulbę sustojo. Kadaise taiki maldos ir mokslų vieta tebuvo milžiniškas karavansarajus. Vyrai blizgino savo juokingus ginklus, vaikai lakstė ir rėkavo, sužeistieji, suguldyti tiesiog ant žemės, dejavo. Kadaise Johananas buvo čia atvykęs, jis lydėjo savo įtėvį, mėgusį pasidžiaugti bičiulių esenų draugija. Didėjančioje prieblandoje Johananas neryžtingai sustojo ties grupele pagyvenusių vyrų, susėdusių prie skriptoriumo sienos; šioje vietoje jis praleidęs valandų valandas žiūrėdamas, kaip vienuoliai perrašinėtojai braižo ant pergamento hebrajiškus rašmenis.

Sargybinis priėjo prie jų ir kažką pašnibždėjo vienam se-niui į ausį. Sis gyvai pakilo ir išskėtė rankas:

- Johananai! Neatpažįsti manęs? Tiesa, pasenau per mė-

nesį visu amžiumi. Kas čia su tavimi? Mano akys užkrėstos, beveik nieko nematau.

- Taip, taip, pažįstu tave, Simonai! Tai Adonijas, Eliezero Ben Akajaus sūnus.

194

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Adoni! Eikš, apkabinsiu tave... O kur Jozijas?

Johanano palydovas nuleido galvą.

- Mano tėvas mirė Aškelono lygumoje, jį nužudė romė-

nų strėlė. Aš pats per stebuklą išvengiau V legiono, jo legionieriai nenugalimi.

- Jie bus nugalėti, Adoni, jie tamsybių vaikai. Tačiau mes mirsime anksčiau už juos, Kumrano laukia pražūtis.

Vespasianas vėl vadovauja X Fretensis legionui, jie mus supa, jis nori pulti Jeruzalę iš pietų. Visą dieną stebėjome, kaip jie rengiasi. Mes neturime lankininkų, o jų daugėja mūsų

akyse. Tai įvyks šią naktį.

Johananas tylėdamas stebėjo širdį draskantį reginį, šiuos vyrus, kuriuos palietė Istorija, o jie negalėjo nuo jos pasislėpti. Jis vėl prakalbo:

- Simonai, ar matei mano abu? Ilgiau nei tris mėnesius užtrukau, kol perėjau šalį. Jokių žinių nei iš jo, nei iš jo mokinių, radąu Pelą visiškai apleistą.

Pūliuojančiomis akimis Simonas žiūrėjo į dangų, - besileidžianti saulė apšvietė apačioje susikaupusius debesis.

„Pats gražiausias pasaulio reginys, tarsi sukūrimo rytą! Ta-

čiau šį vakarą tai bus pasaulio pabaiga."

- Bėgdamas jis pro čia praėjo. Su juo buvo mažiausiai penki šimtai nazariečių, vyrų, moterų ir vaikų. Jis norėjo išsiųsti juos į Arabiją, iki Vidinės jūros krantų. Jis teisus: jei jie paspruks nuo romėnų, juos persekios krikščionys, nes jų nekenčia. Mū-

sų vyrai palydėjo juos iki Edomo dykumos pakraščių.

- Mano tėvas ėjo su jais?

195

Michel Benoît

- Ne, atsiskyrė nuo jų Beer Šeboje ir leido jiems keliauti į pietus. Idumėjos dykumoje apsistojusi mažytė esenų bendruomenė: jis tavęs laukia tenai. Tačiau ar pajėgsi iki ten nusigauti? Ką tik įsmukai į tinklą, jo sienos apsupusios šviesos vaikus. Ar nori su mumis išgyventi Dieną ir patekti į jos šviesą jau šią naktį?

Johananas pasitraukė į šoną ir persimetė keliais žodžiais su Adoniju.

- Simonai, turiu nukeliauti pas tėvą, mes pamėginsime prasibrauti. Prieš tai noriu saugioje vietoje paslėpti šventą daiktą. Padėk man, meldžiu.

Jis priėjo prie pat senio ir į ausį jam kažką pašnibždėjo.

Simonas įdėmiai išklausė, paskui linktelėjo galva.

- Visi šventi mūsų ritiniai sudėti neprieinamose grotose, neprieinamose, jei nepažįsti kalnų. Vienas mūsų vyras palydės tave, tačiau kopti su jumis negalės, klausyk...

Romėnų stovykloje pasigirdo trimitai. „Jis trimituoja atakai!"

Simonas davė sargybiniui trumpą įsakymą. Netaręs nė

žodžio vyras mostu liepė Johananui ir Adonijui eiti paskui jį, o tuo metu ant esenų pasipylė pirmasis strėlių lietus, vaikai ir moterys iš išgąsčio pradėjo šaukti. Jie praėjo pro liesus, išblyškusius vyrus, kurie puolė prie rytinės sienos, praėjo pro vartus, vedančius į kalnus.

Prasidėjo Kumrano pabaiga.

Johananas mašinaliai įkišo ranką į diržą: tuščiaviduris bambukas, tas, kurį jam perdavė Peloje tėvas, buvo vietoje.

196

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Khirbet Kumranas remiasi į aukštą uolą, pastatai stovėjo ant lygios virš Negyvosios jūros iškilusios vietos. Sudėtinga, po atviru dangumi įrengta kanalizacijos sistema vanduo keliauja iki centrinio baseino, prie kurio esenai atlikdavo savuosius krikšto ritualus.

Johananas ir Adonijas sekė paskui vadovą iš pradžių palei kanalus. Susilenkę bėgo nuo medžio prie medžio. Įnirtingos kovos triukšmas girdėjosi visai arti už jų.

Uždusęs Johananas mostelėjęs ranka paprašė sustoti pailsėti. Jis buvo jau nebejaunas... Pakėlė akis. Priešais juos stūksanti uola iš pirmo žvilgsnio atrodė kaip vientisa įspū-

dinga akmens siena. Bet gerai įsižiūrėjęs jis pamatė, kad uola sudaryta iš milžiniškų uolingų sankaupų, kurios sudarė su-dėtingą virš bedugnės pakibusių takelių ir daubelių tinklą.

Tai šen, tai ten juodavo dėmės - grotos. Cia esenai ir įsirengė visą savo biblioteką. Kaip jiems pavyko? Atrodė, kad grotos nepasiekiamos!

Uolos viršūnėje jis įžiūrėjo judančius romėnų katapultų

svaidytuvus, pradėjusius savo mirtiną darbą stovykloje. Lankininkų eilė už kokių šimto metrų siaubingai smarkiai laidė

strėles. Suspausta širdimi jis neatsigręžė ir nepažvelgė atgal.

Vadovas parodė jiems priėjimą prie vienos grotos.

- Pagrindiniai mūsų ritiniai čia. Pats čia padėjau savo bendruomenės „Mokymo vadovėlį". Išilgai kairės pusės sienos, trečias nuo įėjimo ąsotis. Jis didelis, galėsi įmesti į

jį savo pergamentą. Tesaugo jus Dievas! Mano vieta apa-

čioje. Shalom!

197

Michel Benoît

Vis dar susikūprinęs jis nubėgo atgal. Norėjo išgyventi Dieną su savo broliais.

Johananas su Adoniju išsiskubino toliau. Dar aštuonis šimtus metrų jie bėgo atvira vieta: toliau sekė palei kanalus stovinčių medžių linija šokinėdami nuo vieno prie kito. Kelionės krepšys tabalavosi prie klubo ir trukdė judėti.

Staiga aplinkui juos pasipylė strėlės.

- Adoni, į viršų, jie mus pamatė. Bėkim iki uolos papė-

dės!

Tačiau tie du šešėliai, beginkliai ir bėgantys tolyn nuo mūšio vietos, greitai nustojo dominti romėnų lankininkus.

Vos gaudydami kvapą jie pagaliau pasiekė šiek tiek saugesnę vietą prie akmens sienos. Dabar reikėjo kopti.

Tarp akmenų krūvų jie pastebėjo ožkų takelius. Kai pasiekė grotą, buvo beveik vakaras.

- Greitai, Adoni, už kelių minučių sutems!

Įėjimas į grotą buvo toks siauras, kad jiems reikėjo lįsti kojomis į priekį. Keista, bet viduje buvo šviesiau nei lauke.

Tylomis abu vyrai apčiupinėjo žemę kairėje pusėje: iš smė-

lio kyšojo keli kūgio formos indai. Ąsočiai iš terakotos, iki pusės užkasti, užkimšti pailgais kamščiais.

Padedamas Adonijo Johananas atsargiai atkimšo trečią nuo angos ąsotį. Viduje pusę indo buvo užpildęs ritinys, įvyniotas į dervuotus skudurus. Johananas, išsitraukęs iš diržo, pagarbiai atkimšo tuščiavidurį bambuką ir išėmė paprastą pergamento lapą, surištą linine virvele. Įkišo jį į ąso-198

Tryliktojo apaštalo paslaptis

tį, patikrino, kad nepriliptų prie dervuotų skudurų. Paskui kamštį įstatė į vietą ir įkišo ąsotį į smėlį iki kaklelio.

„Štai. Abu, mes galime mirti, tavo laiškas saugioje vietoje, saugesnėje nei bet kur kitur. Jei krikščionims pavyks sunaikinti visas mano padarytas kopijas, originalas guli čia."

Iššliaužę iš grotos, jie pamatė Kumraną - degantys pastatai nušvietė siaubingą vaizdą. Legionierių kohortos tvarkingai judėjo gynybinės sienos link, lipo per ją, ir viską už jos šlavė nuo žemės paviršiaus. Už jų liko tik vyrų, moterų

ir vaikų lavonai perpjautomis gerklėmis. Esenai nebesigynė.

Aplink centrinį baseiną jie miglotai matė suklupusius žmones. Jų viduryje baltais drabužiais dėvintis vyras buvo iškėlęs rankas į dangų. „Šimonas! Prašantis Amžinybės priimti šią pat akimirką šviesos sūnus!"

Jis atsisuko į Adoniją:

- Tavo brolis ir tu, jūs pernešėte Jėzaus kūną į vietą, kurioje jis ilsisi ir dabar. Jozijas mirė. Nuo šiol tu vienintelis žinai, kur kapas, ir mano abu žino. Jo laiškas saugiai guli čia: jei Dievas pareikalaus mūsų gyvenimo, mes būsime padarę, ką privalėjome padaryti.

Tamsa gaubė Negyvąją jūrą. Visos Kumrano apylinkės buvo saugomos. Liko vienintelis kelias: oazė visai šalia Ein Feškos, per kurią jie čia ir pateko. Beveik pasiekę oazę, pastebėjo deglais nešinus vyrus, einančius į juos. Prasta hebrajų kalba jiems garsiai paliepė:

- Stokit! Kas jūs?

199

Michel Benoît

Jie puolė bėgti, vos nepakliuvo į strėlių debesį. Tikėdamasis prieglobsčio po artimiausiais alyvmedžiais, Johananas skuodė iš visų jėgų, krepšys daužėsi jam į šonus, tuomet už savęs jis išgirdo kimų riksmą.

- Adoni? Tu sužeistas?

Johananas grįžo atgal, pasilenkė prie savo palydovo: ro-mėnų strėlė styrojo jo mentėje. Adonijui užteko jėgų sumurmėti:

- Bėk, broli! Bėk, ir tesaugo tave Jėzus!

Pasislėpęs alyvmedžių giraitėje, Johananas iš tolo matė, kaip legionieriai kalavijo smūgiu pribaigia antrąjį Eliezero Ben Akajaus sūnų.

Dabar tik vienut vienintelis vyras žinojo, kur yra Jėzaus kapas.

50

Nilas žvaliai ėjo gatve; skaisčios saulės spinduliai skver-bėsi pro aukštus Salarijos gatvės pastatus. Visą vakarykštę dieną jis praleido užsidaręs savo kambaryje, su vienuoliais tik pavalgė ir nedalyvavo pamaldose, o jos buvo itin trumpos. Jam teko ištverti gausybę tėvo Jono plepalų, kai vienuolyno kiemelyje gėrė kavą.

- Visi mes čia esantys pažinome Sv. Januarijaus abatijos šlovę, kai tikėjomės pateikti pasauliui naują lotynišką Bibli-200

Tryliktojo apaštalo paslaptis

jos versiją. Mus pasmerkė modernūs laikai, dirbame tuštu-moje, biblioteka apleista.

„Ne vien modernūs laikai jus pasmerkė, tiesa galbūt taip pat", - pamanė Nilas rydamas skystį, darantį gėdą Romai, kurioje geriama geriausia kava pasaulyje.

Tačiau šį rytą jis jautėsi guvus ir buvo beveik užmiršęs tą visur tvyrančią slopią nuotaiką, kurios apimtas ir pats buvo nuo atvykimo pradžios, tą visų visiems juntamą nepasitikėjimą bei Lylando prisipažinimą: „Mano gyvenimas baigtas, jie sugriovė man gyvenimą." Kuo tapo rimtas ir drauge vaikiškas studentas, į visus daiktus, į visus žmones žvelgęs kupinu optimizmo žvilgsniu, optimizmo, tokio pat tvirto kaip jo tikėjimas tais laikais, kai gyveno Amerikoje?

Nilas grūmėsi su akmens įrašu, visaip nagrinėjo jį. Jau norėjo mesti tą darbą, kai staiga jam šovė mintis palyginti mįslingąjį įrašą su koptų rankraščiu: tai buvo tarsi šviesos blyksnis. Stojus nakčiai vienas iš dviejų sakinių padėjo jam įminti mįslę.

Andriejus teisingai spėjo, į viską reikėjo žvelgti isperspek-tyvos. Reikėjo gretinti paskirus elementus, užrašytus skir-tingais laikais - I amžiaus Evangeliją, III amžiaus rankraštį, VIII amžiaus Zerminji užrašą. Nilas užčiuopė bendrą giją.

Nereikėjo paleisti jos iš rankų. „Tiesa, Nilai, dėl tiesos įstojote į vienuolyną." Tiesa atkeršys už Andriejų.

Kai jis įėjo į Aurelijos gatvėje esantį butą, uždegęs visas šviesas Lylandas grojo Šopeno etiudą, pasitiko jį šypsoda-20I

Michel Benoît

masis. Nilas net suabejojo, ar tai tas pats žmogus prieš dvi dienas atrodė krintąs į nevilties bedugnę.

- Kai gyvenau Jeruzalėje, daug laiko praleisdavau su Ar-turu Rubinšteinu, jis leido tame mieste savo paskutines dienas. Mūsų, kurie rinkdavosi pas jį, buvo apie dešimt studentų, izraeliečių, užsieniečių. Man teko privilegija klausytis, kaip jis groja šį etiudą. Na, tau pavyko išspręsti tą rebusą?

Nilas gestu pakvietė Lylandą sėstis greta.

- Viskas paaiškėjo, kai man šovė mintis sunumeruoti įrašo eilutes. Stai ką gavau:

1 acredo in deum patrem om

2 nipotentem creatorem cel

3 i et terrae et in iesum c

4 ristum filium ejus unicu

5 m dominum nostrum qui co

6 nceptus est de spiritu s

7 ancto natus ex maria vir

8 gine passus sub pontio p

9 ilato crucifixus mortuus

10 et sepultus descendit a

l i d inferos tertia die res

12 urrexit a mortuis ascend

13 it in coelos sedet ad dex

14 teram dei patris omnipot

15 entis inde venturus est

16 iudicare vivos et mortuo

202

Tryliktojo apaštalo paslaptis

17 s credo in spiritum sanc

18 tum sanctam ecclesiam ca

19 tholicam sanctorum commu

20 nionem remissionem pecca

21 torum carnis resurrectio

22 nem vitam eternam amen.a)*

- Dvidešimt dvi eilutės, - sumurmėjo Lylandas.

- Būtent, dvidešimt dvi. Taigi uždaviau sau pirmąjį

klausimą: kodėl teksto pradžioje ir pabaigoje pridėtos alfa ir omega?

- Jau sakei man: kad akmenyje būtų iškalta nauja pasaulio tvarka, nekintanti, amžina.

- Taip, tačiau man pavyko suprasti daug daugiau. Eilutės neturi jokios reikšmės, tačiau suskaičiavęs ženklus - raides ir tarpelius - pastebėjau, kad visos tokio paties ilgio, turi jų

po dvidešimt keturis. Pirmoji išvada: tai skaitmeninis kodas, grindžiamas skaičių simbolika, antikoje ir viduramžių pradžioje labai paplitęs reiškinys, tikra manija.

- Skaitmeninis kodas? Kas tai?

- Ar žinai, kad dvylika plius dvylika yra dvidešimt keturi?

Lylandas švilptelėjo:

- Lenkiuosi prieš tavo genijų: sugaišai visą dieną, kad gautum šį rezultatą!

* Malda „Tikiu Dievą Tėvą..." lotyniškai. Eilutės surašytos taip, kad kiekvienoje būtų po 24 ženklus su tarpeliais, tad žodžiai iš eilutės į eilutę keliami bet kaip (vert. past.).

203

Michel Benoît

- Nesityčiok, įdėmiai paklausyk. Skaitmeninis šio kodo pagrindas yra skaičius dvylika, simbolizuojantis Biblijoje iš-

rinktosios tautos tobulumą: dvylika Abraomo sūnų, dvylika Izraelio genčių, dvylika apaštalų. Jei dvylika reiškia tobulumą, dukart dvylika reiškia tobulybės absoliutą. Pavyzdžiui, Apokalipsėje soste sėdintis Dievas pasirodo apsuptas dvidešimt keturių vyresniųjų, dukart dvylika. Kiekvienoje įrašo eilutėje yra dukart po dvylika ženklų: taigi kiekviena eilutė visiškai tobula. Tačiau trūksta dviejų raidžių, kad būtų galima gauti eilutes po dvidešimt keturis ženklus, todėl teksto pradžioje pridėta alfa, o pabaigoje - omega. Taip pasiekiama dviguba nauda, nes daroma akivaizdi aliuzija į Apreiškimą Jonui: „Aš esu Alfa ir Omega, pradžia ir pabaiga." O dėl kodo tekstas sukuria naują nekintamą pasaulį. Ar supranti, ką sakau?

- Kol kas taip.

- Jei dukart dvylika yra absoliuti tobulybė, šios tobulybės kvadratas, dvidešimt keturi ir dvidešimt keturi, yra amžina tobulybė: Apokalipsėje dieviškosios Jeruzalės - am-

žinojo miesto - mūras yra šimto keturiasdešimt keturių uo-lekčių aukščio, tai dvylika kvadratu. Kad gautume amžinąją tobulybę pagal šį kodą, Credo turėtų būti surašytas į dvide-

šimt keturias eilutes po dvidešimt keturis ženklus, į tobulą kvadratą. Aišku?

- Tačiau yra tik dvidešimt dvi eilutės!

- Būtent. Tobulam kvadratui sudaryti trūksta dviejų ei-lučių. Nikėjos Susirinkimo priimtame tekste kalbama apie dvylika tikėjimo išpažinimų. Labai sena legenda pasakoja, 204

Tryliktojo apaštalo paslaptis

kad neva aukštutiniame kambaryje paskutinės vakarienės vakarą visi dvylika apaštalų raštu patvirtino tuos išpažinimus. Tai reiškė, gal ir naiviai, garantuoti apaštališkąją Credo kilmę. Dvylika apaštalų, dvylika credo, dvylikoje sakinių, kuriems skirta po dvi eilutes ir dvidešimt keturis ženklus: griežtoje skaitmeninio kodo kalboje būtų gautas tobulas kvadratas, dvidešimt keturios eilutės po dvidešimt keturis ženklus. O juk matai, kad tėra dvidešimt dvi eilutės: kvadratas nėra tobulas, trūksta vieno apaštalo!

- Ką tu nori pasakyti?

- Paskutinės vakarienės vakarą aukštutiniame kambaryje jų yra dvylika su Jėzumi ir dar vienas garbingas svečias, mylimiausias mokinys: trylika tam, kad liudytų. Vakarienei įpusėjus Judas išeina padėti rengtis suimti Mokytoją, kambaryje pasilieka dvylika. Tačiau vienas iš tų dvylikos yra tas, kuris vėliau su įniršiu bus braukiamas iš visų tekstų ir iš atminties. Jis negali būti priskaičiuojamas prie apaštalų, tų, kurie savo liudijimais įkurs Bažnyčią. Jį reikia pašalinti nors ir sunkiausia kaina, kad jis niekuomet nebūtų laikomas vienu iš dvylikos. Suskirstyti tekstą į dvidešimt keturias eilutes būtų reiškę sutikti su tuo, kad šis žmogus taip pat tą vakarą užrašė vieną iš dvylikos Credo tiesų. Tai būtų reiškę pripažinti jo liudijimą autentišku, lygiu kitų apaštalų liudi-jimams. Tos nesamos dvi eilutės, Rembertai, tai neužpildyta vieta to, kuris 30 metų balandžio 6 dieną, ketvirtadienį, vakare, buvo šalia savo Mokytojo, tačiau kuriant Bažnyčią bu-205

Michel Benoît

vo atstumtas dvylikos. Tai netiesioginis pripažinimas, kad greta Jėzaus iš tiesų buvo tryliktas apaštalas!

Nilas atvertė savo aplanką ir išėmęs koptų rankraščio fotokopiją ištiesė ją Lylandui.

- Tai mano išverstas pirmasis sakinys. „Dvylikos apaš-

talų tikėjimo taisyklėje glūdi jos sunaikinimo sėkla." Tai reiškia, kad jei mylimiausias mokinys būtų pridėjęs savo liudijimą prie vienuolikos apaštalų liudijimų, Credo būtų

buvęs sunaikintas ir sunaikinęs drauge jo pagrindu besiku-riančią Bažnyčią. Siuo VIII amžiaus įrašu iškalama vieno žmogaus, tryliktojo apaštalo, eliminacija. Bėgant amžiams ir be jo buvo daug kitų, bandžiusių priešintis Jėzaus dieviškumui, tačiau nė vienas nebuvo persekiojamas su tokia smarkia neapykanta. Taigi jis žino kažką labai pavojingo, ir klausiu savęs, ar Andriejus tik ir nemirė todėl, kad suprato, kas tas kažkas.

Lylandas pakilo, sugrojo kelis akordus.

- Ar tu manai, kad Credo tekstas iš pačių pradžių buvo užkoduotas?

- Žinoma, ne. Nikėjos Susirinkimas vyko 325 metais, prižiūrimas imperatoriaus Konstantino, reikalavusio, kad Jėzaus dieviškumas būtų galutinai pripažintas visos Baž-

nyčios. Reikėjo įveikti arijonizmą, teigiantį, jog Jėzus nėra Dievo Sūnus, ir keliantį pavojų Imperijos vieningumui. Mes turime kelias diskusijų ataskaitas: nėra jokių nuorodų, kad dirbant su simbolio tekstu, - beje, tam buvo paimtas senes-206

Tryliktojo apaštalo paslaptis

nis tekstas, - būtų kilę ne politinių problemų. Ne, daug vė-

liau, prasidėjus viduramžių epochai, susižavėjus ezoterizmu, atsirado poreikis užkoduoti šį tekstą ir iškalti jį akivaizdžioje vietoje, akmenyje, imperatoriškoje bažnyčioje. Norėta dar kartą, po daug laiko, dar vieną kartą patvirtinti, kad buvo išbrauktas ypač pavojingu laikomas liudijimas.

- Ir tu iš tiesų manai, kad tamsūs Vai de Luaros valstiečiai, atėję į Zerminji bažnyčią, galėjo suprasti užrašo prasmę?

- Žinoma, ne, skaitmeniniai kodai labai sudėtingi ir juos gali suprasti tik keli išmanantys žmonės, nors jau ir taip jie žino, ką tas kodas slepia. Tokie kodai sudaromi ne tam, kad, kaip mūsų romaniškųjų bažnyčių kapiteliai, mokytų liaudį.

Jie skirti mažumai, turinčiai reikalingų žinių. Sis akmuo iš-

kaltas imperatoriškosios valdžios noru, kad primintų elitui, besidalinančiam šia valdžia, ypač vyskupams, kokia jų misija: amžiams, alfa ir omega, įtvirtinti tikėjimą Jėzaus dieviškumu, patvirtintą Credo, Bažnyčios pradžią, Bažnyčios, buvusios pagrindiniu imperatoriškosios valdžios ramsčiu.

- Neįtikėtina!

- Neįtikėtina, kad nuo I amžiaus pabaigos, atrodo, prasideda tarsi koks sąmokslas, siekiantis paslėpti tryliktojo apaštalo paslaptį. Apie ją reguliariai užsimenama. Tai byloja III amžiaus koptų rankraštis, VIII amžiaus Zerminji įra-

šas, gal dar yra ir kitų liudijimų. Darbo dar nebaigiau. Šią paslaptį per visą Vakarų istoriją saugo valdantys religiniai sluoksniai, prie jos po Andriejaus priartėjau aš. Žinau tik 207

Michel Benoît

viena: ši paslaptis galėtų išjudinti tikėjimo pagrindą, kurį

gina Bažnyčios hierarchija.

Lylandas staiga nutilo, tarsi į savo urvą grįžęs gyvūnas.

Toji hierarchija išjudino jo gyvenimo pamatus. Jis atsikėlė

ir užsivilko paltą.

- Eime į Vatikaną, mes vėluojame... Ką manai daryti?

- Nuo rytojaus reikės sėsti prie tavo kompiuterio ir nar-

šyti po internetą. Ieškau dviejų Bažnyčios Tėvų veikalų, turiu tik jų Detuey kodus ir žinau, kad jie yra kažkurioje pasaulio bibliotekoje.

Antrame aukšte Moktaras klausėsi pokalbio. Lentelė

„Parduodama" buvo nuimta nuo buto durų ir vakar vakare jam užteko laiko įsikraustyti. Ant eglinio stalo buvo sukrau-ta elektroninė įranga, visur išvedžioti laidai. Vienas laidas buvo iškištas pro lubas ir preciziškai pritvirtintas prie rojalio kojos. Instruniento viduje paslėptas lęšio dydžio mikrofo-nas. Kad jį rastumei, reikėtų visiškai išmontuoti rojalį.

Su laidu sujungti magnetofonai pradėjo suktis Nilui atė-

jus į aukščiau esantį butą.

Užsidėjęs ausines Moktaras nepraleido nė vieno žodžio, bet beveik nieko iš pokalbio nesuprato. Bent jau nieko, kas būtų susiję su tikrąja jo misija. Jis išėmė juostą iš antrojo magnetofono: ši keliaus į Vatikaną, ir Kalfas jam sumokės.

Pirmoji juosta buvo skirta Kairo al Azharo universitetui.

208

Tryliktojo apaštalo paslaptis

51

- Mano broliai...

Vyko pirmasis Sv. Pijaus V draugijos susirinkimas po to, kai buvo priimtas naujas brolis. Antonijus kukliai sėdėjo stalo gale, dvyliktojo apaštalo vietoje.

- Mano broliai, galiu jums parodyti vieną mūsų saugomos paslapties įrodymą: visai neseniai išvydęs dienos šviesą ką tik pateko į mūsų rankas. Noriu kalbėti apie imperatoriaus Karolio Didžiojo Zerminji bažnyčioje iškaltą užrašą, kurio paslėptą prasmę suprasti gali tik keli eruditai. Dabar džiaugiuosi galėdamas jums jį parodyti. Antrasis ir trečiasis apaštalai, prašau jūsų...

Abu broliai pakilo ir priėjo prie Nukryžiuotojo, atsistojo rektoriui iš kairės ir dešinės. Pastarasis suėmė už vinies, įsmeigtos Mokytojui į kojas. Abu broliai palietė vinis, įkaltas į rankas. Davus ženklą galva, visi pasuko vinis.

Pasigirdo trakštelėjimas: raudonmedžio plokštė atsivėrė.

Pasirodė įdubimas, kuriame buvo įtaisytos trys lentynos.

Ant apatinės, prie grindų, gulėjo akmens luitas.

- Mano broliai, galite prieiti ir pagarbinti.

Apaštalai pakilo ir vienas paskui kitą priėję klaupėsi prieš akmenį. Apnašos buvo kruopščiai nuvalytos, lotyniškas Nikėjos Credo tekstas puikiai įskaitomas, dvidešimt dvi tokio paties ilgio eilutės, graikiškos raidės pradžioje ir pabaigoje. Kiekvienas brolis žemai lenkėsi, patraukė gob-209

Michel Benoît

tuvą ir lietė lūpomis alfą ir omegą. Paskui kėlėsi nuo žemės ir bučiavo po Nukryžiuotoju stovinčio rektoriaus atkištą vyskupo žiedą.

Antonijus labai susijaudino, kai atėjo jo eilė. Jis pirmą kartą matė šią ertmę atidarytą: viduje buvo padėti du materialūs paslapties įrodymai ir vien jų saugojimas pateisino Dvylikos draugijos egzistavimą. Virš akmens, ant vidurinės lentynos gulėjo brangaus medžio dėžutė, kažkas buvo į ją įdėta. Tamplierių lobis! Netrukus, kitą penktadienį, 13 dieną broliai galės jį pagarbinti.

Ant viršutinės lentynos nieko nebuvo.

Pakilęs Antonijus taip pat pabučiavo rektoriaus žiedą.

Rombo formos tamsiai žalias jaspis, tarsi pabarstytas raudonais blizgučiais, su sidabro apsodu atrodė tarsi miniatiūrinis karstas. Popiežiaus Gislierio žiedasf Smarkiai plakančia širdimi jis vėl atsisėdo į dvyliktąjį krėslą, o rektorius pastūmė

raudonmedžio plokštę ir ji automatiškai užsidarė, pasigirdo trekštelėjimas.

- Mano broliai, vieną dieną ant viršutinės šio seifo lentynos turėtų atsidurti pats brangiausias iš visų lobių; gulintys čia tėra jo šešėlis ar atspindys. Mes manome, kad šis lobis tikrai egzistuoja, tačiau kol kas nežinome kur. Siuo metu vykdoma misija, ir gal mums pavyks jį gauti, galėsime užrakinti seife, galų gale saugioje vietoje. Tuomet iš tiesų turėsime priemonių įvykdyti tai, dėl ko pašventėme savo gyvenimus Viešpačiui: saugoti Kristaus Prisikėlimo idėją.

* Popiežius Pijus V (vert. past.).

2IO

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Amen!

Džiaugsmas spindėjo vienuolikos apaštalų akyse, o rektorius sėdosi į savo vietą centre stovinčio raudonu aksomu aptraukto sosto dešinėje.

- Liepiau dvyliktajam apaštalui liautis klausius dviejų vienuolių pokalbių. Sekdamas jis praranda labai daug laiko ir negali daryti nieko kito. Mano palestinietis agentas tuo užsi-ima, ir aš netrukus galėsiu jus informuoti apie juostų turinį, dabar analizuoju įrašus. Dvyliktasis apaštalas atsargiai stebės Vatikano bibliotekos fondus. Tėvas Brečinskis jo dar nepažįsta ir tai palengvins darbą. Kol kas vienas turiu visą informaciją, kurią gauna kardinolas. Na, o Šventajam Tėvui ir toliau visiš-

kai nieko nesakysime, jam tai būtų pernelyg sunki našta.

Visi vienuolika pritariamai linktelėjo galvomis. Sią misiją reikėjo vykdyti itin tiksliai, o rektorius mokėjo įrodyti, jog viską daro veiksmingai.

52

Idumėjos dykuma, 70 metai

- Abu, tu miegojai?

- Nuo to laiko, kai atkeliavau į šią dykumą, laukdamas tavęs sugrįžtant laikiausi įsikibęs jau beapleidžiančio mane gyvenimo. Dabar, kai pamačiau tave, galiu užmigti am-

žiams... O tau kaip?

211

Michel Benoît

Nejudri kairė Johanano ranka tabalavo prie šono, gilūs randai vagojo apnuogintą liemenį. Jis neramiai pažvelgė į se-nį, į ligotą jo veidą. Nieko neatsakęs sunkiai atsisėdo prie jo.

- Pribaigę Adoniją legionieriai pasivijo mane Ein Feš-

kos oazėje, ten ir paliko mane numirti. Pabėgėliai esenai, kuriems pavyko pasprukti, kai buvo užimtas Kumranas ir prasidėjo žudynės, išnešė mane persimetę per pečius.

Buvau netekęs sąmonės, bet gyvas. Jie mėnesių mėnesius slaugė mane Judėjos dykumoje, kur buvo suradę sau prieglobstį. Kai galėjau paeiti, meldžiau jų, kad palydėtų ma-ne čia, pas tave. Negali numanyti, kokia buvo ta kelionė

per dykumą.

Tryliktasis apaštalas gulėjo ant paprasto demblio priešais grotą. Perbėgo akimis prieš juos plytintį tarpeklį, erozijos iš-

graužtą raudonose ir rusvose uolose. Tolumoje matėsi kalnų

grandinė, jos gale - Horebas, vieta, kur kadaise Mozė gavo iš Dievo Įstatymą.

- Esenai... Jei ne jie, Jėzus nebūtų gyvenęs vienas dykumoje keturiasdešimt dienų, pakeitusių jį. Jei ne jie, nebū-

čiau susitikęs jo pas Joną Krikštytoją ir jis nebūtų pažinęs Nikodemo, Lozoriaus, manųjų Jeruzalės draugų. Kumrane, jų ąsočiuose, jų grotose tu paslėpei mano laišką... Mes tiek daug jiems skolingi!

- Daugiau nei tu manai. Judėjos dykumoje jie ir toliau perrašinėja pačius įvairiausius rankraščius. Prieš paliekant jie perdavė man šitai, - ant demblio krašto Johananas pa-dėjo pergamentų pluoštą. — Tai tavo Evangelija, tėve, tokia, 212

Tryliktojo apaštalo paslaptis

kokia dabar klajoja po visą Romos imperiją. Atnešiau ją tau, kad perskaitytumei.

Senis pakėlė ranką. Visi jo judesiai atrodė ypač atsargūs.

- Mane dabar skaitymas sekina. Paskaityk man!

- Jų tekstas daug ilgesnis už tavo pasakojimą. Jie nebe-taiso, jie išgalvoja. Jėzus, kaip tu man jį apibūdinai, kalbėjo žydiškai ir žydams...

Tryliktojo apaštalo skruostai šiek tiek parausvėjo. Jis už-

merkė akis tarsi vėl išgyventų taip giliai atmintyje įsirėžusius įvykius.

- Klausytis Jėzaus reiškė išgirsti vėjo šnabždesį Galilėjos kalvose, matyti prieš pjūtį nulinkusias varpas, danguje virš mūsų Izraelio žemės plaukiančius debesis... Kai Jėzus kalbė-

jo, Johananai, jis buvo tarsi grojantis fleita turgaus aikštėje, tarsi žemės nuomininkas, samdantis darbininkus, tarsi sve-

čiai, susirinkę į vestuvių puotą, tarsi nuotaka, pasidabinusi savo jaunikiui... Visas Izraelis gyveno jo kūne, jo skruostuo-se, jo kančioje, balsvas vakarų švelnumas ant aukšto ežero kranto. Tai buvo iš mūsų gimtojo molio gimusi muzika, kelianti jo Dievo link, mūsų Dievo link. Klausytis Jėzaus reiškė jausti į paslaptingas psalmes susisupusių pranašų švelnumą, tarsi tyrą vandenį. Taip! Tai tikrai buvo žydas, kal-bantis žydams!

- Tokį Jėzų pažinojai tu, dabar jie priskiria jam ilgas kalbas, panašias į filosofų gnostikų. Jie daro iš jo Logos, amži-nąjį Žodį. Jie sako, kad „jis yra viskas, o be jo nėra nieko".

Liaukis!

213

Michel Benoît

Iš užmerktų akių ištekėjo ašaros ir lėtai nusruveno įdu-busiais, barzda apaugusiais skruostais.

- Logos! Dieviškas turgaus aikštėse filosofuojančių ano-nimas, tų, kurie aiškina skaitę Platoną ir pamokslauja dy-kūnų minioms, kad šios jais patikėtų ir kad šie ištrauktų

iš jų kelias sidabrines monetas! Dar graikai dievu pavertė

kalvį Vulkaną, deive — prostitutę Venerą, dievu — pavydų

vyrą ir dar vienu dievu - valtininką. O, kaip tai paprasta - dievas žmogaus veidu, ir kaip tai patinka žmonėms!

Sudievinę Jėzų jie stumia mus į pagonybės šešėlį, iš kurio mus buvo ištraukęs Mozė.

Jis verkė, švelniai. Patylėjęs Johananas tarė:

- Kai kurie tavo mokiniai perėjo į naująją Bažnyčią, ta-

čiau kiti liko ištikimi Jėzui Nazariečiui. Jie vejami iš krikš-

čionių susibūrimų, juos persekioja, o kelis net nužudė.

- Jėzus mus perspėjo: jūs būsite išvyti iš susirinkimų, bū-

site atiduoti kančioms ir būsite nužudyti... Ar turi naujienų

iš nazariečių, kuriuos buvau priverstas palikti ir ieškoti prieglobsčio čia?

- Gavau žinių iš karavanų varovų. Iškeliavę iš Pelos su tavimi, jie nusigavo iki oazės Arabijos pusiasalyje, atrodo, Bakos —

tai Jemeno prekybos kelio etapas. Ten gyvenantys beduinai garbina šventus akmenis, tačiau, kaip ir mes, tiki esą Abraomo sūnūs. Nazarietiškoji sėkla jau įkrito į Arabijos žemę!

- Gerai, jie ten bus saugūs. O Jeruzalė?

- Apsupta imperatoriaus Vespasiano sūnaus Tito. Dar priešinasi, tačiau neaišku kiek...

214

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Tavo vieta ten, mano sūnau: mano kelias baigiasi čia.

Grįžk į Jeruzalę, gink mūsų namus vakarų kvartale. Turi mano laiško kopiją, tegu ji keliauja iš rankų į rankas. Gal jie tavęs paklausys? Šiaip ar taip, negalės laiško iškraipyti, kaip kad iškraipė mano Evangeliją.

Senis mirė po dviejų dienų. Paskutinį kartą sulaukė auš-

ros. Kai jį apgaubė saulės spinduliai, jis ištarė Jėzaus vardą ir liovėsi kvėpuoti.

Idumėjos dykumos slėnio gilumoje ant žemės sudėlioti akmenys dabar žymėjo kapą to, kuris buvo mylimiausias Jė-

zaus Nazariečio mokinys, tryliktasis apaštalas, labai artimas Jėzui ir geriausias jo liudytojas. Kartu su juo visiems laikams išnyko prisiminimas apie panašų kapą kažkur čia, šioje dykumoje. Jame ir šiandien guli palaikai Teisiojo, neteisingai nukryžiuoto dėl žmonių ambicijų.

Johananas kiaurą naktį prasėdėjo slėnio prieigose. Kai skaidriame danguje bešvietė tik viena žvaigždė, pakilo ir dviejų esenų lydimas patraukė į Šiaurę.

53

- Pirmą kartą taip akivaizdžiai matyti tiesioginė rabiniš-

kosios melodijos įtaka viduramžių giesmei!

Valandų valandas palinkę virš stiklinio bibliotekos fondų stalo, jie ką tik palygino žodis žodin grigališkosios gies-215

Michel Benoît

m ės ir sinagogos muzikos rankraščius, abu ankstesnius nei XI amžiaus ir sukurtus pagal tą patį Biblijos tekstą. Lylandas atsigręžė į Nilą.

- Ar iš sinagogos giesmės iš tiesų galėjo gimti bažnytinė

giesmė? Paieškosiu kito teksto žydų rankraščių salėje. Be-laukdamas atsipūsk.

S į rytą Brečinskis juos pasitiko kaip visada santūrus. Ta-

čiau jis pasinaudojo ta akimirka, kai Lylando nebuvo šalia Nilo, ir sušnibždėjo šiam:

- Jei galėtumėte... Norėčiau šnektelėti su jumis, šiandien.

Jo kabineto durys buvo už kelių metrų. Likęs vienas prie stalo, Nilas šiek tiek dvejojo. Paskui nusiėmė pirštines ir nu-

ėjo lenko kabineto link.

- Prašau sėstis.

Kambarys buvo toks, koks ir jo gyventojas — griežtas ir liūdnas. Lentynoj pilnos surikiuotų aplankų, ant darbo stalo - kompiuterio monitorius.

- Visi mūsų vertingi rankraščiai surašyti kataloge, ku-rį gali konsultuoti pasaulio mokslininkai. Dabar rengiu videoteką, kuri leis peržiūrėti juos tiesiog internete. Jau dabar, galėjote pats įsitikinti, pas mus ateina labai mažai žmonių. Eiti į fondus tyrinėti tekstų kuo toliau, tuo labiau nebus būtina.

„O tu kuo toliau, tuo vienišesnis būsi", - pamanė Nilas.

Kurį laiką abu patylėjo; atrodė, kad Brečinskis nepajėgia nutraukti tylos. Galiausiai dvejodamas jis prabilo: 216

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Ar galiu jūsų paklausti, kokie buvo jūsų santykiai su tėvu Andriejumi?

- Jau sakiau jums, mes labai ilgai gyvenome tame pačia-me vienuolyne.

- Taip, bet... Ar jūs žinojote, ką jis dirba?

- Tik šiek tiek. Nors mes buvome labai artimi, daug artimesni nei paprastai būna religinės bendruomenės nariai.

- A, jūs buvote... jam artimas?

Nilas nesuprato, kur suka Brečinskis.

- Andriejus man buvo labai brangus draugas, mes buvome ne tik broliai vienuoliai, mes buvome labai artimi vienas kitam. Su niekuo savo gyvenime nesu buvęs toks artimas.

- Taip, - sumurmėjo Brečinskis. - Man iš tiesų taip ir atrodė. O aš dar pamaniau, kai pamačiau jus pirmą kartą, kad... Kad jūs vienas iš kardinolo Kacingerio žmonių! Tai viską keičia...

- Ką keičia, tėve?

Lenkas užsimerkė, tarsi bandytų ieškoti gilių vidinių jėgų.

- Kai tėvas Andriejus atvyko į Romą, jis norėjo su manimi susitikti. Mes jau seniai susirašinėjome, nors vienas kito nebuvome matę. Išgirdęs mano akcentą, jis pradėjo kalbėti lenkiškai, kalbėjo puikiai.

- Andriejus slavas, mokėjo apie dešimt kalbų.

- Buvau labai nustebęs, kai sužinojau, kad jo šeima, rusai, kilimo buvo iš Lietuvos Brastos, lenkų provincijos, ku-rią 1920 metais aneksavo SSSR, ji yra teritorijų, kurias 1939

217

Michel Benoît

metais pradėjo valdyti vokiečiai, pasienyje. Šio visuomet Len-kijai priklausiusio nelaimingo žemės lopinėlio karštai troško ir rusai, ir vokiečiai. Kai mano tėvai susituokė, teritorija dar buvo sovietų, jie ten vežė rusų kolonistus, prieš jų valią.

- Kur jūs gimėte?

- Mažame kaimelyje, netoli Lietuvos Brastos. Sovietų

valdžia su vietiniais lenkais elgėsi labai griežtai, niekino mus kaip užkariautą tautą, be to, ir katalikišką. Paskui atėjo naciai, po Hitlerio invazijos į Sovietų Sąjungą. Andriejaus šeima gyveno netoli manosios, mūsų namus skyrė tik gyva-tvorė. Jie saugojo mano nelaimingus tėvus nuo prieš karą šiame pasienio ruože siautėjusio teroro. Galiausiai, kai siautė naciai, jie iš pradžių mus maitino, vėliau slėpė. Be jų, be jų kasdienio dosnumo ir drąsios pagalbos maniškiai nebūtų

išgyvenę ir aš nebūčiau atėjęs į šį pasaulį. Prieš mirtį motina prisaikdino mane niekados jų neužmiršti, nei jų palikuonių, nei jų artimųjų. Jūs buvote draugas, brolis tėvui Andriejui? Šio žmogaus broliai yra mano broliai, mano kraujas priklauso jiems. Ką galėčiau dėl jūsų padaryti?

Nilas buvo pritrenktas, jis suprato, kad lenkas jam išpaži-no tiek, kiek šiandien apskritai galėjo išpažinti. Romos miesto rūsyje netikėtai į juos papūtė didieji Istorijos ir karo vėjai.

- Prieš mirtį tėvas Andriejus parašė trumpą raštelį, apie ką būtų norėjęs su manimi pasikalbėti grįžęs. Stengiuosi suprasti jo žinutę ir toliau einu keliu, kurį jis praskynė prieš mane.

Man sunku patikėti, kad jo mirtis - nelaimingas atsitikimas.

218

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Aš niekuomet nesužinosiu, ar jį iš tiesų nužudė, tačiau jaučiu, kad tarsi iš anapus jis įpareigojo mane tęsti savo tyrimus, paliko lyg ir pomirtinę užduotį. Ar galite tai suprasti?

- Tuo labiau kad jis man patikėjo tokius dalykus, apie kuriuos tikriausiai nesakė niekam, net jums. Mes atrado-me bendrą praeitį, artimumą, gimusį ypač skausmingomis aplinkybėmis. Šiame kabinete atgijo be galo brangių būty-bių šmėklos, kruvinos, aptaškytos purvu. Ir jį, ir mane išti-ko šokas. Dėl to po dviejų dienų padariau tėvui Andriejui tai, ko... Ko niekados neturėjau daryti. Niekados.

„Nilai, berniuk, atsargiai, atsargiai su juo. Nuvyk šmė-

klas."

- Netrukus man reikės atskleisti Andriejaus paliktos informacijos prasmę, visus ar ne visus Bažnyčios Tėvų veikalų

Dewey kodus. Jei nepavyks surasti internete, prašysiu jūsų

pagalbos. Iki šiol nedrįsau į nieką kreiptis: juo toliau einu, juo pavojingiau atrodo tai, ką surandu.

- Pavojingiau nei manote, - Brečinskis atsistojo parodydamas, kad pokalbis baigtas. - Kartoju jums: tėvo Andriejaus draugas, brolis yra mano brolis. Tačiau jūs turite būti be galo atsargus: kas kalbama tarp šių sienų, turi likti tik tarp mūsų.

Nilas linktelėjo galva ir grįžo į salę. Lylandas jau sėdėjo prie stalo, dėjo po lempa rankraštį. Jis žvilgtelėjo į draugą, netaręs nė žodžio nulenkė galvą ir apniukusiu veidu tęsė darbą.

219

Michel Benoît

54

Jeruzalė, 70 metų rugsėjo 10 diena

Johananas įėjo pro pietinius vartus ir sustojo it įbestas, jam užgniaužė kvapą: iš Jeruzalės buvo likusi vien griuvėsių

krūva.

Tito kareiviai į miestą pateko rugpjūčio pradžioje, visą mėnesį truko įnirtingos kovos, gatvė po gatvės, namas po namo. Įsiutę X Fretensis legiono vyrai sistemingai griovė dar besilaikančias sienas. Miestas turi būti nušluotas nuo žemės paviršiaus, įsakė Titas, tik šventyklos nereikia liesti. Jis no-rėjo pažiūrėti, kaip atrodo atvaizdas Dievo, sukėlusio tokį

fanatizmo protrūkį, kai visa tauta pasiryžo mirties aukai.

Rugpjūčio 28 dieną jis pagaliau pasiekė šventyklos priei-gas. Buvo sakoma, kad joje rasi Jahvę, žydų Dievą. Rasi jo statulą ar ką nors panašaus.

Kalaviju perkirto šventyklos durų audeklą. Žengė kelis žingsnius į priekį ir apstulbęs sustojo.

Nieko.

Tik ant auksinio stalo stovi du sparnuoti gyvūnai, cheru-binai, tokių daugybę jis matė Mesopotamijoje. Tačiau tarp išskleistų sparnų — nieko. Tuštuma.

Taigi nei Mozės Dievas, nei visų šių egzaltuotų žmonių

Dievas neegzistavo. Šventykloje nebuvo jokio atvaizdo, galinčio paliudyti jį egzistuojant. Titas nusikvatojo visa gerkle ir linksmai nusiteikęs išėjo iš šventyklos. „Didžiausia pasau-220

Tryliktojo apaštalo paslaptis

lio suktybė! Izraelyje nėra dievo! Visas šis kraujas išlietas veltui." Pamatęs vadą kvatojantį vienas legionierius metė deglą į šventyklą.

Po dviejų dienų Jeruzalės šventykla iš lėto baigė smilkti.

Iš neseniai Erodo baigto nuostabaus statinio neliko nieko.

70 metų rugsėjo 8 dieną Titas paliko sunaikintą Jeruzalę ir iškeliavo į Cezarėją.

Johananas palaukė, kol paskutinis legionierius pasitraukė iš miesto, ir tada išdrįso apsižvalgyti: vakarų kvartale viskas buvo sumaišyta su žeme. Sunkiai skindamasis kelią po griuvėsius jis atpažino iš gynybinės sienos prabangius Kajafo rūmus. Mylimiausio mokinio namai, jo laimingos vaikystės namai turėjo būti už dviejų šimtų metrų. Jis apsidairė ir žengė į priekį.

Nebebuvo matyti impluviumo. Viskas sudegė, stogas įgriuvo. Tai čia, po krūva apdegusių čerpių, buvo aukštutinio kambario griuvėsiai. To, kuriame Jėzus prieš keturiasdešimt metų valgė paskutinę vakarienę, apsuptas iš pradžių

trylikos, vėliau dvylikos vyrų.

Johananas ilgai stovėjo prie griuvėsių. Vienas iš dviejų jį

lydinčių esenų pagaliau palietė jam ranką.

- Eime iš čia, Johananai. Atmintis — ne šiuose akmenyse.

Atmintis glūdi tavyje. Kur keliausim dabar?

„Jėzaus Nazariečio atmintis. Sis toks trapus atminimas, dėl kurio taip atkakliai kovojama."

— Tu teisus. Keliaukim į šiaurę, į Galilėją, jos kalvose dar aidi Jėzaus žodžių aidas. Turiu saugoti man patikėtą nešulį, kurį reikės perduoti kitiems.

221

Michel Benoît

Jis išsitraukė iš krepšelio pergamento lapą ir palytėjo jį

lūpomis. „Mano abu, tryliktojo apaštalo, laiško nuorašas."

Praėjus trims šimtmečiams viena turtinga ispanė vardu Eterija, susimokėjusi už pirmąją organizuotą kelionę ir atvykusi į Jeruzalę dalyvauti Didžiojoje savaitėje, pamatė ant Jordano upės kranto apgailėtinai palinkusią stelą su iškaltu užrašu. Susidomėjusi ji liepė sustabdyti neštuvus; ar tai dar vienas Kristaus epochos atsiminimas?

Užrašas buvo įskaitomas. Jame pasakojama, kad tuomet, kai buvo sugriauta šventykla, vienas nazarietis, vardu Johananas, buvo nužudytas šioje vietoje, bėgantis iš su-naikintos Jeruzalės. Jį veikiausiai sučiupo Tito legionieriai, pamanė Eterija, perpjovė gerklę ir įmetė į netoliese tekan-

čią upę. Ji sušuko:

- Nazarietis! Jau seniai jie išnykę. Tas nelaimėlis tikriausiai buvo paskutinis nazarietis ir, be jokios abejonės, dėl šios priežasties jo mirties vietoje iškelta ši stela.

Pamaldi krikščionė nežinojo, kad Johananas nebuvo paskutinis nazarietis.

Nuo tos dienos teliko tik du tryliktojo Jėzaus apaštalo laiško egzemplioriai. Vienas paslėptas ąsotyje neprieinamo-je grotoje uolos vidury virš Kumrano griuvėsių, prie Negyvosios jūros.

Ir kitas, pabėgusių iš Pelos nazariečių rankose. Suradusių

prieglobstį Arabijos dykumos oazėje, vadinamoje Baka.

222

Tryliktojo apaštalo paslaptis

55

Monsinjoras Kalfas užsimetė savo sutaną su violetiniais apvadais. Sutikdamas Antonijų jis turėjo dėvėti garbingą vyskupo apdarą. Neseniai priimti į Draugiją nė minutę neturi užmiršti, su kuo turi reikalą.

Kai išankstiniai pokalbiai būdavo baigti, jis retai namo kviesdavosi Draugijos narius. Visi žinojo jo adresą, tačiau šioje diskretiškoje Romos trattorie konfidencialumas buvo itin gerbiamas. O kartais bute ilgai tvyrodavo Sonios kvepalų aromatas.

Jis su malonumu atidarė duris dvyliktajam apaštalui.

- Dabar jūsų užduotis - atidžiai sekti tėvą Brečinskį. Tai nevykėlis, apgailėtinas tipas. Tačiau tokie žmonės nenuspė-

jami, iš jo dar galima visko tikėtis.

- Ką turiu iš jo išgauti?

- Visų pirma jis turi jums papasakoti, apie ką kalbasi abu vienuoliai dirbdami Vatikano bibliotekos fonduose.

Paskui priminkite jam, iš kur jis kilęs, kas jis toks ir kas toks kardinolas. Sis paprastas priminimas turėtų jam padėti gerai atlikti užduotį. Dabar jūs esate vienas iš nedaugelio žinančių, kokius nepaprastai konfidencialius dokumentus jis saugo. Neužmirškite, kad jis prisimena praeityje išgyventus baisumus, užteks paspausti žaizdą, ir gausime iš jo viską, ko norime. Jokių skrupulų: svarbi tik mūsų vykdoma misija.

Gavęs nurodymus Antonijus išėjo iš pastato ir nesislaps-tydamas pasuko į dešinę, Tibro pusėn, tarsi ruoštųsi grįžti 223

Michel Benoît

į miestą. Galvos nepakėlė, tačiau juto į pakaušį įbestą rektoriaus žvilgsnį, stebintį jį pro buto langą. Vis dėlto priėjęs prie Šv. Angelo pilies kampo, jis vėl pasuko į dešinę, padarė

lankstą ir patraukė į priešingą pusę, ne miesto, o Šv. Petro aikštės link.

Rusvos Romos sienos tviskėjo šviečiant blyškiai gruodžio saulei. Amžių amžius ji stebi nuolatinį katalikų prelatų

intrigų ir sąmokslų sūkurį. Primerktomis akimis, motiniš-

ka, apsnūdusi nuo ilgos savo spindesio žiemos, ji nebeteikė

svarbos valdžios ir šlovės žaidimams, žaidžiamiems aplink Apaštalo kapą.

- Įeikite, brangus drauge, - sušuko Kacingeris šypsodamasis, - laukiau jūsų.

Jaunasis vyras pasilenkė pabučiuoti kardinolo žiedo. „Iš-

sigelbėjęs nuo dviejų vienas kitą sekusių valymų, iš pradžių

nuo Gestapo, paskui nuo Išvadavimo. Garbė ir pagarba ko-vojantiems už Vakarus."

Jis atsisėdo priešais darbo stalą ir įsmeigė į Jo Eminenciją savo keistą juodų akių žvilgsnį.

56

Nilas paprašė Lylando eiti į bibliotekos fondus be jo.

- Dirbsiu su vienu sakiniu, kurį radau Andriejaus užra-

šų knygutėje, paliktoje Šv. Januarijaus abatijoje. Man reikia 224

Tryliktojo apaštalo paslaptis

pasinaudoti internetu, galiu užtrukti ne vieną valandą. Jei tėvas Brečinskis tavęs ko nors klaus, sugalvok ką nors, kodėl manęs nėra.

Likęs vienas priešais kompiuterį Nilas jautėsi bejėgis, sutrikęs vidury į visas puses vedančių kelių. Huntington Library teksto fotokopijos tik patvirtino, ką jis galėjo nujausti tyrinėdamas Negyvosios jūros rankraščius. Koptų rankraštis?

Pirmasis jo sakinys leido Nilui suprasti Nikėjos simbolyje įvestą kodą. Liko antrasis sakinys ir paslaptingas apaštalo laiškas. Nilas nusprendė pradėti nuo paskutinio pėdsako, kurį aptiko Andriejaus užrašų knygelėje. Visi keliai būtinai kurioje nors vietoje turėjo sueiti į vieną. Tokia buvo paskutinė jo draugo žinutė: viską susieti.

Rembertas Lylandas... Kuo tapo draugiškas ir patiklus anų dienų studentas, jaunas besijuokiantis vyras, kuriam gyvenimas buvo tarsi muzika, kupina laimės? Iš kur tas nevilties blyksnis? Nilas įžvelgė seno draugo sieloje atsivėrusią tokią gilią prarają, kad visko papasakoti jam negalėjo.

Na, o Brečinskis atrodė toks vienišas lediniame ir tuščia-me Vatikano bibliotekos rūsyje. Kodėl jis Nilui išsipasakojo, kas įvyko tarp jo ir Andriejaus?

Nilas nusprendė sutelkti dėmesį ties apaštalo laišku. Jis turėjo surasti knygą - kažkur pasaulyje, pagal Dewey kodą.

Prisijungė prie interneto, atsidarė Google puslapį ir surinko: Universitetinės bibliotekos.

225

Michel Benoît

Pasirodė vienuolikos svetainių sąrašas. Ekrano apačioje Google rodė, kad yra dar dvylika panašių puslapių. Iš viso šimtas trisdešimt svetainių.

Atsidusęs Nilas paspaudė pelės mygtuką ties pirmu už-

rašu.

Parėjęs netrukus po vidurdienio Lylandas nemaloniai nustebo aptikęs vien trumpą prie kompiuterio paliktą raš-

telį. Nilas skubiai turėjęs grįžti į Sv. Januarijaus abatiją. Į

Aurelijos gatvę ateisiąs vakare.

Ar jis ką nors aptiko? Amerikietis niekuomet nebuvo didelis Biblijos eruditas. Vis dėlto Nilo tyrimas pradėjo jį nepaprastai dominti. Norėdamas sužinoti, dėl ko mirė Andriejus, jo draugas siekė atkeršyti už Andriejaus mirtį. O jis dabar svajojo apie kerštą už savo paties sugriautą gyvenimą.

Jis jautė, kad tie, kurie sunaikino jam gyvenimą, buvo taip pat kalti dėl Šv. Martyno vienuolyno bibliotekininko mirties.

Besileidžianti saulė tamsiai raudona spalva nudažė virš Romos tvyrantį smogą. Lylandas grįžo į Vatikaną. Aukštu žemesniame bute palestinietis staiga išgirdo kažką įeinant, taisantis prie kompiuterio: tai turėjo būti Nilas. Juostos įra-

šinėjo vien klavišų stuksėjimą.

Staiga garsai pagyvėjo: ką tik grįžo Lylandas.

Netrukus jie kalbės.

226

Tryliktojo apaštalo paslaptis

57

Egiptas, II—VII amžiai

Karo iš Pelos išguitus nazariečius priglaudė Bakos oazės arabai; ten nazariečiai ir įsikūrė. Tačiau antrajai kartai sunkiai sekėsi tverti atšiaurią Arabijos dykumą: kai kurie nusprendė keliauti į Egiptą. Jis apsistojo į šiaurę nuo Luksoro, Nag Hamadžio kaimelyje, Džebelio EI Tarifo kalno papė-

dėje. Ten jie sukūrė bendruomenę, kurią tvirtai saistė prisiminimas apie tryliktąjį apaštalą ir jo mokymą. Ir jo laiškas, kurio nuorašą turėjo visos šeimos.

Greitai jiems teko susidurti su iš Aleksandrijos atkelia-vusiais krikščionių misionieriais, - jų Bažnyčia jau klestėjo.

Imperijoje krikščionybė plito spėriai, it miško gaisras. Nepripažįstantys Jėzaus dieviškumo nazariečiai turėjo paklus-ti, - arba išnykti.

Jėzų paversti Kristumi Dievu? Būti neištikimiems laiš-

kui? Niekados. Krikščionys pradėjo juos persekioti. Koptų

raštu surašyti įsakymai keliavo iš Aleksandrijos: reikia sunaikinti tą laišką, Egipte ir visoje Imperijoje. Kiekvieną kartą, kai nazariečių šeima būdavo išvaroma į dykumą, kur jos laukė mirtis, namus iškratydavo ir tryliktojo apaštalo laišką sunaikindavo. Jame buvo pasakojama apie kapą su Jėzaus kaulais, kažkur Idumėjos dykumoje - Jėzaus kapas turi likti tuščias, kad gyvuotų Kristus.

22 7

Michel Benoît

Vis dėlto iš persekiotojų rankų išsprūdo vienas egzempliorius, pateko į Aleksandrijos biblioteką ir tame aštun-tajame pasaulio stebukle buvo įgrūstas tarp penkių šimtų

tūkstančių veikalų.

Prabėgus šiek tiek laiko po 200 metų jaunas Aleksandrijos gyventojas vardu Origenas pradėjo uoliai lankytis bibliotekoje. Nenuilstantis tyrinėtojas aistringai domėjosi Jėzaus asmeniu. Jo atmintis buvo nepaprasta.

Kai Origenas tapo mokytoju, jį pradėjo persekioti vyskupas Demetrijus. Persekiojo, nes pavydėjo, mat chariz-matiškasis Origenas patraukė į save Aleksandrijos elitą. Ir todėl, kad nepasitikėjo, nes Origenas nedvejodamas naudojo mokymui Bažnyčios uždraustus tekstus. Galiausiai Demetrijus išvarė jį iš Egipto, ir Origenas pabėgo į Palestinos Cezarėją. Tačiau kartu su juo „iškeliavo" ir jo atmintis.

Na, o tryliktojo apaštalo laiškas liko kažkur milžiniškoje bibliotekoje, niekam nežinomas: retas tyrinėtojas yra toks genialus kaip Origenas.

Kai 691 metais Aleksandrija pateko į musulmonų rankas, generolas Amr ibn al Asas įsakė sudeginti po vieną visas knygas: „Jei tai, kas jose parašyta, neprieštarauja Koranui, -

pareiškė jis, - tai jos nereikalingos. O jei prieštarauja, jos pavojingos." Šešis mėnesius antikos atmintis degė viešųjų

pirčių kūryklose.

228

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Sudeginę Aleksandrijos biblioteką, musulmonai pasiekė, ko nepasiekė krikščionys: niekur nebeliko nė vieno laiško egzemplioriaus.

Tik originalas, paslėptas į smėlį įkastame ąsotyje, kairėje pusėje, įėjus į vieną iš grotų virš Kumrano griuvėsių.

58

- Na, ką nors radai?

Lylandas ką tik įžengė į butą, jo veidas atrodė įsitempęs.

Salia kompiuterio mėtėsi keli popieriaus lapeliai. Nilas atrodė pavargęs. Nieko neatsakęs, jis nuėjo prie lango. Grįžęs atsisėdo, nusprendęs nepaisyti Brečinskio perspėjimo ir viską pasakyti draugui.

- Tau išėjus apsilankiau didžiausių pasaulio bibliotekų svetainėse. Rytui baigiantis susisiekiau su Heidelbergo bibliotekininku, gyvenusiu Romoje. Mes pradėjome susirašinėti, ir jis man pasakė, kad tas Devuey kodas, be jokios abejonės, yra knygų iš... Atspėk!

- Iš Šv. Januarijaus abatijos bibliotekos, ir todėl tu skubiai ten nuvykai!

- Galėjau apie tai pagalvoti, Andriejus prieš mirtį paskutinį kartą lankėsi kaip tik toje bibliotekoje. Jam į rankas pateko kažkokia knyga, jis skubiai užsirašė jos kodą ant popieriaus, kurį turėjo po ranka - į savo užrašų knygutę.

Nėra ko dvejoti - norėdamas dar kartą paskaityti knygą. O

229

Michel Benoît

paskui paskubomis išvyko iš Romos, užmiršęs jau neberei-kalingą užrašų knygutę.

Lylando akys spindėjo, jis atsisėdo prie Nilo.

- Ir tu radai knygą?

- Sv. Januarijaus abatijos biblioteką iš įvairiausių knygų

sukaupė vienas po kito dirbę bibliotekininkai, joje gali rasti visko. Tačiau knygos daugiau ar mažiau suklasifikuotos, ir aš iš tiesų radau Andriejaus dėmesį patraukusį veikalą, Euzebijaus Cezariečio kateną: retas XVII amžiaus leidinys, niekada nebuvau girdėjęs apie tokį.

Lylandas sutrikęs paklausė:

- Atleisk, Nilai, esu užmiršęs viską, kas nesusiję su mano muzika. Kas ta katena?

- III amžiuje vyko nuožmi kova už Jėzaus dieviškumą, kurį Bažnyčia siekė įtvirtinti: visur buvo naikinami gimstančiai dogmai prieštaraujantys tekstai. Pasmerkusi Origeną Bažnyčia metodiškai degino visus jo raštus. Euzebijus Cezarietis labai žavėjosi Origenu, mirusiu jo mieste. Jis norėjo išgelbėti viską, kas galėjo būti jo parašyta, tačiau, kad nebūtų

pasmerktas pats, duodavo žmonėms parinktas ištraukas, su-dėliotas tarsi grandis, catena. Vėliau šia mintimi pasinaudojo kiti, daug senovinių išnykusių veikalų šiandien mums prieinami tik iš tokių ištraukų. Andriejus teisingai spėjo, kad toje katenoje, kurios jis nebuvo matęs, galėjo būti labai ma-

žai žinomos Origeno darbų ištraukos. Jis ieškojo ir rado.

- Ką rado?

* Catena - grandinė (lot.) (vert. past.).

230

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Iki šiol niekam susidomėjimo nekėlusį Euzebijaus sakinį. Viename savo veikale, neišlikusiame iki mūsų dienų, Origenas teigė, kad matė Aleksandrijos bibliotekoje paslaptingą epistola abscondita apostoli tredicesimi, slaptą, ar paslėp-tą, tryliktojo apaštalo laišką, kuriame glūdi įrodymas, kad Jėzus nėra dieviškos prigimties. Andriejus tikriausiai įtarė, jog toks laiškas egzistuoja, kažką buvo man apie tai užsiminęs; manau, kad jis buvo nemenkai pasistūmėjęs į priekį, nes kruopščiai užsirašė šios netikėtai surastos knygos kodą.

- Kokią reikšmę gali turėti vienas sakinys, paimtas iš kaž-

kokio tekstuko, šiandien visų užmiršto?

Nilas patrynė ranka smakrą:

- Tu teisus, vienos šios katenos grandies neužtenka. Ta-

čiau prisimink, paliktoje žinutėje Andriejus kalbėjo, jog reikia susieti visus keturis jo aptiktus pėdsakus. Savaičių savaites mąstau apie antrą abatijoje mano rasto koptų rankraščio sakinį: „Te visur sunaikintas būna laiškas, kad gyvuotų namai." Origeno dėka manau, kad pagaliau supratau.

- Dar vienas kodas?

-Tikrai ne. III amžiaus pradžioje Bažnyčia siekia įtvirtinti Įsikūnijimo dogmą, apie kurią paskelbs Nikėjos Susirinkimas, ir nori sunaikinti visus, kurie šiai dogmai priešinasi.

Sis koptų rankraščio fragmentas, taip sukrėtęs Andriejų, be abejonės, yra tai, kas liko iš Aleksandrijos įsakymo sunaikinti visus laiško egzempliorius. O dar tas žodžių žaismas su vienu koptų terminu, kurį išverčiau kaip galėjau: „namai", tačiau jis gali reikšti ir „susirinkimą". Graikiškai, oficialia 231

Michel Benoît

Aleksandrijos kalba, „susirinkimas" yra ekklesia — Bažnyčia.

Tad sakinio prasmė tampa aiški, „kad gyvuotų Bažnyčia", kad pati Bažnyčia nenugrimztų į nebūtį! Viena arba kita, tryliktojo apaštalo laiškas arba Bažnyčios išlikimas.

Lylandas švilptelėjo:

-I see...

- Tad keliai pagaliau susieina į viena: Zerminji užrašas patvirtina, kad VIII amžiuje tryliktasis apaštalas atrodo toks pavojingas, jog jį reikia sunaikinti amžiams, alfa ir omega. Ir mes žinome, kad jis yra ne kas kitas, o ketvirtosios Evangelijos mokinys, kurį Jėzus mylėjo. Origenas mums sako matęs Aleksandrijoje šio žmogaus rašytą laišką, ir koptų rankraštis patvirtina, jog to laiško vieno ar kelių egzempliorių būta Nag Hamadyje, kadangi duodamas įsakymas tuos laiškus sunaikinti.

- Tik kaip tas laiškas galėjo nukeliauti į Nag Hamadį?

- Žinoma, kad nazariečiai pabėgo į Pelą, dabartinę Jordaniją, galbūt su tryliktuoju apaštalu. Po to jų pėdsakai dingsta. Tačiau Andriejus manęs prašė atidžiai perskaityti Koraną, kurį jis pats gerai išmanė. Tai aš ir padariau lygindamas kelis mokslinius vertimus, kuriuos turėjau abatijoje. Nuste-bau pamatęs, jog dažnai vartojamas žodis naęara — arabiškai nazariečiai, - jie pagrindinis žinių apie Jėzų šaltinis. Taigi tryliktojo apaštalo mokiniai iš Pelos turėjo pabėgti į Arabiją, ten juos pažino Mahometas. Juk jie galėjo tęsti kelionę iki Egipto? Iki Nag Hamadžio, nešdamiesi kartu su savimi garsiojo laiško nuorašus?

232

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Koranas... Ar tu tikrai manai, kad pabėgėliai nazarie-

čiai galėjo jo autoriui padaryti įtaką?

- Tai akivaizdu, tekste gausu liudijimų apie tai. Dabar nenoriu tau pasakyti daugiau: dar turiu ištirti paskutinį dalyką, veikalą ar seriją veikalų apie tamplierius, turiu ne visus veikalų kodus. Pakalbėsime apie Koraną kitą kartą, jau vėlu ir turiu grįžti į Sv. Januarijaus abatiją.

Nilas pakilo ir vėl pažvelgė į šešėlyje skendinčią gatvę. Jis pridūrė, tarsi kalbėdamas pats su savimi:

- Taigi tryliktasis apaštalas parašė apaštališką laišką, jis sunaikintas, persekiojamas Bažnyčios neapykantos. Kas gi tokio pavojingo galėjo būti tame laiške?

Aukštu žemiau Moktaras klausėsi labai įdėmiai. Kai Nilas užsiminė apie Koraną, Mahometą ir nazariečius, jis nu-sikeikė:

- Niekšai!

59

Arabijos dykuma, 622 metų rugsėjis

Juodoje naktyje šuoliuoja vyras. Tai Medinos link sprunka jis, kiek leidžia jėgos, kupranugario snukis puto-tas, ir ši naktis bus pavadinta Hidžra, laiko pradžia mu-sulmonams.

Michel Benoît

Jis bėga iš Bakos oazės, ten gimė kilmingoje koraišų gen-tyje. Jis bėga, nes koraišai sakosi esą Abraomo sūnūs, o vis dėlto garbina šventus akmenis.

Šioje vietoje, kurioje poilsio stoja karavanai, nuo seniausių laikų gyveno žydų diasporos bendruomenė. Jai vadovavęs eruditas rabinas su įkarščiu svajojo pats visą Arabiją atversti į judaizmo tikėjimą. Jaunąjį arabą sužavėjo šis egzaltuotas vyras: jis tapo jo mokiniu ir tyliai atsivertė į jo tikėjimą.

Tačiau rabinas pareikalavo daugiau. Išdidūs koraišai žy-do pamokslų nesiklausė. Gal jie paklausys jo, arabo, iš tos pačios genties? Argi širdimi jis netapo žydu? Tai, ko mokė jį

kiekvieną dieną, norėjo, kad jaunuolis kartotų oazės aikštė-

se. „Pasakyk jiems", - kartojo be paliovos... Kad neužmirštų

nieko, ką buvo girdėjęs, Mahometas užsirašinėjo ir užrašai kaupėsi. Užsirašinėjo arabiškai, nes rabinas suprato, kad tiems žmonėms reikia kalbėti jų kalba, o ne hebrajiškai.

Koraišams to Buvo per daug: vienas iš jų, Mahometas, taip pat norėjo sunaikinti šventų akmenų, jų turto šaltinio, kultą! Jie dar galėjo toleruoti tai, kad jis tapo nazariečiu. Tie krikščionybės maištininkai čia atvyko prieš kelis šimtme-

čius, o jų pranašas Jėzus nebuvo pavojingas. Jaunasis arabas tuo pačiu metu klausėsi ir savo rabino, ir jų mokymo. Su-sižavėjęs Jėzumi Mahometas norėjo tapti jiems artimesnis.

Tačiau koraišai jam nepaliko laiko, jie jį išvijo.

Dabar jis bėgo į Mediną: visas jo bagažas tebuvo brangūs užrašai. Rašyti kiekvieną dieną klausantis rabino: pasakyk jiems...

34

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Medinoje jis tapo didžiu karo vadu. Sėkmė nenustojo šypsotis, jo valdžiai pakluso visas regionas ir jis tapo gerbia-mu politiniu vadu. Reikėjo įstatymų, kad sutvarkytų gyvenimą tų, kurie prie jo prisidėjo: jis juos viešai paskelbė, paskui užrašė, ir tie lapai diena po dienos pildė jo senuosius užrašus. Kartais jis taip pat rinkdavo ir įvairių nutikimų ap-rašymus, pridėjo keletą pasakojimų apie savo paties mūšius.

Paprasti užrašai virto įspūdingais kelionės užrašais.

Kai jis bandė patraukti savo pusėn žydus, šie griežtai atsisakė; įsiutęs išvijo juos iš miesto ir atsisuko į Siaurės krikš-

čionis. Taip, šie tikrai mielai padėsią jam jo kovose, tačiau su viena sąlyga: jis turįs tapti krikščionimi ir pripažinti Jėzaus dieviškumą. Mahometas juos prakeikė ir pradėjo įnirtingai nekęsti, taip, kaip ir žydų.

Tik nazariečiai jam įtiko. Ir savo užrašuose jis užrašė juos ir jų pranašą Jėzų šlovinančius žodžius.

Grįžęs į Baką kaip nugalėtojas, Mahometas kardu nušla-vė visus šventus stabmeldžių akmenis. Tačiau sustojo prie-

šais Jėzaus ir jo motinos atvaizdą, kurį nuo seno garbino nazariečiai. Įsikišo kardą į makštis ir žemai nusilenkė.

Vėliau Bakos pavadinimas kito, mat taip nutinka, ir oazė

visur tapo žinoma Mekos vardu.

Meka.

Užaugus dviem kartoms kalifas Otmanas sudėliojo, kaip jam atrodė geriau, Mahometo kelionės užrašus ir pavadino juos Koranu, paskelbė, kad Koraną užrašė Mahometas, o jo 235

Michel Benoît

ranką vedė pats Dievas. Nuo to laiko nė vienas žmogus, jei norėjo likti gyvas, negalėjo diskutuoti dėl dieviškos Korano prigimties.

Islamas niekuomet neturėjo tryliktojo apaštalo.

60

Sv. Petro aikštėje klegėjo į didžiulę šventę susirinkusi minia. Milžiniškas naujo laimingojo portretas kabojo ant bazilikos fasado. Ne toks stiprus šaltis ir šviečianti saulė suteikė

galimybę atlikti iškilmingas kanonizacijos apeigas gryname ore, Berninio kolonada supo daugybę susirinkusių žmonių, sužavėtų, kad gali stebėti Šventąjį Tėvą ir dalyvauti krikščionybės šventėje.

Kaip Kongregacijos prefektas, kardinolas Kacingeris buvo popiežiaus dešinėje. Jis vadovavo šiai kanonizacijos procedū-

rai, o kita kanonizacija laukė Opus Dei įkūrėjo. Antgamtiškų

vertybių sąrašą pavyko sudaryti be vargo, tačiau problemų kilo ieškant trijų stebuklų, pagal taisykles būtinų norint paskelbti šventuoju. Kacingeris mašinaliai pakėlė popiežiaus arnoto skverną, nuslydusį dėl senąjį pontifiką kamuojančio drebulio.

Kol popiežius kalbėjo šventus žodžius, kardinolas nusišypsojo.

„Surasime stebuklų. Pirmasis stebuklas, tai apaštališkosios Romos Katalikų bažnyčios gyvavimas amžių amžiais."

Kacingeriui teko privilegija asmeniškai pažinoti būsimą šventąjį. Prieš {kurdamas Opus Dei Eskriva de Balageras buvo 236

Tryliktojo apaštalo paslaptis

aktyvus kovotojas Ispanijos kare, Franko pusėje, vėliau su-sidraugavo su jaunu Čilės armijos karininku Augustu Pino-

četu. Jo tėvas, atrodo, buvo už šią kanonizaciją; jis taip pat pasirinko teisingą kelią, kovodamas Rytų fronte su komunis-tais. Netrukus užkelti Eskrivą de Balagerą ant altoriaus reiškė

atiduoti pagarbą už Vakarus mirusiam tėvui.

Ištirpęs prelatų eilėse, prelatų, sėdinčių ant suolų priešais popiežiaus pakylą, kuklioje minutante vietoje monsinjoras Kalfas mėgavosi saulės spinduliais ir renginio grožiu. „Tik Katalikų bažnyčia gali suderinti dievišką ir žmogišką pradą taip gražiai ir tokioms minioms." Ceremonijai baigiantis, kol už popiežiaus rikiavosi dignitoriai, jis pagavo kardinolo žvilgsnį, šis didingai linktelėjo jam galva.

Po valandos abu vyrai sėdėjo vienas prieš kitą Kacingerio kabinete, ir Kacingeris neatrodė patenkintas.

- Na, monsinjore, kaip mūsų reikalai?

Kitaip nei prefektas, Kalfas atrodė labai atsipalaidavęs.

Negali sakyti, kad Sonia būtų buvusi niekuo dėta: jam ji buvo tikra Eroso kulto žynė, taip pat ir žmogus, pasirengęs jį išklausyti.

- Eminencija, mes sparčiai stumiamės į priekį. Tėvas Nilas pasirodė esąs gabus, labai gabus tyrėjas.

Kardinolo veidas persikreipė. Nuobodžios Lylando atas-kaitos retėjo, dar buvo per anksti paspausti ir tėvą Brečinskį.

Jo įtaka lenkui slypėjo tamsiuose žmogiškos sielos vingiuo-se, ir ja pasinaudoti jis galėjo tik vieną kartą ir tik tuomet, 237

Michel Benoît

kai bus tikras dėl poveikio. Kol kas padėtį valdė vienas monsinjoras Kalfas.

- Ką norite pasakyti?

- Na... - Kalfas sučiaupė putlias lūpas. - Jis aptiko vieno dingusio apaštališko rašto pėdsaką, tas raštas patvirtintų jo atliekamą Evangelijos pagal Joną analizę.

Kardinolas atsistojo, gestu pakvietė Kalfą prie lango ir parodė į Šv. Petro aikštę. Popiežiaus pakyla dar stovėjo, aplink ją karštligiškai sukinėjosi tūkstančiai maldininkų, panašių į verpetan traukiamą piltuvėlio vandenį. Minia atrodė kaip laiminga, didelė šeima, randanti ją siejančius ir vienijančius ryšius.

- Pažvelkite į juos, monsinjore. Jūs ir aš, mes esame atsa-kingi už milijonus tikinčiųjų, tokių kaip šie, gyvenančių Prisikėlimo viltimi, kurią jiems suteikė įsikūnijusio Dievo auka.

Ar vienas žmogus gali tai sugriauti? Mes niekuomet jo neto-leravome. Prisiminkite Džordaną Bruną, taip pat tyrimams labai gabų vienuolį. Jis buvo sudegintas už kilometro nuo šios vietos, Kampo dei Fiori aikštėje, nors ir buvo garsus visoje Europoje. Grėsmė iškilusi pasaulio tvarkai, ir vėl vienuolis, atrodo, gali ją sujaukti. Mes nebegalime, kaip praeityje, gydyti Bažnyčios kūno pridegindami žaizdas ugnimi. Tačiau turime tučtuojau nutraukti tėvo Nilo darbą.

Kalfas atsakė ne iš karto. Susirinkę vienuolika apaštalų

pritarė jo planui: pasakyti kardinolui pakankamai daug, kad jis išsigąstų, tačiau nė žodeliu neprasitarti apie aukščiausią Draugijos tikslą.

238

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Nemanau, Eminencija, jis tėra intelektualas, nesuvo-kiantis, ką daro. Mano nuomone, reikia leisti jam tirti toliau, mes valdome padėtį.

- O jei jis grįš į savo vienuolyną, kas galės jį sulaikyti neskleisti išvadų, prie kurių jis prieis?

- Pazienza, Eminencija. Yra kitų būdų, ne tokių regimų

kaip nelaimė traukinyje, nutildyti tuos, kurie nuklysta nuo Bažnyčios doktrinos.

Vakar vakare jam teko raminti įtūžusį Moktarą, kuris girdėjo, kaip Nilas abejojo dieviška Korano prigimtimi ir islamo įkūrėjo asmeniu. Palestinietis norėjo tučtuojau pereiti prie veiksmų.

Per kelias dienas Nilas užsiveržė diržą su sprogmenimis.

Kalfas tikrai nenorėjo, kad jis susisprogdintų anksčiau, nei iš tiesų pasitarnaus Katalikų bažnyčiai. Mašinaliai pasukio-jo aplink pirštą vyskupo žiedą ir raminamai šypsodamasis apibendrino:

- Tėvas Nilas Romoje elgiasi taip, tarsi nė nebūtų išvykęs iš savo vienuolyno. Sv. Januarijaus abatiją jis palieka tik eidamas į Vatikano bibliotekos fondus, bendrauja vien su savo draugu Lylandu, neturi jokių ryšių su spauda, nesilanko pas oponuojančius kunigus, atrodo, nieko apie juos nežino.

Kalfas smakru parodė į Šv. Petro aikštę.

- Siai miniai pavojaus jis nekelia, jie niekuomet nieko apie jį neišgirs, o jis pats savanoriškai nusprendė juos ignoruoti užsidarydamas vienuolyne. Leiskime jam ramiai dirbti toliau.

Pasitikiu jo išmanymu, jį pradėjo mokyti dar Sv. Martyno 239

Michel Benoît

vienuolyno noviciate, ten žymė uždedama visam gyvenimui.

Jis nemaištaus. O jei jam kils fantazijų ieškoti vidinės laisvės, tuomet mes įsiterpsime. Tačiau to tikrai neprireiks.

Atsisveikindami abu prelatai buvo patenkinti. Pirmasis todėl, kad manė sukėlęs ganėtinai nerimo Jo Eminencijai ir pasilikęs veikimo laisvę. Antrasis todėl, kad tą vakarą turėjo susitikti su Antonijumi ir sužinoti beveik tiek pat, kiek žino S v. Pijaus V draugijos rektorius.

61

- Šį rytą vyksta kanonizacijos ceremonija, nepereisime Sv. Petro aikštės, apeikime aplinkui.

Įsigilinę į savo mintis abu vyrai pasuko Sv. Dvasios gatvele ir nuėjo Vatikano link, apeidami Sv. Angelo pilį, iš pradžių

buvusią imperatoriaus Adriano mauzoliejumi, vėliau tapusią tvirtove ir popiežiškuoju kalėjimu. Nilui buvo sunku ištverti tą tylą, kuri įsivyravo tarp jų jam atvykus į Romą.

Pagaliau Lylandas prabilo:

- Nesuprantu tavęs. Metų metus neišėjai iš savo vienuolyno ir čia gyveni kaip atsiskyrėlis. Taip mylėjai Romą, kai buvome studentai, nors truputį pasinaudok gyvenimu čia, nueik į muziejus, aplankyk žmones, kuriuos kadaise pažinojai... Elgiesi taip, tarsi būtum į patį miesto centrą perkėlęs savo vienuolyną!

Nilas pakėlė galvą ir pažvelgė į draugą: 240

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Eidamas į vienuolyną pasirinkau vienatvę pasaulinėje bendruomenėje, Katalikų bažnyčioje. Pažvelk į šią minią, ji atrodo tokia laiminga paskelbus naują šventąjį! Ilgai maniau, kad jie mano šeima, pakeitusi tą, kuri mane atstūmė.

Dabar žinau, kad dėl Jėzaus identiteto paieškų esu išstumia-mas iš šios mane įvaikinusios šeimos. Nenubaustas negali kelti klausimų apie religijos pagrindus, religijos, kuria remiasi visa civilizacija! Įsivaizduoju, kad tryliktasis apaštalas, pasipriešinęs dvylikai apaštalų, turėjo pažinti panašią vienatvę. Man liko tik vienas draugas, tas Jėzus, kurio paslaptį

stengiuosi įminti.

Ir atsidusęs pridūrė:

- Ir tu, žinoma.

Dabar jie ėjo palei aukštas Vatikano sienas. Amerikietis įsikišo ranką į kišenę ir ištraukė du rožinės spalvos lapelius.

- Turiu tau staigmeną. Gavau du kvietimus į Levo Barjonos koncertą Šv. Cecilijos akademijoje Romoje, prieš pat Kalėdas. Rinktis negali - eisi su manimi.

- Kas tas Levas Barjona?

- Žymus Izraelio pianistas, susipažinau su juo Izraelyje, kai jis buvo Artūro Rubinšteino mokinys, mes susidrau-gavome šalia mūsų mokytojo. Nuostabus žmogus, gyvena neįprastą gyvenimą. Užrašė ir kelis žodžius kviesdamas, patikslino, kad antras bilietas skirtas tau. Jis gros Trečiąjį

Rachmaninovo koncertą, dabar jis geriausias šio koncerto atlikėjas pasaulyje.

Jie įėjo į Vatikaną.

241

Michel Benoît

- Nuostabu, - pasakė Nilas, - mėgstu Rachmaninovą ir jau labai seniai esu buvęs koncerte, prasiblaškysiu.

Staiga jis sustojo ir suraukė antakius:

- Bet... Kaip čia nutiko, kad tavo draugas antrą bilietą atsiuntė man?

Lylandas atrodė nustebęs po šios Nilo pastabos ir jau ruošėsi atsakyti, bet jie turėjo išsiskirti: tiesiai prieš juos va-

žiavo prabangus limuzinas. Viduje jie pastebėjo purpurinę kardinolo sutaną. Automobilis sulėtino greitį prieš Belvederį, ir Nilas staiga sugriebė amerikiečio ranką:

- Rembertai, pažiūrėk į šio automobilio numerius!

- Ir ką? S. C. V., Sacra Civitas Vaticani, tai Vatikano numeriai. Zinai, tokių kiekvieną dieną čia pamatysi.

Nilas sustojo tarsi įbestas vidury Belvederio kiemo.

- S. C. V.! Juk šitas tris raides Andriejus pasižymėjo užrašų knygutėje, kaip tik prieš žodį „tamplieriai"! Dienų

dienas laužiau galvą, norėdamas atskleisti, ką jos reiškia; kadangi po jų buvo užrašytas ne visas Deivey kodas, buvau įsitikinęs, jog tai nuoroda į kokią nors pasaulio biblioteką. Rembertai, manau, kad ką tik supratau! S. C. V.

ir keturi skaičiai nurodo, kad serija veikalų guli vienoje Sacra Civitas Vaticani, Vatikano bibliotekoje. Turėjau apie tai pagalvoti, juk Andriejus taip mėgo raustis tarp knygų.

Šv. Januarijaus abatijos bibliotekoje jis rado retą Origeno tekstą, o antro veikalo, kurį pasižymėjo užrašų knygutėje, reikia ieškoti čia. •

Nilas pakėlęs galvą pažvelgė į impozantišką pastatą.

242

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Ten kažkur slypi knyga, kuri galbūt leis man šiek tiek daugiau sužinoti apie tryliktojo apaštalo laišką. Tačiau aš kai ko nesuprantu, Rembertai, ką bendro su visa šia istorija turi tamplieriai?

Lylandas jo nebesiklausė. Kodėl Levas Barjona jam atsiuntė du bilietus?

Jis automatiškai surinko Vatikano bibliotekos fondų kodą.

Suskambus skambučiui Brečinskis nervingai sugriebė

pašnekovui už alkūnės.

- Tai tikrai jie, šį rytą daugiau nieko nelaukiu. Jei išeisite pro duris, jie jus pamatys. Iš fondų tiesiai į biblioteką veda vieni laiptai, eime, palydėsiu jus, greičiau, jie tuoj ateis.

Dėvintis griežtų linijų sutaną Antonijus žvilgtelėjo į lenką, kurio išblyškęs veidas bylojo apie didžiulę baimę. Buvo nesunku: po kelių pokalbio minučių kabinete Brečinskis galutinai pasidavė. Kardinolas gerai pažinojo žmogaus sielą.

Tereikėjo mokėti rasti slaptą žaizdą ir ant jos užminti.

62

Sonia plaukais užsidengė krūtis ir stebėjo besirengiantį

mažą vyrą. Galų gale juk jis nebuvo blogas. Tik keistas, ta jo manija kalbėti be perstojo, kol ji darydavo, ko iš jos ir buvo tikimasi. Kai ji atvyko į Saudo Arabiją, priviliota gundomo darbo pasiūlymo, pateko į vieno kilmingo pono haremą.

Arabas nė žodžio neištardavo mylėdamasis ir mylėdavosi 243

Michel Benoît

greitai. O Kalfas be perstojo murmėdavo kažkokius nesuprantamus dalykus, kažką apie religiją.

Ortodoksė Sonia, kaip ir visi rumunai, gerbė Bažnyčios dignitorius. Tačiau šis veikiausiai bus truputį kvaištelėjęs: reikalavo, kad ji teiktų jam malonumą iš lėto ir kartais gąs-dindavo tiesiog įbestas į ją jo akių žvilgsnis. Saldžiu balseliu pasakojo dalykus, kurie keldavo jai pasibjaurėjimą, juk jis buvo vyskupas.

Moktarui, kuris atvežė ją į Romą, to papasakoti negalėjo.

„Pamatysi, - pasakė jis, - klientas, mokantis labai dosniai."

Iš tiesų vyskupas buvo dosnus. Tačiau dabar Sonia manė, kad tie pinigai įgyti pernelyg brangiai.

Sagstydamasis sutanos apykaklę, Kalfas atsisuko į merginą:

- Turi eiti, rytoj vakare manęs laukia susirinkimas. Svarbus susirinkimas. Supranti?

Ji linktelėjo galva. Vyskupas buvo jai paaiškinęs, kad norint kilti „Rojaus kopėčiomis"* reikėjo išlaikyti dialektinę įtampą tarp dviejų malonumo šaltinių: kūniškojo ir dvasiš-

kojo. Ji visiškai nieko nesuprato iš šios nesąmonės, tačiau žinojo, kad sugrįžti turės tik po dviejų dienų.

Taip būdavo visuomet, kai jo laukdavo „svarbus susirinkimas". O rytoj - penktadienis, 13 diena.

Dvylika apaštalų buvo nusiteikę itin iškilmingai. Vėl dė-

vintis baltą albą Antonijus tyliai atsisėdo į savo vietą prie

* Žymus šv. Jono Klimako, Bažnyčios Tėvo, veikalas (aut. past.).

244

Tryliktojo apaštalo paslaptis

ilgo stalo. Iš už veidą dengiančio šydo matėsi vien keistas juodų akių žvilgsnis, nekaltas ir ramus.

- Kaip ir kiekvieną penktadienį, tryliktą dieną, mano broliai, mūsų susirinkimas yra oficialus. Bet, prieš pradė-

damas mūsų brangiosios relikvijos pagarbinimą, turiu jums pranešti apie paskutinius su mūsų misija susijusius įvykius.

Rektorius kurį laiką žvelgė į priešais kabantį Nukryžiuotąjį, paskui tyloje kalbėjo toliau:

- Mano palestiniečio agento dėka įrašyta viskas, kas bu-vo kalbama Aurelijos gatvės bute, įrašus mes turime. Prancūzas pasirodė tėvo Andriejaus vertas varžovas. Jam pavyko įveikti Zerminji įrašo kodą ir suprasti įrašą panaudojant pirmą koptų rankraščio sakinį. Jis surado Origeno citatą ir antru rankraščio sakiniu remdamasis beveik surado tryliktojo apaštalo laišką, o prieš atvykdamas į Romą tėvas Andriejus tik numanė, jog toks laiškas egzistuoja.

Drebulys nupurtė susirinkusiuosius ir vienas apaštalas pakėlė į viršų rankas.

- Broli rektoriau, ar mes nežaidžiame su ugnimi? Niekas nuo tamplierių laikų nebuvo taip priartėjęs prie paslapties, kurią saugoti yra mūsų misija.

- Siame susirinkime jau buvo sprendžiami visi už ir prieš, ir sprendimas priimtas. Leisti tėvui Nilui tęsti paieš-

kas rizikinga, tačiau rizika apskaičiuota. Nors ir kaip stengė-

si mūsų pirmtakai, visiškai panaikinti laiško pėdsakų jiems nepavyko. Mes žinome, kad jo turinys yra toks, jog galėtų

sunaikinti Katalikų bažnyčią ir visą civilizaciją, kurios siela 245

Michel Benoît

ir įkvėpėja toji Bažnyčia yra. Galbūt egzistuoja dar vienas laiško egzempliorius, praslydęs pro mūsų budrias akis. Ne-kartokime klaidos, kurią padarėme dėl tėvo Andriejaus. Po jo mirties veikti pradėjo tas landus vienuolis, šį kartą ne-kliudykime jam sekti paskui grobį. Jei jam pavyks jį aptikti, tuomet veiksime, ir labai greitai. Tėvas Nilas dirba mums...

Jį nutraukė vienas apaštalas, kurio nutukimą menkai teslėpė balta alba.

- Daugiausia laiko jie praleidžia Vatikano bibliotekos fonduose. Kaip mes galime kontroliuoti, kas yra kalbama šioje strateginėje vietoje?

Rektorius vienintelis žinojo, kad šis apaštalas yra aukštas pareigas užimantis Tikėjimo propagavimo kongregacijos, vienos iš veiksmingiausių pasaulyje žvalgybos tarnybos, narys. Jis atsakė su pagarbos gaidele balse. Juk šis vyras žinojo visą penkiuose žemynuose, net mažiausiose kaimo parapijose, surinktą inforniaciją.

- Vienas mūsų vakar lankėsi pas tėvą Brečinskį, kad jam kai ką primintų. Atrodo, jis suprato. Manau, netrukus su-

žinosime, ar tėvas Nilas sugebės rasti laišką. O dabar pradė-

kime oficialią dalį.

Dviejų apaštalų lydimas priėjo ir atidarė medines seifo duris, pagarbiai paėmė dėžutę, gulinčią ant vidurinės lentynos. Prieš nejudančius iš vietos vienuolika apaštalų padėjo ją ant stalo ir žemai nusilenkė.

- 1307 metų spalio 13 dieną, penktadienį, kancleris Gijomas de Nogarė Paryžiuje tamplierių būstinėje suėmė

246

Tryliktojo apaštalo paslaptis

didįjį magistrą Žaką de Molė ir šimtą trisdešimt aštuonis jo brolius. Jie buvo įkalinti požemiuose, be paliovos tardo-mi ir kankinami. Tą pačią dieną visoje Prancūzijoje sugauti beveik visi ordino nariai, jie nebegalėjo pakenkti: krikščionybė buvo išgelbėta. Tą penktadienį, tryliktą dieną, tapusią lemtinga visame pasaulyje, šiandien mes minime, kaip ir numato mūsų statutas.

Tada jis pasilenkė, atidarė dėžutę. Nilas susekė beveik visus tryliktojo apaštalo laiško istorijoje paliktus pėdsakus, tačiau apie šį jis nesužinos. Rektorius žengė žingsnį atgal.

- Mano broliai, prašau ateiti ir pagarbinti.

Apaštalai pakilo ir vienas po kito ėjo ir bučiavo iš pradžių

rektoriaus žiedą, po to - tai, kas gulėjo dėžutėje.

Kai atėjo Antonijaus eilė, jis kurį laiką sustingęs stovėjo prie stalo: tiesiog ant raudono aksomo pagalvėlės padėtas švelniai spindėjo aukso gabalėlis. Labai glotnus, ašaros formos.

Tai, kas liko iš tamplierių lobio!

Antonijus pasilenkė prie dėžutės ir palietė lūpomis auksinę ašarą. Jam pasirodė, kad ji dar karšta, ir jis užsimerkęs išvydo siaubingą vaizdą.

63

Tėvas Brečinskis pasitiko juos blyškiai šypsodamasis ir netaręs nė žodžio nuvedė prie jų darbo stalo. Linktelėjo galva ir grįžo į kabinetą, palikęs praviras duris.

247

Michel Benoît

Vis dar mąstydamas apie raides, kurias ką tik suprato, Nilas neatkreipė dėmesio į santūrų lenko elgesį. „S. C. V., Vatikano kodas. Tai viena iš didžiausių bibliotekų pasaulyje!

Rasti joje knygą - neįmanoma misija."

Mašinaliai dirbo kelias minutes, paskui giliai atsiduso ir atsisuko į Lylandą:

- Rembertai, ar galėtum šiek tiek padirbėti be manęs?

Brečinskis vienintelis gali man padėti sužinoti, koks veikalas slypi už Andriejaus užrašų knygelėje pažymėto S. C. V.

kodo. Eisiu jo paklausti.

Amerikiečio veidas apsiniaukė, jis sušnibždėjo:

- Meldžiu tavęs, neužmiršk, ką tau sakiau: čia niekuo negali pasitikėti.

Nilas nieko neatsakė. „Žinau tai, ko tu nežinai." Nusiė-

mė pirštines ir pabeldė į bibliotekininko kabineto duris.

Brečinskis nejudėdamas, rankas padėjęs ant stalo sėdėjo prie išjungto kompiuterio monitoriaus.

- Mano tėve, anądien man sakėte, kad esate pasiruošęs man padėti. Ar galiu jūsų prašyti pagalbos?

Lenkas netardamas nė žodžio žiūrėjo į jį tarsi paklaikęs.

Paskui pažvelgė į savo rankas ir prabilo dusliu balsu, tarsi kalbėtų su savimi, tarsi Nilo čia nė nebūtų:

- Mano tėvą nužudė baigiantis 1940 metams, man neteko jo pažinti. Motina viską papasakojo. Vieną rytą aukš-

tesnysis vermachto karininkas atėjo visų kaimo vyrų, atseit darbui miškuose. Mano tėvas taip ir nesugrįžo, o motina 248

Tryliktojo apaštalo paslaptis

mirė, kai man buvo šešeri. Mane priglaudė pusbrolis iš Krokuvos, buvau beglobis karo vaikas, nebegalėjau kalbė-

ti. Jaunam kaimyninės parapijos kunigui pagailo nebylio vaiko: jis pasiėmė mane, grąžino man norą gyventi. Paskui vieną dieną jis palaimino kryžiaus ženklu man kaktą, lūpas ir širdį. Rytojaus dieną, pirmą kartą po kelerių metų tylos aš prakalbau. Vėliau jis leido man įstoti į Krokuvos diecezinę kunigų seminariją, jis buvo tapęs jos vyskupu. Esu jam skolingas už viską, jis mano sielos tėvas.

- Ir jis vardu?

- Karolis Voityla. Dabartinis popiežius. Popiežius, kuriam tarnauju visomis savo jėgomis.

Pagaliau jis pakėlė galvą ir pažvelgė tiesiai Nilui į akis.

- Jūs esate tikras vienuolis, tėve Nilai, toks, koks buvo ir tėvas Andriejus. Jūs gyvenate kitokiame pasaulyje. Vatikane popiežių apraizgė voratinklis žmonių, suinteresuotų, kad jis ne viską žinotų, kas daroma jo vardu. Niekuomet Lenkijoje Karolis Voityla nebuvo susidūręs su tokiu reiškiniu. Ten dva-sininkija buvo absoliučiai solidari, susivienijusi prieš bendrą priešą - sovietus. Vieni kitais pasitikėjo aklai, lenkų Bažnyčia nebūtų išgyvenusi, jei būtų kilę vidaus intrigų. Popiežius dalį

savos atsakomybės patikėjo tokiems kaip kardinolas Kacingeris. O aš esu tylus daugybės dalykų liudytojas.

Jis vargais negalais atsistojo.

- Padėsiu jums, kaip padėjau tėvui Andriejui. Tačiau labai smarkiai rizikuoju. Prisiekite man, kad neketinate pakenkti popiežiui.

249

Michel Benoît

Nilas švelniai atsakė:

- Mano tėve, esu paprastas vienuolis, mane domina vien Jėzaus asmenybė ir identitetas. Vatikano politika ir papročiai man svetimi, aš neturiu nieko bendra su kardinolu Kacingeriu, o jis nieko nežino apie mano darbus. Kaip ir Andriejus, esu tiesos žmogus.

- Pasitikiu jumis. Popiežius taip pat yra tiesos žmogus.

Kuo galiu jums padėti?

Nilas parodė jam Andriejaus užrašų knygutę.

- Būdamas Romoje tėvas Andriejus žiūrinėjo kažkokią knygą, čia jis užrašė jos kodą. Ar jūs jį žinote?

Brečinskis atidžiai žiūrėjo į atverstą užrašų knygutę, paskui pakėlė galvą:

- Žinoma, tai šių fondų kodas. Jis žymi lentynas, kuriose sudėti inkvizicijos proceso prieš tamplierius dokumentų originalai. Kai tėvas Andriejus buvo Romoje, jis prašė

manęs leisti juos paskaityti, nors leidimo ir neturėjo. Eikite paskui mane.

Netardami nė žodžio, jie praėjo pro stalą, kur sėdėjo prie rankraščio palinkęs Lylandas; jis nepakėlė galvos. Kai jie at-

ėjo į trečiąją salę, Brečinskis pasuko į kairę ir nuvedė Nilą prie lentynų, pritvirtintų prie sienos.

- Čia yra, - jis parodė į lentynas prie sienos, - tamplierių proceso inkvizicijos aktai, aktų originalai. Galiu jums pasakyti, kad tėvas Andriejus įdėmiai nagrinėjo tamplieriaus Eskjė de Flojirano apklausos, kurią atliko Gijomas de Nogarė, originalus ir Pilypo Gražiojo korespondenci-250

Tryliktojo apaštalo paslaptis

ją. Pats padėjau šiuos dokumentus į vietą, kai jis išvyko.

Tikiuosi, kad dirbsite taip pat sparčiai kaip ir jis. Duodu jums dvi valandas. Prisiminkite: jūs niekuomet nebuvote patekęs į šią fondų dalį.

Ir jis išnyko tarsi šešėlis. Siame tuščiame kampelyje bu-vo girdėti vien ventiliatoriaus burzgimas. Surikiuotos viena greta kitos, sunumeruotos gulėjo apie dešimt kartoninių

dėžių. Vienoje iš jų, lape, surašytame inkvizicijos notaro priešais kankinimų išsekintą kalinį, galbūt slypėjo Andriejaus surasti tryliktojo apaštalo pėdsakai.

Nilas ryžtingai patraukė pirmąją dėžę: Brolio Eskjė de Flojirano, tamplieriaus iš Bezjė, prisipažinimai, kuriuos daly-vaujant monsinjorui Gijomui de Nogarė surinkau aš, Gijomas Paryžietis, karaliaus Pilypo Gražiojo atstovas ir Didysis Prancūzijos Inkvizitorius.

64

Negyvosios jūros pakrantė, 1149 metų kovas

- Dar truputį pasistenk, Pjerai, jie lipa mums ant kulnų.

Eskjė de Flojiranas sugriebė savo kompanioną per liemenį. Jie stovėjo stačios uolos masyvo papėdėje, greta didžiulių

akmenų, tarp kurių raitėsi ožkų takeliai. Vietomis matėsi juodos skylės: natūralių grotų angos, grotų, kybančių virš tuštumos.

251

Michel Benoît

Nuo to karto, kai susitiko prieš trejus metus, abu vyrai visuomet buvo drauge. Švento Bernardo pranašystės įkvėpti, jie užsivilko baltus su raudonu kryžiumi apsiaustus ir prisidėjo prie antrojo Kryžiaus žygio į Palestiną.

Ten, Gazoje, tamplieriai pateko į turkų seldžiukų spąstus.

Eskjė norėjo išlaisvinti tvirtovę nuo apsiausties: penkio-likos raitelių priekyje jis vidury baltos dienos atliko apgaulingą manevrą išjodamas iš tvirtovės. Ir iš tiesų dalis priešų puolė jį vytis. Jie jojo į rytus ir jo vyrai krito vienas po kito. Greta Eskjė gyvas išliko tik ištikimas jo draugas Pjeras de Monbrizonas.

Atjojus iki Negyvosios jūros pakrantės žirgai krito. Abu tamplieriai perlipo sugriuvusią sieną ir pateko į griuvėsiais virtusią vietovę, kurioje matėsi galingo gaisro pėdsakai. Jie prabėgo šalimais esantį uoloje išraustą didžiulį rezervuarą, toliau bėgo greta vandeniui tekėti skirtų kanalų, vedančių

uolos link. Ten jų laukė išsigelbėjimas.

Kai tik išlindo iš medžių priedangos, Pjeras suriko ir par-krito. Jo draugas pasilenkė prie jo ir pamatė ties inkstais į

pilvą įsmigusią strėlę.

- Eskjė, palik mane, aš sužeistas!

- Palikti tave jų valiai? Niekados! Mes pasislėpsime šio-je uoloje ir galėsime pasprukti sutemus. Visai netoli yra oazė, Ein Feška, tai kelias į vakarus, kelias į išsigelbėji-mą. Atsiremk į mane, ne pirmą kartą tave sužeidžia strėlė.

Ten, viršuje, ištrauksime ją ir tu dar pamatysi Prancūziją ir savo valdas.

252

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Liepsningi šv. Bernardo žodžiai dar skambėjo jo ausyse:

„Kristaus riteris gali saugiai žudyti. Jei jis žūsta, jis tarnauja sau, jei žudo - tarnauja Kristui."* Tačiau dabar svarbiausia buvo pasprukti nuo įsiutusių turkų gaujos.

Alach akbar!]\\ riksmai girdėjosi visai netoliese. „Pjeras visiškai neteko jėgų. Viešpatie, padėk mums!"

Eskjė pagelbėjo draugui, ir jie pradėjo kopti uolos šlaitu.

Sustojo prie vienos iš grotų angos ir Eskjė pažvelgė žemyn: atrodė, jog jų persekiotojai pametė juos iš akių ir dabar tarėsi. Iš aukštai jis galėjo įžiūrėti ne vien apdegusius griuvėsius, per kuriuos ką tik ėjo, bet ir rytmečio saulėje spindinčią Negyvąją jūrą.

Dešinėje, išblyškęs tarsi lavonas, į uolą atsirėmęs stovėjo Pjeras.

- Tau reikia atsigulti, o aš turiu ištraukti strėlę. Eime, įlįsime į šią skylę ir palauksime nakties.

Anga buvo tokia siaura, kad jiems reikėjo brautis kojomis į priekį. Eskjė nešė savo dejuojantį, kraujais paplūdusį

palydovą. Kad ir kaip būtų keista, viduje buvo gana šviesu.

Jis paguldė sužeistąjį kairėje pusėje, galva prie kažkokio iš terakotos daryto kamščio, kyšančio iš smėlio. Paskui staigiu judesiu ištraukė strėlę. Pjeras siaubingai suriko ir apalpo.

„Strėlė perėjo kiaurai pilvą, kraujas plūsta upeliais, jis v «

žuvęs.

* Ištrauka iš tamplieriams duotos šv. Bernardo taisyklės De laude novae mili-

tiae (aut. past.).

253

Michel Benoît

Merdinčiojo lūpas jis suvilgė paskutiniais vandens lašais iš savo gertuvės. Paskui nuėjo patikrinti, kas vyksta žemai slėnyje. Turkai vis dar buvo ten, reikėjo laukti, kol jie pasitrauks. Tačiau Pjeras mirs anksčiau.

Puikiai išsilavinęs, eruditas Eskjė leido įsikurti savo že-mėse naujo šv. Bernardo įkurto baltųjų vienuolių* ordino abatijai. Laisvą laiką leido skaitydamas jų skriptoriume surinktus rankraščius ir išstudijavo graikišką Galieno me-dicinos tekstą. Pjeras baigė nukraujuoti, po jo kūnu plė-

tėsi tamsus kraujo klanas. Jam liko gyventi valanda, gal net mažiau.

Sutrikęs jis užmetė akį į grotos smėlį. Palei visą kairę sieną iš smėlio kyšojo terakotos kamščiai. Atsitiktinai patikrino trečią iš kairės nuo angos: tai buvo puikiai išsilaikęs ąsotis. Jo viduje Eskjė pamatė storą dervuotais skudurais apvyniotą ritinį. Atskirai prie sienelės gulėjo plonesnis ritinėlis. Jis nesunkiai jį ištraukė. Tai buvo aukštos kokybės pergamentas, tiesiog surištas paprasta linine virvele, ją Eskjė

be vargo atrišo.

Jis žvilgtelėjo į Pjerą: šis nejudėjo, vos vos kvėpavo, o jo veidas jau buvo įgavęs pelenų spalvos lavonų veidų atspalvį.

„Mano vargšas draugas... Mirti svetimoje žemėje!"

Išvyniojo pergamentą. Parašyta graikiškai, puikiai įskaitoma. Elegantiška rašysena ir žodžiai, kuriuos jis lengvai at-pažino: apaštalų žodynas.

* Cistersai, katalikų vienuolių ordinas, įkurtas Prancūzijoje (vert. past.).

2-54

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Priėjo prie angos ir pradėjo skaityti. Akys plėtėsi, o rankos ėmė virpėti.

„Aš, mylimiausias Jėzaus mokinys, tryliktasis apaštalas, visoms Bažnyčioms..." Autorius pasakojo, kad per paskutinę vakarienę aukštutiniame kambaryje jų buvo ne dvylika, o trylika apaštalų, tryliktasis buvo jis. Jis iškilmingai prieštaravo nazariečio sudievinimui. Ir teigė, jog Jėzus neprisikėlė, o po mirties jo kūnas buvo perneštas į

kapą, kuris yra...

- Pjerai, pažvelk! Jėzaus laikų apaštališkasis laiškas, vieno iš jo apaštalų laiškas... Pjerai!

Jo draugo galva, švelniai pasvirusi į šoną, gulėjo prie pirmojo grotos ąsočio kamščio. Jis buvo miręs.

Prabėgus valandai Eskjė buvo priėmęs sprendimą: Pjero kūnas palauks čia galutinio prisikėlimo. Tačiau šį Jėzaus apaštalo laišką, apie kurį jis niekuomet nebuvo girdėjęs, jį

jis privalėjo parodyti krikščioniškajam pasauliui. Gabenti pergamentą buvo per daug rizikinga: sukietėjęs nuo laiko jis greitai subyrėtų. O ir jis pats, ar paspruks jis šiąnakt nuo musulmonų? Ar pasieks gyvas ir sveikas Gazą? Originalas liks grotoje, o jis padarys kopiją. Tuojau pat.

Eskjė pagarbiai apsuko draugo kūną, praskleidė jo apsiaustą ir nuplėšė nuo marškinių platų audinio gabalą. Paskui dailiai nusmailino medinį pagaliuką, padėjo audeklą ant plokščio akmens. Sudrėkino tą improvizuotą plunksną ant žemės raudonuojančiame kraujo klane. Ir pradėjo perraši-255

Michel Benoît

nėti apaštališkąjį laišką, taip, kaip dažnai matydavo darant abatijos skriptoriume.

Saulė leidosi už Kumrano uolos. Eskjė atsistojo. Tryliktojo apaštalo laiškas dabar buvo užrašytas kruvinomis raidėmis ant Pjero marškinių. Jis suvyniojo pergamentą, perrišo jį linine virvute ir atsargiai įdėjo į trečiąjį ąsotį, stengdamasis, kad jis neliestų dervuoto ritinio. Užkišo kamščiu, atsargiai sulankstė

ką tik padarytą kopiją ir užsikišo ją už diržo.

Pro grotos angą žvilgtelėjo, kas vyksta apačioje: turkų

buvo likę du kartus mažiau. Vienas jis sugebės nuo jų pasprukti. Reikėjo sulaukti nakties ir bėgti per Ein Feškos oa-zę. Jam pasiseks.

Po dviejų mėnesių Ako uosto kanalu plaukęs laivas su balta, raudonu kryžiumi puošta bure pasuko vakarų kryptimi. Laivo pirmagalyje stovintis visas baltai apsirengęs tamplierių riteris paskutinį kartą žvelgė į Kristaus žemę.

Už savęs jis paliko geriausio draugo kūną. Gulintį kažkokioje virš Kumrano iškilusioje grotoje, grotoje, kurioje už-

kastos dešimtys keistų ritinių pripildytų ąsočių. Kai tik bus įmanoma, reikės ten sugrįžti. Sugrįžti paimti trečiojo ąsočio pergamento, trečiojo į kairę nuo grotos angos, ir pargabenti jo į Prancūziją ėmusis visų atsargumo priemonių, nes tokių

ir nusipelnė toks garbingas dokumentas.

Pjero mirtis nebuvo beprasmė: apaštališkojo laiško, apie kurį niekas niekuomet nebuvo girdėjęs kalbant, kopiją jis perduos antrajam pagal rangą ordino magistrui Roberui de 256

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Kraonui. Jos turinys pakeis pasaulį. Ir įrodys visiems, kad tamplieriai buvo teisūs neigdami Kristų, tačiau aistringai mylėdami Jėzų.

Atvykęs į Paryžių Eskjė de Flojiranas paprašė susitikimo su Roberu de Kraonu akis į akį. Susitikęs su juo ištraukė iš diržo drobės ritinėlį, išmargintą tamsiai rudais ženklais, ir ištiesė jį tamplierių magistrui, antrajam pagal rangą.

Netaręs nė žodžio magistras išvyniojo audeklo ritinė-

lį. Vis dar tylėdamas perskaitė puikiai įskaitomą tekstą.

Griežtai įsakė Eskjė prisiekti jo brolio ir draugo krauju, kad saugos paslaptį, ir tiesiog galvos linktelėjimu paliepė

jam išeiti.

Roberas de Kraonas visą vakarą ir visą naktį praleido vienas, prie stalo su išvyniotu audeklo gabalu, ant kurio buvo vieno jo brolio kraujo žymės. Kraujo, kuriuo buvo užrašytos pačios neįtikimiausios, labiausiai sukrečiančios eilutės, kokias tik jis buvo skaitęs gyvenime.

Rytojaus dieną rimta mina įsakė išsiuntinėti po visą Europą neeilinį kvietimą į visuotinį Tamplierių ordino susirinkimą. Nė vienas brolis vienuolis, nė vienas senešalas ar prioras, nė vienas žymių tvirtovių valdovas ar mažiausios komtūrijos vadovas neturėjo teisės neatvykti.

Nė vienas.

Michel Benoît

65

Kai Nilas priėjo prie savo draugo, vis dar palinkusio virš fondų salės stalo, jo veidas atrodė bejausmis. Lylandas pakė-

lė galvą nuo rankraščio.

- Na, ir?

- Ne čia. Grįžkim į Aurelijos gatvę.

Roma rengėsi švęsti Kalėdas. Pagal Amžinojo miesto tradicijas kiekvienai bažnyčiai garbės reikalas buvo rodyti savo presepio, prakartėlę, papuoštą visais įmanomais barokinės vaizduotės atributais. Romiečiai leido gruodžio popietes vaikštinėdami po bažnyčias, lygindami jų prakartėles, ko-mentuodami jas smarkiais judesiais.

„Neįmanoma, - mąstė Nilas regėdamas į bažnyčias plūstančias šeimas, laimės kupinas vaikų akis. - Neįmanoma jiems pasakyti, kad viskas pagrįsta šimtmečių melu. Jiems reikia tokio Dievo* kokį įsivaizduoja, Dievo vaiko. Bažnyčia tegali saugoti savo paslaptį: Nogarė buvo teisus."

Abu vyrai ėjo tylėdami. Įėję į butą įsitaisė greta rojalio, ir Lylandas ištraukė butelį burbono. Kliūstelėjo Nilui, šis ranka paprašė jo sustoti.

- Nagi, Nilai, mūsų tautinio gėrimo pavadinimas -

Prancūzijos karalių vardas. Keletas gurkšnių pagelbės tau papasakoti, ką nuveikei vienas pats rytą toje Vatikano bibliotekos fondų dalyje, į kurią šiaip jau neturi teisės patekti...

258

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Nilas apsimetė aliuzijos nesupratęs. Pirmą kartą jis kaž-

ką slėpė nuo savo draugo. Brečinskio pasakojimas, jo įbau-gintas veidas, visa tai neturėjo nieko bendra su jo tyrimais: Nilas jautė žinąs paslaptį, kurios niekam neatskleis. Gurkš-

telėjo burbono, susiraukė ir užsikosėjo.

- Nežinau, nuo ko pradėti. Nesi istorikas, nestudijavai inkvizicijos tardymų aktų originalų, kuriuos ką tik mačiau.

Suradau tekstus, kuriuos bibliotekos fonduose buvo žiūrėjęs Andriejus. Tai ir aišku, ir kartu miglota.

- Ar radai ką nors, kas būtų susiję su tryliktuoju apaš-

talu?

- Nė vienoje apklausoje neaptikau žodžių „tryliktasis apaštalas" arba „apaštališkasis laiškas". Tačiau dabar, kai žinau, ko ieškome, mano dėmesį patraukė dvi detalės, ku-rių dar nesuprantu. Pats Pilypas Gražusis parengė kaltinamąjį aktą tamplieriams, 1307 metų rugsėjo 14 dienos laiške karaliaus pareigūnams likus mėnesiui iki masinio visų ordino narių suėmimo. Laiškas saugomas fonduose, šį rytą jį persirašiau.

Nilas pasilenkė ir iš krepšio išsitraukė popieriaus lapą.

- Skaitau tau pirmąjį kaltinimą: „Stai skausmingas, apgailėtinas, be jokios abejonės, siaubingas dalykas, niekšingas nusikaltimas..." Ir kas gi? „Nes stodami į ordiną tamplieriai tris kartus paneigia Kristų ir tris kartus spjauna Nukryžiuotajam į veidą."*

* Pilypo Gražiojo laiškas riteriams Ugui de la Selui ir Udarui de Molendiniui, Jo Didenybės pareigūnams (aut. past.).

259

Michel Benoît

- O h o !

- Ir dar, nuo rytojaus dienos po 1307 metų spalio 13 dienos, penktadienio, iki pat paskutinių klausimų Žakui de Molė ant laužo 1314 metų kovo 19 dieną kartojamas vis tas pats klausimas: „Ar tiesa, kad jūs neigiate Kristų?" Visi tamplieriai, ir siaubingai kankinami, pripažįsta, kad taip, jie neigia Kristų. Tačiau jie neneigia Jėzaus, Jėzaus vardu jie ėję į karą.

- Ir ką?

- Būtent tai teigė nazariečiai, kurių tekstus Origenas ga-lėjo perskaityti Aleksandrijoje. Mes žinome, kad toks buvo jų mokytojo mokymas, tryliktojo apaštalo mokymas. Jei vien jo laiškas gali sunaikinti Bažnyčią, jei jis turi būti visur sunaikintas, kaip rašoma koptų rankraštyje, tai ne vien todėl, kad jis neigia Jėzaus dieviškumą - po jo ne vieni tai neigė, - bet todėl, kad, pasak Origeno, jis - tai įrodymas, jog Jėzus nebuvo Dievas.

- Ar tamplieriai galėjo žinoti apie dingusį tryliktojo apaštalo laišką?

- Neįsivaizduoju, tačiau galiu pasakyti, kad XIV amžiuje tamplieriai kankinami ir žudomi, nes skelbia tokią pačią kaip nazariečių doktriną, o savo pasirinkimą patvirtina ritualiniu gestu - spjūviu į Nukryžiuotąjį. Gal būtų ir antroji hipotezė, — Nilas pasitrynė kaktą. - Tie žmonės ilgą laiką artimai bendravo su musulmonais. Korane nuolatos kartojama, kad nėra kito dievo, tik Alachas, ir neužmiršk, kad Mahometas pats pažinojo ir kelis kartus citavo nazariečius...

260

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Ką tai reiškia? Tu viską painioji!

- Ne, tiesiog sieju skirtingus dalykus. Dažnai buvo sakoma, kad tamplieriams įtaką padarė islamas. Galbūt, tačiau jie neigė Jėzaus dieviškumą ne dėl Korano. Tai daug rim-

čiau: tardymo aktuose matyti, kad kai kurie prisipažįsta, jog Petro ir dvylikos apaštalų autoritetas buvo perduotas Tamplierių ordino didžiojo magistro asmeniui.

- Didžiajam magistrui, tarsi tikram tryliktojo apaštalo sekėjui?

- Taip jie nesako, tačiau teigia, kad neigdami Kristų remiasi didžiojo magistro asmeniu, kurį jie laiko aukštesne valdžia nei dvylika apaštalų ir Bažnyčia. Viskas vyksta taip, tarsi slaptai apaštališkasis autoritetas būtų perduodamas per amžių amžius, taip, kaip Petro. O šaltinis - iš pradžių

tryliktasis apaštalas, vėliau nazariečiai, o jiems išnykus - šis paslaptingas laiškas.

Nilas gurkštelėjo burbono.

- Pilypas Gražusis išsako antrą rimtą kaltinimą tamplieriams: „Kai jie stoja į ordiną, juos priimančiajam - didžiajam magistrui - iš pradžių bučiuoja nugaros apačią, paskui pilvą."*

Lylandas nusikvatojo:

- Gosh! Templar queers!

- Ne, tamplieriai nebuvo homoseksualai, jie duodavo skaistybės įžadus ir viskas rodo, kad jų laikėsi. Tai buvo ritualinis religinės, iškilmingos, viešos ceremonijos gestas. Šis

* Idem (aut. past.).

261

Michel Benoît

gestas leido Pilypui Gražiajam apkaltinti juos sodomija, nes to gesto jis nesuprato, o jis veikiausiai turėjo nepaprastai simbolinę reikšmę.

- Bučiuoti didžiajam magistrui užpakalį, o paskui apėjus ratą — jam pilvą: simbolinis bažnyčios ritualas?

- Iškilmingas ritualas, kuriam jie teikė didžiulę reikš-

mę. Bet kokią gi prasmę jiems turėjo šis gestas? Iš pradžių

maniau, kad jie garbino didžiojo magistro čakras, dvasinės energijos vietas, kurios induistams yra būtent pilvo ir...

užpakalio vietose. Tačiau tamplieriai neišmanė induizmo filosofijos. Neturiu kito paaiškinimo, tik šį: tai pagarbos ženklas didžiojo magistro asmeniui, apaštalui, kurio autoritetas jiems buvo viršesnis už Petro ir jo įpėdinių. Tad atrodo, kad jie garbina kitus apaštališkuosius sekėjus, tryliktojo apaštalo linijos. Bet kodėl bučiuota į tokią tikslią vietą, nugaros apačią? Nežinau.

Tą vakarą Nilui nesisekė užmigti. Galvoje sukosi klausimai. Ką reiškė šis šventvagiškas gestas, visiems laikams suteršęs riterių atminimą? O ypač - koks jo ryšys su tryliktojo apaštalo laišku?

Jis vėl apsivertė lovoje, sugirgždėjo spyruoklinis čiužinys. Rytoj jis eis į koncertą. Pats tinkamiausias laikas prasiblaškyti.

262

Tryliktojo apaštalo paslaptis

66

Paryžius, 1314 metų kovo 18 diena

- Paskutinį kartą prašome tavęs prisipažinti: ar neigei Kristaus dieviškumą? Ar pasakysi mums, ką reiškia tas bedieviškas ritualas, atliekamas priimant į tavo Ordiną?

Sitė saloje didysis Tamplierių ordino magistras Žakas de Molė buvo užkeltas ant žabų ryšulių. Surištomis rankomis po baltu apsiaustu, puoštu raudonu kryžiumi, jis stovėjo priešais Gijomą de Nogarė, Pilypo IV Gražiojo kanclerį, atsidavusį karaliui visa siela. Paryžiaus liaudis buvo susirinkusi abiejuose upės krantuose. Ar didysis magistras paskutinę minutę išsižadės savo įsitikinimų ir atims iš žiopsančios minios laukiamą reginį? Išsižergęs budelis laikė dešinėje rankoje uždegtą deglą - jam tereikėjo tik mesti jį į sukrautą laužą.

Žakas de Molė trumpai užsimerkė ir prisiminė visą Ordino istoriją. Įkurto beveik prieš du šimtmečius, 1149 metais. Netoli nuo to laužo, ant kurio jis netrukus mirs.

Rytojaus dieną, kai į Paryžių buvo atvykęs riteris Eskjė

de Flojiranas, antrasis pagal rangą magistras skubiai sušaukė

neeilinį Tamplierių ordino susirinkimą.

Susirinkusiems broliams jis garsiai perskaitė tryliktojo apaštalo laišką, kurį nurašytą buvo taip stebuklingai gavęs.

Jame slypėjo nenuginčijamas įrodymas, kad Jėzus nebuvo 263

Michel Benoît

Dievas. Jis niekuomet neprisikėlė, o buvo palaidotas esenų

kažkur Idumėjos dykumoje. Laiško autorius sakė, kad neigia dvylikos apaštalų liudijimą ir Petro autoritetą: jį kaltino sutikus su Jėzaus sudievinimu, kad gautų valdžią.

Apstulbę tamplieriai klausėsi jo mirtinoje tyloje. Vienas atsistojo ir dusliu balsu pasakė:

- Broliai, mes metų metus gyvenome greta savo priešų

musulmonų. Visi žinome, kad Koranas neigia Jėzaus dieviš-

kumą labai panašiais žodžiais kaip ir šis apaštalo laiškas, dėl to jie taip tūžta ant krikščionių. Reikia paskelbti šį laišką visiems krikščionims, kad pagaliau būtų pripažintas tikrasis Jėzaus identitetas. Tai visiems laikams nutrauktų negailestingą karą tarp Mahometo ir Petro sekėjų. Tada galės taikiai sugyventi tie, kurie vienu balsu išpažins, kad Jėzus, Juozapo sūnus, nebuvo dievas, o išskirtinis žmogus ir įkvėpimo kupinas dvasinis vadovas!

Roberas de Kraonas kruopščiai rinko žodžius prieš atsakydamas: niekada, pasakė jis susirinkusiems broliams, niekada Bažnyčia neatsisakys pagrindinės savo dogmos, visuotinės valdžios šaltinio. Jis turėjo kitą planą, kuriam buvo pritarta po ilgų svarstymų.

Prabėgus keliems dešimtmečiams, tamplierių turtai stebuklingai išaugo. Pakakdavo didžiajam magistrui susitikti su kokiu kunigaikščiu ar vyskupu - ir tučtuojau pasipildavo dovanos žeme arba brangiaisiais metalais. Mat Robero de Kraono įpėdiniai naudojo nenuginčijamą argumentą.

264

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Duokite mums priemonių vykdyti savo misijai, - sakydavo jie, - arba mes paskelbsime apaštališkąjį laišką, kurį

turime, jis sunaikins jus ir sunaikins krikščionybę, kuri yra pagrindinis jūsų valdžios ir visų jūsų turtų ramstis.

Mokėjo karaliai, net patys popiežiai, atsirasdavo vis naujų turtingų tamplierių komtūrijų. Prabėgus šimtmečiui tamplieriai jau buvo ir visos Europos bankininkai: tryliktojo apaštalo laiškas tapo aukso upės ištakomis, aukso, tekan-

čio į riterių skrynias.

Tačiau tokių turtų šaltinis, visų troškimų objektas, ga-lėjo paprasčiausiai būti pavogtas. Reikėjo tą ploną audeklo gabalėlį paslėpti saugioje vietoje. Tryliktojo apaštalo įpėdinio, didžiojo magistro asmuo, besipriešinantis kaip ir tryliktasis apaštalas Petro sukurtai krikščionybei, tapo neliečiamas. Vienas magistras prisiminė, kaip rytiečiai ka-liniai slėpdavo pinigus: įdėdavo juos į metalinį vamzdelį, jį kišdavo į vidurius ir taip saugodavo savo turtą nuo vagystės. Magistras įsakė padaryti auksinį dėklelį, ten įdėjo kruopščiai susuktą laišką, įsikimšo į žarnyną ir nuo to laiko nešiojo laišką savo viduje, o jo asmuo tapo dar šven-tesnis.

Kad niekas neįtartų laiško paslapties, reikėjo sunaikinti net menkiausią jo pėdsaką. Patė valdų senešalas išgirdo kalbant apie jo žemėse stovinčioje Zerminji bažnyčioje iškaltą užrašą. Vienas eruditas vienuolis sakė, kad tame užraše slypėjo užkoduota prasmė, susijusi su Nikėjos simbolio teksto užrašymo būdu. Jis teigė galįs iššifruoti kodą.

265

Michel Benoît

Senešalas išsikvietė vienuolį ir užsidarė su juo Zerminji bažnyčioje. Išėjęs iš ten atrodė rimtas ir paliepė nedelsiant palydėti vienuolį į Patė.

Eruditas vienuolis mirė ten rytojaus rytą. Akmuo buvo tučtuojau užtinkuotas, ir paslaptingas užrašas išnyko iš akių

ir iš žmonių atminties.

Priėmimo į Tamplierių ordiną ritualas nuo to laiko įgijo tą keistą gestą, kurį naujokai atlikdavo per religines apeigas: per mišias, prieš gaudami ilgąjį baltą apsiaustą, jie turėdavo klauptis prieš didįjį magistrą ir iš pradžių pabučiuoti žemai jo nugarą, paskui pilvą.

Patys nežinodami, naujieji broliai taip pagarbindavo tryliktojo apaštalo laišką, visur su neapykanta ieškomą Bažny-

čios, kurią jis būtų galėjęs sunaikinti. Dabar laiškas buvo saugus didžiojo magistro viduriuose, jis ištraukdavo iš dėklo jį tik tuomet, kai grasinimais siekdavo gauti dar daugiau žemių, dar daugiau aukso.

Tamplierių lobis gulėjo daugybės komtūrijų rūsiuose.

Tačiau šių lobių šaltinis, neišsenkamas jų šaltinis, buvo perduodamas vieno didžiojo magistro kitam, jo įpėdiniui, ir tasai savo ruožtu saugojo jį pačiame savo kūne.

Ant laužo stovintis Žakas de Molė pakėlė galvą. Jie kankino jį vandeniu, ugnimi, tempė jo kūną, tačiau jie nieko neieškojo jo viduriuose. Paprastai sutraukdamas raumenis jis galėjo justi, kad pačioje intymiausioje jo vietoje įdėtas 266

Tryliktojo apaštalo paslaptis

auksinis dėklas: laiškas išnyks su juo, vienintelis tamplierių ginklas prieš karalius ir Jėzaus nebevertos Bažnyčios prelatus. Keista, tačiau Gijomui de Nogarė jis atsakė tvirtu balsu:

- Tik kankinami kai kurie mūsų broliai prisipažino dėl visų tų baisybių, kuriomis mus kaltini. Prieš dangų ir žemę dabar prisiekiu, kad viskas, ką sakei dėl tamplierių

nusikaltimų ir bedieviškumo, tėra apkalbos. O mes nusi-pelnome mirties, kad nesugebėjome atlaikyti inkvizitorių

sukeltų kančių.

Su triumfo šypsena veide Nogarė atsisuko į karalių. Stovėdamas ant pakylos, iškilusios virš Senos, Pilypas pakėlė

ranką. Tą pačią akimirką budelis įkišo degantį deglą į laužo žabų ryšulius.

Ugnies liežuvėliai kilo ore, iki pat Dievo Motinos katedros bokštų. Žakui de Molė dar užteko jėgų sušukti:

- Popiežiau Klemensai, karaliau Pilypai! Metams nepra-bėgus kviečiu jus į Dievo teismą, kad sulauktumėte teisin-gos bausmės! Būkite prakeikti jūs ir tie, kurie ateis po jūsų!

Laužas susmego, pasipylė kibirkštys. Siaubingas karštis pasiekė net Senos krantus.

Vakarėjant Dievo Motinos katedros klebonas atėjo pa-simelsti prie rūkstančių laužo liekanų. Lankininkai buvo išvarę žmones, aplink buvo tuščia, jis atsiklaupė. Ir krūptelėjo: priešais jį vidury karštų pelenų besileidžiančios saulės spinduliuose blizgėjo kažkoks daiktas. Pasiėmęs šakelę jis 267

Michel Benoît

prisitraukė jį arčiau. Tai buvo aukso gabalėlis, lauže ištirpu-sio aukso gabalėlis, glotnus, ašaros formos.

Viskas, kas liko iš dėklo, kuriame buvo įdėtas tryliktojo apaštalo laiškas, viskas, kas liko iš paskutinio didžiojo Tamplierių ordino magistro: viskas, kas liko iš tikrojo tamplierių

lobio.

Kaip ir dauguma, klebonas žinojo, kad tamplieriai nekalti, kad jų mirtis iš tiesų yra kankinių mirtis. Jis pamaldžiai palietė lūpomis auksinę ašarą, kuri pasirodė jam deginanti, nors tebuvo šilta. Tai buvo šventojo relikvija, šventojo, tokio kaip ir tie, kurie atidavė gyvybę už Jėzų. Jis patikėjo aukso gabalėlį popiežiaus Klemenso pasiuntiniui. Popiežius mirė tais pačiais metais.

Po ilgų klajonių aukso ašara atsitiktinai atsidūrė Šv. Pijaus V draugijos rektoriaus rankose. Siam pavyko sužinoti, ką reiškė šis aukso gabalėlis, juk ne visi tamplieriai mirė

XIV amžiaus pradžioje. Nieko nėra sunkiau sunaikinti kaip atminimą.

Sį netiesioginį tryliktojo apaštalo maišto prieš viešpa-taujančią Bažnyčią liudytoją rektorius saugiai laikė kartu su Draugijos lobiais.

67

Priėmimo holas iš tiesų buvo erdvaus patricijų namo sa-lonas. Už dviejų žingsnių nuo šurmulingo Romos miesto 268

Tryliktojo apaštalo paslaptis

centro Džulijos gatvėje buvo galima grožėtis arkadomis, ap-augusiomis glicinijomis, ir keletu senovinių rūmų, virtusių

viešbučiais - maloniais, prabangiais ir kviečiančiais užeiti.

- Ar malonėtumėte pranešti ponui Barjonai, kad norė-

čiau jį pamatyti?

Dailiai juodai apsirengęs viešbučio tarnautojas nužvelgė

ankstyvą lankytoją. Pagyvenęs, žilstelėję plaukai, paprastas apdaras: gerbėjas, užsienietis žurnalistas? Jis sučiaupė lūpas.

- Maestro grįžo labai vėlai naktį, niekuomet netrukdo-me jo prieš...

Lankytojas kuo natūraliausiai išsitraukė iš kišenės dvide-

šimties dolerių banknotą ir ištiesė jį tarnautojui.

- Jis apsidžiaugs mane pamatęs, o jei ne, duosiu jums dar tiek pat. Pasakykite jam, kad jo laukia senas klubo draugas.

Jis supras.

- Kas tau užėjo, Ari, versti mane iš lovos taip anksti, koncerto dieną? Beje, ką veiki Romoje? Turėtumei išėjęs į

pensiją ramiai leisti dienas Jafoje ir palikti mane ramybėje.

Aš tau nebepavaldūs.

- Žinoma, tačiau iš Mosado niekuomet neištrūksi, Levai, ir tu vis dar pavaldus jam. Nagi, atsipalaiduok! Esu Europoje ir norėjau pasinaudojęs proga aplankyti tave, tik tiek.

Kaip tavo romėniškasis sezonas?

- Gerai, tik šiandien grosiu trečiąjį Rachmaninovo koncertą, tai siaubingai sunkus kūrinys ir man reikia susikaupti.

Taigi dar turi šeimos Europoje?

269

Michel Benoît

- Žydas visuomet visur turi šeimos. Tavo šeima šiek tiek ir žvalgybos tarnyba, kurioje apmokiau tave, kai tebu-vai paauglys. O Jeruzalėje dėl tavęs nerimauja. Kurių galų

sekei tą prancūzą vienuolį Romos eksprese, rezervavęs visą jo kupė? Kas tau davė įsakymą? Ar norėjai atnaujinti ankstesnę operaciją ir šį kartą vienas? Ar tai aš tave išmokiau veikti vieną?

Levas patempė lūpą ir nuleido galvą.

- Neturėjau laiko įspėti Jeruzalės, viskas vyko labai greitai...

Aris sugniaužė kumščius ir nutraukė jį:

- Man nemeluok. Gerai žinai, kad po to atsitikimo nesi toks, koks buvai, ir kad metų metus per dažnai žaidei su mirtimi. Kartais tave užplūsta pavojaus poreikis, jo kvapas tave jaudina tarsi narkotikai. Tuomet tu nebemąstai. Ar įsivaizduoji, kas būtų įvykę, jei tėvui Nilui taip pat būtų nutikęs nelaimingas atiitikimas?

- Būtų kilusi didžiulė problema Vatikanui. Ari, neken-

čiu jų visa savo siela. Tai jie leido naciams, išnaikinusiems visą mano šeimą, pabėgti į Argentiną.

Aris švelniai pažvelgė į jį.

- Laikas ne neapykantai, laikas teisingumui. Ir nesu-vokiama, neleistina, kad tu niekam nepranešęs priimtu-mei tokio lygio politinius sprendimus. Paaiškėjo, kad nebegali savęs kontroliuoti: turime apsaugoti tave nuo tavęs paties. Nuo šiol tau visiškai draudžiama imtis čia kokių

nors veiksmų. Mažasis Levas, žaidęs su savo gyvenimu 270

Tryliktojo apaštalo paslaptis

tarsi būtų grojęs muziką, užaugo. Dabar tu garsenybė.

Tęsk mūsų tau patikėtą užduotį, sek Moktarą al Koraišą ir ypač stebėk prancūzų vienuolį. Imtis tiesioginių veiksmų - nebe tau.

68

Įėjęs į Sv. Cecilijos akademiją, Nilas juto didžiulį jaudulį.

Paskutinį kartą koncerte jis lankėsi Paryžiuje, stojimo į vienuolyną išvakarėse. Tai buvo labai seniai.

Salė buvo nedidukė, aplinka veik šeimyniška. Girdėjosi įprasti tokiose vietose pokalbiai, tarp ypač šventiškai apsirengusių žmonių buvo galima pastebėti purpurines kelių

kardinolų sutanas. Lylandas ištiesė abu kvietimus darbuotojui, ir šis palydėjo juos į dvidešimtą eilę, šiek tiek kairiau nuo centro.

- Cia jums neužstos pianinas, monsinjore, galėsite matyti, kaip groja pianistas.

Jie atsisėdo tylėdami. Po to, kai atvyko į Romą, Nilas jautė, kad kažkas tarp jo ir Lylando nutrūko: absoliutus, visiškas pasitikėjimas, dėl kurio jie liko tokie artimi, nors juos skyrė atstumas ir laikas. Jam atrodė, kad prarado savo paskutinį ir vienintelį draugą.

Orkestras jau buvo savo vietoje. Staiga salę nušvietė ryš-

kesnės šviesos ir įėjo dirigentas, paskui jį - pianistas. Nu-griaudėjo plojimai, amerikietis pasilenkė prie Nilo.

271

Michel Benoît

- Levas Barjona čia jau grojo kelis rečitalius, publika jį

pažįsta ir vertina.

Dirigentas pasveikino publiką, o Levas Barjona nuėjo tiesiai prie pianino, net nepasukęs į salę galvos. Iš savo vietos Nilas galėjo matyti tik dešinįjį jo profilį su šviesių

plaukų kupeta. Kai dirigentas užlipo ant pakylos, pianistas pakėlė akis ir jam nusišypsojo. Paskui linktelėjo galva ir pasigirdo smuikai, gilios pulsacijos pradžia, įspėjimas, kad tuoj pasigirs pianino garsai. Vos tik pianistas išgirdo šį

besikartojantį kerintį ritmą, jo veidas sustingo tarsi kokio automato.

Staiga Nilui žybtelėjo mintis: kažkur jis jau matė šią veido išraišką. Tačiau Levas uždėjo rankas ant klavišų ir pasigirdo pirmosios dalies tema, tarsi nostalgiškai primindama užmirštą pasaulį, laimę, prarastą po Rusijos Spalio revoliu-cijos. Nilas užsimerkė. Rachmaninovo muzika nunešė jį į

roges ant sušalusio sniego, į tremties kelius, prie mirties ir to, ką reikia apleisti, vartų.

Baigiantis antrajai daliai publika jau buvo užkariauta.

Lylandas vėl pasilenkė prie Nilo.

- Trečioji dalis iš viso repertuaro yra sunkiausia groti.

Levas Barjona buvo nuostabus, tačiau tik vos vos linktelėjo galva iš karto visiems atsistojusiems žiūrovams ir išnyko užkulisiuose. Paraudęs iš malonumo Lylandas plojo iš visų

jėgų. Staiga jis liovėsi.

- Pažįstu Levą, jis negrįš į sceną, jis niekuomet nekarto-ja. Eime, pamėginsime su juo pasimatyti.

272

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jie įsiliejo į džiūgaujančių žiūrovų minią, šaukiančią

„Bravo! Bravo! Bis!"

Vatikanui rezervuotoje ložėje atsainiai plojo kardinolas Kacingeris. Jis gavo molto confidenziale pranešimą iš Valstybės sekretoriato*, jį įspėjo saugotis Izraelio pianisto. „Gal ir įtartinas tipas, tačiau koks virtuozas!"

Staiga jis tarsi suakmenėjo: apačioje pastebėjo elegantišką Lylando siluetą ir žilą Nilo galvą. Jie ėjo kairės sce-nos pusės link, užkulisių link - ten, kur buvo menininkų

kambariai.

- Rembertai! Salom, kaip malonu tave matyti!

Apsuptas gražių moterų Levas Barjona apkabino Lylandą, paskui atsisuko į Nilą.

- O štai, matyt, ir tavo kompanionas... Esu laimingas, ga-lėdamas susipažinti su jumis, jums patinka Rachmaninovas?

Apstulbęs Nilas su juo nepasisveikino. Dabar izraelietis stovėjo nutviekstas šviesos, ir Nilas pirmą kartą pamatė iš arti jo veidą. Nuo kairės ausies iki plaukų matėsi randas.

Vyras iš traukinio!

Labai patenkintas Levas niekuo neparodė, kad pastebė-

tų, jog Nilas sutrikęs. Jis pasilenkė prie Lylando ausies ir šypsodamasis sušnibždėjo:

- Jūs pačiu laiku, mėginau pasprukti nuo šių gerbėjų.

Po kiekvieno koncerto man reikia bent kelių valandų ant žemės nusileisti, man reikia ramybės ir tylos.

* Vatikano užsienio reikalų ministerija (aut. past.).

273

Michel Benoît

Jis atsisuko į Nilą:

- Ar suteiktumėte man malonumą pavakarieniaudamas su manimi? Galėtume nueiti į ramų tradicinį itališką restoranėlį, ir su dviem vienuoliais tyla bus garantuota. Jūs būsite idealūs svečiai, kad padėtumėte man užmiršti Rachmaninovo pasaulį. Palaukite manęs prie išėjimo, paspruksiu nuo šitų trikdytojų, persirengsiu ir ateisiu.

Niekas negalėjo atsispirti Levo Barjonos šypsenai ir ža-vesiui, jis tikrai tai žinojo. Nelaukęs atsakymo, nužingsniavo į užkulisių gilumą, o Nilas liko stovėti it įbestas iš nuostabos.

Vyras iš traukinio! Ką jis veikė, vienas su juo, perpildy-tame Romos eksprese, ir ką jis ketino daryti, kai netikėtai kupė pasirodė kontrolierius?

Jis vakarieniaus su juo, akis į akį...

Trečioji dalis

Tryliktojo apaštalo paslaptis

69

Tą vėlų vakarą bute Sv. Angelo pilyje suskambo telefonas: Alesandras Kalfas krūptelėjo. Jis pagaliau buvo įtikinęs Sonią - ši vis sunkiau paklusdavo jo reikalavimams -

ir jau beveik paruošęs sudėtingą sceną, kuri turėjo būti visiškai tobula.

Tokiu laiku skambinti galėjo tik kardinolas.

Jis ir skambino, vos grįžęs į Vatikaną, nuo kurio Šv. Cecilijos akademija buvo visai netoli. Iš jo balso Kalfas tuojau suprato, kad kažkas negerai.

— Monsinjore, ar žinote?

- Apie ką, Eminencija?

— Ką tik grįžau iš žydo Levo Barjonos koncerto. Prieš kelias dienas mūsų tarnybos mane įspėjo dėl šio žmogaus, ir apstulbau sužinojęs, kad Sv. Pijaus V draugija... kaip čia pasakius... naudojasi slaptais jo talentais. Kas jums leido Vatikano vardu naudotis užsienio agentais?

- Eminencija, Levas Barjona niekada nebuvo Vatikano agentas! Visų pirma tai yra žymus pianistas, o jei sutikau su juo bendradarbiauti, tai tik dėl to, kad jis, kaip ir mes, 2 77

Michel Benoît

yra Abraomo sūnus, ir labai įžvalgus. Bet niekada nesu jo matęs.

- Na, o aš ką tik mačiau jį Sv. Cecilijos akademijoje.

Atspėkite, kas buvo salėje?

Kalfas atsiduso.

- Jūsų du vienuoliai, - toliau kalbėjo Kacingeris, - amerikietis ir prancūzas.

- Eminencija, bet ar blogai, kad einama pasiklausyti geros muzikos?

- Visų pirma vienuoliui ne vieta koncerte. Juo labiau kad, kaip mačiau, po koncerto jie nuėjo į užkulisius. Jie neabejotinai susitiko su Levu Barjona.

„O, aš labai tikiuosi, - pamanė Kalfas, - kad jie susitiko."

- Eminencija, jau seniai Jeruzalėje Lylandas susipažino su Barjona, kuris mokėsi pas Artūrą Rubinšteiną. Jie abu dega aistra muzikai. Man atrodo normalu...

Kacingeris jį pertraukė:

- Gal galėčiau priminti, kad Lylandas dirba Vatikane ir būtent aš leidau jums pasinaudoti juo kaip jauku tėvui Nilui? Labai pavojinga leisti jiems susitikti su tokia skandalinga asmenybe kaip Levas Barjona, kuris - turėtumėte tai žinoti kaip ir aš - yra ne tik talentingas muzikantas. Mano kan-trybė išsisėmė: savaitę prieš Kalėdas kiekvieną rytą aukosiu mišias savo titulum - Santa Maria in Cosmedin bažnyčioje,

* Kiekvienam kardinolui po įšventinimo yra paskiriama viena iš seniausių

Romos bažnyčių. Tai jo titulum, primenantis laikotarpį, kai kardinolai pa-dėjo popiežiui valdyti miestą (aut. past.).

278

Tryliktojo apaštalo paslaptis

rytoj pirmoji diena. Padarykite taip, kad rytoj popiet Lylandas būtų mano paslaugoms. Išsikviesiu jį į savo kabinetą ir priminsiu jo pareigas. O jūs nepamirškite, kad tarnaujate Bažnyčiai ir todėl negalite imtis kai kurių... iniciatyvų.

Dėdamas ragelį Kalfas šypsojosi. Nenorėtų jis būti amerikiečio vietoje: Jo Eminencija praris jauką. Tai neturėjo reikšmės: jis puikiai suvaidino savo vaidmenį - prakalbino Nilą ir supažindino jį su žydu. Jaukas - kardinolui. Tai jis nori pagauti žuvį.

Jis grįžo į savo miegamąjį ir vos susilaikė neparodęs susi-erzinimo: Sonia buvo nusimetusi savo apdarą ir nuoga sėdė-

jo ant lovos krašto. Jos veide matėsi užsispyrimas, o skruostais riedėjo ašaros.

- Nagi, gražuole, tai ne taip jau baisu!

Jis pakėlė ją ir privertė užsidėti šydą, paslėpusį nuosta-bius jos plaukus, o ant viršaus uždėjo krakmolytą galvos apdangalą, kurio kampai nusviro ant apvalių pečių. Ap-rengtą kaip senojo režimo vienuolę - „tik viršus, visa kita man" - paklupdė ją ant raudono aksomo klaupto priešais bizantišką ikoną. Visada dėmesingas detalėms, jis pamanė, kad ikona padės rumunei geriau suvaidinti jam reikalingą vaidmenį.

Jis atsitraukė: paveikslas buvo tobulas. Nuoga, apdangalo gražiai paryškintu pailgu veidu, pakėlusi akis į ikoną, Sonia buvo sunėrusi savo grakščias rankas ir atrodė lyg melstųsi.

„Nekalta poza, priešais Švenčiausiosios Mergelės paveikslą.

Labai seksualu."

279

Michel Benoît

Roma nugrimzdo į nakties tylą. Monsinjoras Kalfas, atsiklaupęs Soniai užpakaly ir prisispaudęs prie jos nugaros linkio, pradėjo dieviškojo kulto garbinimą. Jo kojos rėmėsi į suoliuką, ir jam patiko jausti šį aksominį paviršių. Rankomis stipriai įsikibęs į jaunos moters krūtinę, akimirką sutri-ko nuo Bizantijos mergelės žvilgsnio, kuriuo, atrodė, ji ne-byliai priekaištavo jam. Jis užsimerkė: jo mistinės sąjungos paieškose nebus jokių tarpininkų tarp to, kas žmogiška ir kas dieviška, tarp kūniškų ir dvasiškų dalykų.

Jam ėmus murmėti Soniai nesuprantamus žodžius, ji, nenuleisdama akių nuo ikonos, atnėrė rankas ir nusišluostė

akis temdžiusias ašaras.

70

Tuo metu Levas pakėlė taurę, sveikindamas savo svečius.

- Už mūsų susitikimą!

Jis nusivedė du vienuolius į nedidelį restoraną Trasteve-ryje, šurmulingame Romos kvartale. Lankytojai buvo vien italai, ryjantys milžiniškas pasta porcijas.

- Rekomenduoju jų penne arrabiate. Tai naminė virtuvė, visada ateinu čia po koncerto: jie užsidaro labai vėlai, turime laiko susipažinti.

Kai jie atėjo į restoraną, Nilas neištarė nė žodžio: negali būti, kad žydas jo neatpažintų. Bet Levas, linksmas ir visiš-

kai nesivaržantis, regis, nepastebėjo savo pašnekovo tylėjimo.

280

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jie su Lylandu dalijosi prisiminimais apie senus gerus laikus, apie susitikimą Izraelyje, savo muzikinius atradimus:

- Anuomet Jeruzalėje pagaliau galėjome atsigauti po Se-sių dienų karo. Kapitonas Igaelis Jadinas norėjo, kad pasilikčiau su juo Tsahal kariuomenėje...

Pirmą kartą Nilas įsitraukė į pokalbį:

- Pažinojote žymųjį archeologą?

Levas palaukė, kol prieš juos padės tris garuojančias pasta lėkštes, tada pasisuko į Nilą. Patempė lūpas ir nusišypsojo.

- Ne tik gerai pažinojau, bet ir jo dėka patyriau neįprastą nuotykį. Esate senųjų tekstų specialistas, tyrėjas, tai turėtų

jus sudominti...

Nilui susidarė nemalonus įspūdis, kad jis pateko į spąstus. „Iš kur jis žino, kad aš specialistas ir tyrėjas? Kodėl jis mus čia atsivedė?" Neįstengdamas nieko atsakyti, jis nusprendė leisti Levui atsiskleisti ir tylėdamas linktelėjo.

- 1947 metais man buvo aštuoneri, gyvenome Jeruzalėje. Mano tėvas draugavo su jaunu archeologu iš Hebrajų

universiteto, Igaeliu Jadinu - užaugau šalia jo. Jam buvo dvidešimt metų ir, kaip visi Palestinos žydai, jis gyveno dvejopą gyvenimą: studentas, bet visų pirma Hagana kovotojas, greitai tapęs kapitonu. Aš tai žinojau, labai žavėjausi juo ir svajojau tik apie viena - pats kovoti dėl savo šalies.

- Aštuonerių metų?

* Slapta žydų kariuomenė, veikusi iki reguliariosios žydų kariuomenės Tsahal

sukūrimo (aut. past.).

281

Michel Benoît

- Rembertai, aktyvūs Palmach* ir Hagana kovotojai buvo paaugliai, kuriuos pavojai svaigino! Jie nedvejodami naudojosi vaikais kaip pasiuntiniais, neturėjome jokių ryšio priemonių. Lapkričio 30-osios naktį Jungtinės Tautos sutiko, kad būtų įkurta žydų valstybė. Žinojome, kad kils karas: Jeruzalę apraizgė spygliuotos vielos, nuo tol tik vaikai galėjo joje judėti be leidimų.

- Tu tai ir darei?

— Be abejo: Jadinas ėmė kasdien naudotis mano paslaugomis, klausiausi visko, kas buvo šnekama aplinkui. Vieną vakarą jis man pasakojo apie keistą atradimą: beduinas, be-sivydamas ožką Negyvosios jūros uolėtose pakrantėse, įkrito į grotą. Viduje jis rado molinius ąsočius su sulipusiais ritiniais, juos Betliejuje už penkis pounds pardavė krikščionių

batsiuviui. Sis galiausiai juos patikėjo metropolitui Samu-eliui, kuris vadovavo Sv. Morkaus vienuolynui, esančiam toje Jeruzalės dalyje, kurią ką tik užėmė arabai.

Nilas sukluso: jis buvo girdėjęs apie neįtikėtinas Negyvosios jūros rankraščių istorijas. Jo nepasitikėjimo kaipmat neliko: priešais buvo tiesioginis liudytojas - tokios galimybės jis tikrai nesitikėjo.

Skanaudamas savo penne, Levas žvilgtelėjo į Nilą, - atrodė, kad staigus šio susidomėjimas jį pralinksmino. Jis tęsė:

— Metropolitas Samuelis paprašė, kad Jadinas iššifruotų

šiuos rankraščius. Reikėjo pereiti visą miestą, pasiekti Šv. Mor-

* Slaptos elitinių kovotojų grupės, vykdžiusios specialias gynybines užduotis

(aut. past.).

282

Tryliktojo apaštalo paslaptis

kaus vienuolyną, o kiekviena gatvė buvo lyg spąstai. Jadinas davė man moksleivio uniformą bei krepšį ir parodė, kurioje pusėje yra vienuolynas. Aš prasibroviau pro anglų barikadas, arabų tankus, Hagana padalinius: visi akimirksniu nustodavo šaudyti, kad praleistų vaiką į mokyklą! Savo krepšyje parsine-

šiau iš vienuolyno du ritinius, ir Jadinas išsyk suprato, kas tai: seniausi rankraščiai iš kada nors rastų Izraelio žemėje, lobis, teisėtai priklausantis naujajai žydų valstybei.

- Ką jis su jais padarė?

- Jis negalėjo jų pasilikti, tai būtų buvusi vagystė. Grą-

žino juos metropolitui ir jam pranešė, kad yra pasirengęs nusipirkti visus rankraščius, kuriuos beduinai ras Kumrano grotose. Nors vyko karas, pasklido garsas: ėmė varžytis amerikiečiai iš American Oriental School ir prancūzų domi-nikonai iš Jeruzalės Biblijos mokyklos. Jadinas vadovavo karinėms operacijoms ir kartu rūpinosi slaptais sandoriais su Betliejaus ir Jeruzalės antikvarinių daiktų prekiautojais.

Amerikiečiai susiglemždavo viską...

- Žinau, - pertraukė Nilas, - mūsų vienuolyne turėjau galimybę susipažinti su Hantingtono bibliotekoje esančiomis kopijomis.

- Aha, gavote vieną egzempliorių? Nedaug kam taip pasisekė. Tikiuosi, vieną dieną jie bus paskelbti. Taigi atsitiktinai tapau dalyviu tokio įvykio, kuris turėtų jus sudominti...

Jis pastūmė lėkštę, įsipylė vyno. Nilas pastebėjo, kad jo veidas staiga suakmenėjo, kaip traukinyje, kaip tada, kai jis skambino Rachmaninovą!

283

Michel Benoît

Patylėjęs Levas susiėmė ir pasakojo toliau:

- Vieną dieną metropolitas Samuelis Jadinui pranešė, kad turi du ypač gerai išsilaikiusius dokumentus. Antrą kartą apsilankęs grotoje, beduinas juos surado trečiajame ąsotyje iš kairės pusės prie angos, šalia griaučių, greičiausiai likusių

nuo tamplierių laikų, nes juos vis dar dengė balta tunika su raudonu kryžiumi. Aš vėl perėjau per miestą ir atnešiau Jadinui ąsočio turinį: didelį ritinį, įvyniotą į impregnuotą drobę, ir mažą pergamentą - vieną lapelį, tiesiog perrištą linine virve. Kambaryje, kuriuo naudojosi kaip karine būstine, krintant bomboms, Jadinas išvyniojo hebrajiškais raš-

menimis parašytą ritinį: tai buvo esenų Pamokymų knyga.

Paskui išskleidė lapelį, parašytą graikiškai, ir garsiai išvertė

man pirmąjį sakinį: „Aš, mylimiausias mokinys, tryliktasis apaštalas, visoms bažnyčioms..."

Nilas išbalo ir stipriai suspaudė savo stalo įrankius, kad susivaldytų.

- Ar jūs įsitikinęs? Jūs gerai išgirdote „mylimiausias mokinys, tryliktasis apaštalas"?

- Visiškai. Jadinas atrodė sutrikęs. Jis man pasakė, kad jį domina tik hebrajiški rankraščiai, nes tai yra Izraelio pa-veldas: šis laiškas, parašytas ta pačia graikų kalba kaip ir evangelijos, yra susijęs su krikščionimis, jį reikia grąžinti metropolitui. Jis pasiliko Pamokymų knygą, mainais į ma-no portfelį įdėjo pluoštą dolerių ir pridėjo mažą graikišką pergamentą. Tada vėl, krintant bomboms, išsiuntė mane į

Sv. Morkaus vienuolyną.

284

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Nilas buvo priblokštas. „Jis savo rankose laikė tryliktojo apaštalo laišką, vienintelį egzempliorių, kuris nepateko į

Bažnyčios rankas - galbūt net originalą!"

Vis dar suakmenėjusiu veidu, Levas tęsė:

- Likus šimtui metrų iki vienuolyno gatvėje sprogo mina: buvau nublokštas ir praradau sąmonę. Kai vėl atsi-merkiau, išvydau prie manęs pasilenkusį vienuolį. Buvau vienuolyne, mano kaukolės oda buvo perrėžta nuo apačios iki viršaus, - jis persikreipęs palietė savo randą, - o mano moksleivio krepšys - dingęs.

- Dingęs?

- Taip. Dvidešimt keturias valandas, ištiktas komos, buvau tarp gyvenimo ir mirties. Kitą dieną mane aplankęs metropolitas pasakė, kad vienas jo vienuolis rado mane gatvėje ir perdavė jam krepšį. Atidaręs jis suprato: Jadinas grynaisiais sumokėjo jam už Kumrano rankraštį, bet jis nenorėjo graikų laiško. Si laišką jis buvo pardavęs dominikonų vienuoliui kartu su keletu paskirų hebrajiškų rankraščių, kuriuos jam atnešė beduinai. Jis juokdamasis net pridūrė, kad viską sukišo į tuščią Napoleon konjako, kurį labai mėgo, dėžę. Ir kad dominikonas, atrodo, visiškai nesuvokė vertės to, ką nusipirko.

Nilo galvoje knibždėjo klausimai.

- Kaip manote, ar metropolitas perskaitė laišką, prieš pa-duodamas jį dominikonui?

- Neturiu jokio supratimo, bet tai mane nustebintų.

Metropolitas Samuelis tikrai nebuvo eruditas. Nepamirški-te, kad vyko karas: jam reikėjo pinigų, kad galėtų išlaikyti 285

Michel Benoît

savo vienuolius ir rūpintis sužeistaisiais, kurių dešimtis nešė

į vienuolyną. Laikas nebuvo tinkamas tekstams nagrinėti.

Greičiausiai jis neskaitė laiško.

- O... dominikonas?

Levas atsisuko į jj: jis žinojo, kad šis pasakojimas be galo domina prancūzų vienuoliūkštį. „O kodėl gi, tėve, manote, pasikviečiau jus šįvakar pavakarieniauti? Ar kad paskanau-tumėte makaronų su aštriu padažu?"

- Kaip sakiau, šie prisiminimai smarkiai įstrigo mano atmintyje. Gerokai vėliau, prieš mirtį, Jadinas vėl man prašneko apie šį laišką. Atlikau nedidelį tyrimą, pasinaudodamas Mosadu, kurio... na, sakykime, atsitiktiniu nariu aš tapau. Atrodo, kad po Vatikano tai yra geriausia žvalgybos tarnyba pasaulyje!

Susižavėjęs Levas vėl tapo linksmas: jo veide nebeliko jokios įtampos.

- Dominikonas buvo konversas*, šaunus ir šiek tiek bukas. Prieš pat paskelbiant Izraelio nepriklausomybę padėtis pasidarė tokia įtempta, kad daug dvasininkų grįžo į Europą. Atrodo, kad dominikonas įsikišo į savo bagažą Napolėon konjako dėžę, apie kurios vertę nė nenutuokė, ir nusivežė ją į Romą, o ten baigė savo gyvenimą Generalinėje dominikonų kurijoje, Aventine. Sužinojome, kad dėžės ten nebebuvo, po mirties jo celėje rado tik alyvmedžio rožinį.

- Ir... kurgi ji galėtų būti?

- Generalinė kurija yra administracija, kuri neapsikrauna nereikalingais dokumentais. Pavienius dokumentus, gautus

* Pasaulietis, vienuolijos narys, besirūpinantis vienuolyno ūkiu (aut. past.).

28 6

Tryliktojo apaštalo paslaptis

iš Jeruzalės, ji perdavė Vatikanui, o ten jie, be abejo, buvo padėti kartu su visomis senienomis, su kuriomis nežinoma, ką daryti, arba kurių nenorima judinti. Dėžė turi gulėti kokios nors bibliotekos kampe arba kur nors Šventojo miesto sandėlyje: jei ji būtų atidaryta, tai galiausiai paaiškėtų.

- Kodėl gi, Levai?

Pakerėtas žydo atvirumo, Nilas kreipėsi į jį vardu. Levas tai pastebėjo ir įsipylė antrą taurę vyno.

— Nes Igaelis Jadinas perskaitė laišką, prieš grąžindamas jį metropolitui. Ir tai, ką jis man pasakė gulėdamas mirties patale, leidžia manyti, kad ten yra bauginanti paslaptis, viena iš tų, kurioms jokia Bažnyčia, jokia valstybė - net ir tokia ne-

įveikiama monarchija kaip Vatikanas - negali ilgai trukdyti pasklisti. Jei kas nors tą laišką matė, tėve Nilai, arba jis dabar jau miręs, arba Vatikanas ir Katalikų bažnyčia susprogs ir tai sukels daugiau triukšmo nei 1947 metų žydų ir arabų karas, nei kryžiaus žygiai ar koks kitas Vakarų istorijos įvykis.

Nilas nervingai patrynė veidą.

Arba jis dabar jau miręs...

Andriejus!

71

Nuo lengvo Castelli vyno Nilas šiek tiek apsvaigo. Nustebęs jis pamatė, kad padavėjas priešais jį padėjo puodelį

kavos: visą dėmesį užvaldžius Levo pasakojimui, jis nė ne-287

Michel Benoît

pastebėjo, kaip prarijo penne arrabiate ir po to - Milano kepsnį. Susimąstęs Lylandas maišė šaukšteliu savo kavą. Jis ryžosi užduoti Levui klausimą, kurį Nilas buvo jam uždavęs Belvederio kieme:

- Sakyk man, Levai... Kodėl tu man atsiuntei du kvietimus į savo koncertą ir raštelyje pažymėjai, kad tai galėtų

sudominti mano draugą? Kaip tu sužinojai, kad jis Romoje, ir apskritai iš kur tu žinai apie jo egzistavimą?

Levas kilstelėjo antakius lyg nustebęs.

- Bet... tu pats man rašei! Kai atvykau, kitą dieną viešbutyje Džulijos gatvėje gavau laišką su Vatikano herbu. Viduje buvo kelios mašinėle spausdintos eilutės, jei gerai prisimenu, lyg ir

„monsinjoras Lylandas ir jo draugas tėvas Nilas maloniai dalyvautų..." ar panašiai. Pamaniau, paprašei savo sekretorės mane įspėti, tiesą sakant, man pasirodė, kad tai šiek tiek skubota, bet, be abejo, tokie yra Vatikano įpročiai, kurių tu laikaisi.

Lylandas tyliai atsakė:

- Aš neturiu sekretorės, Levai, ir nesiunčiau tau laiško.

Net nežinojau, kuriame viešbutyje apsistojai koncertuoda-mas Romoje. Sakyk... ar ant laiško buvo mano parašas?

Levas pakratė savo tankius šviesius karčius.

- Nieko nebežinau! Ne, tavo parašo nebuvo, tik inicialai.

Didžioji K, atrodo, su tašku. Kad ir kaip būtų, Rembertai, aš tikrai norėjau čia būdamas pasimatyti su tavimi ir būtinai būčiau susipažinęs su Nilu.

Staiga Lylando veidas sustingo: Kacingeris ar Kalfas? Jį

vėl apėmė įtūžis.

288

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Paskendęs savo mintyse, Nilas išsiblaškęs stebėjo šią per-mainą. Jam kilo daugybė kitų klausimų, ir jis staiga įsikišo:

- Svarbiausia rezultatas, nes dėl to laiško šį vakarą galėjau išgirsti nuostabią Rachmaninovo koncerto interpretaciją. Bet sakykite, Levai... kodėl visa tai mums atskleidėte? Jūs suprantate, ką Rembertui ir man reiškia atrasti naująjį apaštalo laiš-

ką, stebuklingai ištrauktą iš užmaršties XX amžiaus pabaigoje ir ginčijantį mūsų tikėjimą. Kodėl reikėjo mums tai sakyti?

Levas atsakė savo patraukliausia šypsena. Jis negalėjo pasakyti Nilui tiesos: „Nes tokie yra Mosado nurodymai."

- O kas, jei ne jūs, galėtų tuo labiau susidomėti?

Atrodo, jis nekreipė jokio dėmesio į Nilo klausimą ir draugiškai žiūrėjo į jį.

-Tėve Nilai... nejaugi paprastas senas dokumentas, gin-

čijantis Jėzaus dieviškumą, jums gali ką nors pakeisti?

Iš restorano ką tik išėjo paskutiniai lankytojai, dabar jie buvo vieni salėje, šeimininkas pradėjo neskubėdamas ją tvarkyti. Nilas ilgai galvojo prieš atsakydamas, lyg būtų pamiršęs, kad su kažkuo kalbėjosi:

- Šįvakar iš jūsų sužinojau, kad apaštališkasis laiškas buvo rastas Kumrane tuo pat metu, kaip ir Negyvosios jūros rankraščiai: jau kelias savaites kaupiu jo buvimo įrodymus. III amžiaus koptų rankraštis, susišaukiantis su IV amžiaus Origeno tekstais. VII amžiuje - užuominos Korane, VIII amžiuje - užkoduotas Nikėjos simbolis Zerminji ir galiausiai XIV amžiuje - tamplierių procesas. Ir visa tai - daugelį metų praleidus šifruojant I amžiaus tekstą, nuo 289

Michel Benoît

kurio viskas prasidėjo, - Evangeliją pagal Joną. Tryliktojo apaštalo laiškas - jo pėdsakus galėjau atsekti, nes jo šešėlis tvyrojo visoje Vakarų istorijoje.

Pažvelgė tiesiai į Levą.

- Pirma man sakėte, kad nešiojote jį savo moksleivio krepšyje, kai bomboms sproginėjant stengėtės įvykdyti Hagana vadovo užduotį. Paskui sakote, kad jis yra kažkur Vatikane, paslėptas ar paprasčiausiai pamirštas. Girdėjote, kaip Igaelis Jadinas jums sakė, kad jame yra bauginanti paslaptis.

Net jei susipažinčiau su jo turiniu, kuris turėtų būti iš ti-krųjų baisus, jei daugybę amžių su juo siejasi tiek paslapčių, žmogžudysčių ir sąmokslų, — dėl to visiškai nepasikeistų

mano santykis su Jėzumi. Aš atėjau pas jį pats, Levai, ar galite tai suprasti? Jo asmenybė nepriklauso jokiai bažnyčiai, jo buvimui jų nereikia.

Levas atrodė nustebęs. Jis uždėjo ranką ant Nilo rankos.

- Aš niekada nebuvau labai tikintis, Nilai, bet kiekvienas žydas supranta, ką man sakote, nes kiekvienas žydas yra pranašų palikuonis, nori jis to ar ne. Žinokite, kad jūs man be galo patinkate, ir nors gyvenime esu daug melavęs, jums tai sakau visiškai nuoširdžiai.

Jis pakilo, nes šeimininkas jau vaikščiojo aplink jų stalą.

- Iš visos širdies linkiu, kad baigtumėte savo tyrimą. Ne-manykite, kad jis svarbus tik jums, daugiau nieko nesakysiu.

Saugokitės: pranašai ir visi į juos panašūs sulaukė smurtinės mirties. Žydas tai instinktyviai jaučia ir susitaiko, kaip žydas Jėzus kadaise su tuo susitaikė. Dabar antra valanda nakties, 290

Tryliktojo apaštalo paslaptis

tad leiskite man apmokėti jūsų taksi, kad grįžtumėte į San Džirolamą.

Nugrimzdęs ant sėdynės, Nilas žiūrėjo į pro langą šmės-

čiojančius Vatikano skliautus, kurie jaukiai švytėjo šaltą gruodžio naktį, o ašarų migla temdė jam akis. Iki šiol tas laiškas buvo tik hipotezė, jis egzistavo tik virtualiai. Jis ką tik spaudė ranką, kuri lietė šį dokumentą, žiūrėjo į akis, kurios jį matė.

Staiga hipotezė tapo realybe. Tryliktojo apaštalo laiškas neabejotinai buvo kažkur už aukštos Vatikano sienos.

Jis eis iki galo. Jis taip pat savo akimis pamatys šį laišką.

Ir pasistengs išgyventi, priešingai nei visi kiti iki jo.

72

Kai Nilas atėjo į butą Aurelijos gatvėje, Lylandas skambino Bacho preliudiją. Iki paryčių jis mąstė apie Levo Barjonos atvi-ravimus. Pajuodę paakiai patvirtino, kad jį kankina nerimas.

- Nesumerkiau bluosto per naktį - tiek daug naujo iš karto! Tiek to, eime į saugyklą, pasėdėsiu prie tavo grigališ-

kojo giedojimo rankraščių, tai padės man atsigauti. Įsivaizduoji, Rembertai, tryliktojo apaštalo laiškas yra Vatikane!

- Negalėsime praleisti ryto saugykloje. Ką tik skambino monsinjoras Kalfas: kardinolas kviečia mane atvykti šiandien antrą valandą.

291

Michel Benoît

- O kam gi?

- O... - Lylandas nuleido pianino dangtį, jis atrodė susirūpinęs, - atrodo, žinau kam, bet dabar nenorėčiau tau apie tai pasakoti. Jei šis paslaptingas laiškas, kurio jau daug metų

ieškai, yra Vatikane, kaip tu jį gausi?

Dabar jau Nilas atrodė susirūpinęs.

- Atleisk, Rembi, ir aš nenorėčiau dabar tau nieko sakyti. Matai, ką Vatikanas mums padarė: broliai nebėra tikri broliai, nes turi paslapčių vienas nuo kito...

Žemesniame aukšte Moktaras sustabdė savo magnetofoną ir švilptelėjo pro dantis. Nilas ką tik pasakė tai, kas verta daug dolerių: tryliktojo apaštalo laiškas yra Vatikane!

Jis teisingai pasielgė, kad paklausė Kairo įsakymo ir iki šiol nieko nepadarė šiam prancūziūkščiui. Hamas apie šį laišką žinojo beveik tiek pat, kiek ir Kalfas, žinojo ir tai, kad jis gyvybiškai svarbus krikščionybei: kilpa aplink Nilą veržėsi, reikėjo leisti jam pasiekti tikslą.

Kalfas saugojo krikščionybę, bet jis, Moktaras, saugojo islamą, savo Koraną ir savo Pranašą - tebūnie palaimintas jo vardas.

Ilgu koridoriumi eidamas į Kongregacijos prefekto kabinetą, Lylandas jautė skrandžio traukulius. Minkšti kilimai, Venecijos šviestuvai, brangaus medžio apdaila — staiga ši prabanga jam pasirodė nepakeliama. Ja pabrėžiama galybė

organizacijos, kuri, kad apsaugotų didžiulę imperiją, grindžiamą aibe melagysčių, nedvejodama traiškė savo narius.

292

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Atvykus Nilui jis suprato, kad jo draugas tapo šios galios auka, kaip ir jis, bet dėl kitos priežasties. Lylandas iš tikrųjų

niekada niekada nedvejojo dėl savo tikėjimo: Nilo atradimai sutrikdė jį ir sukurstė vidinį maištą. Jis atsargiai pasibeldė į

aukštas duris, papuoštas subtiliais aukso ornamentais.

- Įeikite, monsinjore, aš jūsų laukiu.

Lylandas tikėjosi šalia jo rasti Kalfą, bet Kacingeris buvo vienas. Ant jo tuščio rašomojo stalo gulėjo raudonai per-braukta byla. Kardinolo veidas, paprastai apvalus ir rausvas, buvo tarsi suakmenėjęs.

- Monsinjore, nekalbėsiu užuolankomis. Jau tris savaites jūs kasdien matote tėvą Nilą. Galiausiai nusitempiate jį į

viešą koncertą, supažindinate su mažai pageidautinu asmeniu, apie kurį turime jam nepalankių žinių.

- Eminencija, Roma nėra vienuolynas...

- Sufficit! Mes susitarėme: turite man pranešti apie pokalbius su tėvu Nilu ir apie jo atliekamų asmeninių tyrimų

eigą. Katalikų bažnyčioje joks tyrimas negali būti asmeninis: visos mintys, visi atradimai turi būti jai naudingi. Ne-begaunu jokių jūsų ataskaitų, o tose, kurias man pateikė-

te, švelniai tariant, nėra jokios informacijos. Žinome, kad tėvas Nilas ir toliau eina pavojinga kryptimi, ir žinome, kad jis jus informuoja. Kodėl jūs, monsinjore, renkatės avantiūrą, o ne Bažnyčią, kuriai priklausote ir kuri yra jū-

sų motina?

Lylandas nuleido galvą. Ką jis galėjo atsakyti šiam žmogui?

293

Michel Benoît

- Monsinjore, nedaug nusimanau apie mokslinius tėvo Nilo darbus...

Kacingeris sausai nutraukė jį:

- Neprašau jūsų suprasti, bet prašau pranešti apie tai, ką girdite. Man nemalonu jums priminti, bet jūsų padėtis nėra tokia, kad galėtumėte rinktis.

Jis pasilenkė virš stalo, atvertė bylą ir pastūmė ją Lylandui.

- Atpažįstate šias nuotraukas? Čia jūs vienoje jūsų

Svč. Marijos vienuolių draugijoje tuo metu, kai buvote tė-

vas prioras. Čia, - jis Lylandui prieš nosį pamojavo nespal-vota nuotrauka, - judu vienas priešais kitą vienuolyno sode, ir žvilgsnis, kuriuo žiūrite vienas į kitą, daug ką pasako. O

čia, - ši nuotrauka buvo spalvota, - jūs šalia jo, vaizdas iš nugaros, ir jūsų ranka jam ant peties. Tokie veiksmai tarp dviejų dvasininkų nedera.

Lylandas išbalo, jo širdis ėmė smarkiai plakti. Anzelmas!

Brolio Anzelmo skaistumas, grožis, kilnumas! Šis kardinolas niekada nesupras juos siejusių jausmų. Bet jis niekada nesileis sutepamas šio išsprogusių akių žvilgsnio, šių žodžių, kuriuos taria šiurkščios ir šaltos lūpos.

- Eminencija, aš įrodžiau, ir jūs tai žinote, kad tarp ma-nęs ir brolio Anzelmo neįvyko nieko, kas žeistų mūsų skaistybės įžadus. Jokio veiksmo arba net jokio veiksmo užuominos, priešingos krikščioniškajai moralei!

- Monsinjore, krikščioniškąją skaistybę žeidžia ne tik veiksmai, jos esmė - minčių, širdies ir dvasios tramdymas.

Jūs nusižengėte savo įžadams nederamomis mintimis, jūsų

294

Tryliktojo apaštalo paslaptis

susirašinėjimas su broliu Anzelmu, - jis parodė Lylandui dešimtis laiškų, kruopščiai išdėliotų po nuotraukomis, - tai neabejotinai rodo. Piktnaudžiaudamas savo valdžia, kurią turėjote jam, įtraukėte šį nelaimingą brolį į polinkį, kuris verda jumyse ir kurio vien paminėjimas mane, kaip kunigą, šiurpina.

Lylandas išraudo iki plaukų šaknų ir pasipiktino. „Kaip jie gavo šiuos laiškus? Anzelmai, vargšas broli, ką jie tau padarė?"

- Eminencija, šie laiškai terodo vienuolio ir jo viršininko prieraišumą - nors ir didelį, bet skaistų.

- Nejuokaukite! Šios nuotraukos, pridėjus laiškus, galiausiai ir jūsų viešai pareikštas požiūris į kunigų santuoką - viskas sutampa ir rodo, kad jūsų moralinė būklė jau yra tokia pagedusi, kad turėjome įšventinti jus į vyskupus, idant Jungtinėse Valstijose išvengtume bjauraus skandalo. Amerikos Katalikų bažnyčią krečia audros, gausybė pedofilijos by-lų labai jai pakenkė tikinčiųjų akyse. Įsivaizduokite, ką mus puolanti spauda padarytų su šia informacija: „Svč. Marijos vienuolynas: Sodomos ir Gomoros padalinys!" Paslėpdamas jus po globojančiu Vatikano sparnu pasiekiau, kad žurnalistai nelinksniuotų jūsų vardo, ir tai mums labai brangiai kainavo. Sios bylos, monsinjore...

Jis rūpestingai sudėjo nuotraukas ant laiškų krūvelės ir uždarė bylą.

- ...šios bylos negalėčiau laikyti paslaptyje, jei mūsų sutarties nevykdysite taip, kad būčiau patenkintas. Nuo šiol 295

Michel Benoît

tiesiogiai informuosite mane apie visus jūsų prancūzo brolio žingsnius. Be to, rūpindamasis, kad Romoje jis nesusi-tiktų su niekuo kitu, išskyrus jus, užtikrinsite tiek jo, tiek savo saugumą. Capito?

Vėl atsidūręs tuščiame ilgame koridoriuje, Lylandas tu-rėjo šiek tiek atsiremti į sieną. Jis sunkiai kvėpavo: pastangos tvardytis jį išsekino, marškinėliai prilipo prie krūtinės.

Pamažėle atsigavo, nulipo plačiais marmuriniais laiptais ir išėjo iš Kongregacijos pastato. Automatiškai pasuko į dešinę pirmaisiais iš trijų Berninio kolonadą juosiančių laiptų. Paskui dar kartą - į dešinę ir nuėjo Aurelijos gatvės link. Tuščia galva, jis žingsniavo nesidairydamas.

Jam atrodė, kad kardinolas fiziškai sutraiškė jį. Anzelmai!

Ar jie gali žinoti, ar jie gali bent suprasti, kas yra meilė?

Šiems Bažnyčios vyrams atrodė, kad meilė - tai tik žodis, universali kategorija, neturinti turinio, kaip politinė pro-grama. Kaip galima mylėti nematomą Dievą, jei niekada nemylėjai nieko iš kūno ir kraujo? Kaip būti „visų broliu", jei nesi savo broliui brolis?

Pats nesuvokė, kaip atsidūrė prie savo namo durų ir už-

lipo į ketvirtą aukštą. Savo didelei nuostabai, rado Nilą, sė-

dintį ant laiptų, su krepšiu tarp kojų.

- Nebegalėjau nieko neveikdamas pasilikti Sv. Januarijaus abatijoje, tas vienuolynas slegia. Norėjau pasikalbėti, atėjau palaukti...

296

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Netardamas nė žodžio, įleido jį į kambarį. Jam taip pat reikėjo pasikalbėti: bet ar gali jis išsakyti jo krūtinę slegian-

čius jausmus?

Jis atsisėdo ir įsipylė burbono; jo veidas vis dar buvo labai išbalęs. Nilas žiūrėjo į jį palenkęs galvą.

— Rembi, drauge mano... kas yra? Tu atrodai sugniuž-

dytas.

Lylandas apėmė stiklinę delnais ir minutėlę užsimerkė.

„Ar įstengsiu jam pasakyti?" Paskui dar kartą gurkštelė-

jo ir nedrąsiai nusišypsojo Nilui. „Nuo šiol tai vienintelis mano draugas." Jis nebegalėjo pakęsti dviveidiškumo, su kuriuo susidūrė atvykęs į Romą. Didžiulėmis pastangomis jis prabilo:

- Zinai, kad būdamas labai jaunas įstojau į Svč. Marijos mokyklą ir kad iš mokyklos suolo patekau tiesiai į novicia-to suolą. Nieko gyvenime nepažinojau, Nilai, ir skaistybė

manęs neslėgė, nes nepažinau aistros. Mano įžadų metais į noviciatą įstojo jaunuolis, kuris, kaip ir aš, buvo iš mokyklos ir kuris, kaip ir aš, buvo nekaltas tarsi ką tik gimęs kūdikis. Aš esu pianistas, jis - smuikininkas. Iš pradžių mus siejo muzika, paskui - tai, apie ką aš nieko nenutuokiau, prieš ką buvau visiškai bejėgis, apie ką vienuolyne niekada nešnekama: meilė. Man prireikė metų, kad savyje atpažin-

čiau šį nepatirtą jausmą, suprasčiau, kad džiaugsmas, kurį

jaučiu šalia jo, - tai meilė. Pirmą kartą aš mylėjau. Ir buvau mylimas - tai sužinojau tą dieną, kai Anzelmas ir aš atvėrė-

me vienas kitam savo jausmus. Aš mylėjau, Nilai, jaunesnį

297

Michel Benoît

už save jaunuolį, skaidrų vandenį, tekantį iš tyro šaltinio, ir buvau jo mylimas.

Nilas mostelėjo ranka, bet jo nepertraukė.

- Kai tapau vienuolyno prioru, mūsų ryšys sustiprėjo. Per vienuolyno rinkimus jis tapo mano sūnumi Dievo akivaizdoje: mano meilę jam nuspalvino begalinis švelnumas...

Jo skruostais nuriedėjo dvi ašaros: jis nebegalėjo toliau kalbėti. Nilas paėmė iš jo rankų stiklinę ir padėjo ant pianino. Siek tiek padvejojęs, tarė:

- Ta abipusė meilė, ta meilė, apie kurią abudu žinojote, — ar išreiškėte ją kokiu nors fiziniu veiksmu?

Lylandas pakėlė į jį kupinas ašarų akis.

- Niekada! Niekada, ar girdi, jei turi omenyje ką nors vulgaraus. Aš jutau jo buvimą, aš jaučiau jo esybės bangas, bet niekada mūsų kūnai nebuvo suėję į vulgarų kontaktą.

Niekada nenustojau būti vienuolis, niekada jis nenustojo būti švarus kaip krištolas. Nuo tada meilė Dievui man tapo suprantamesnė, artimesnė. Gal mylimiausias mokinys ir Jė-

zus buvo išgyvenę kai ką panašaus?

Nilo veide atsispindėjo nepasitenkinimas. Nereikėtų visko suversti į vieną krūvą, reikia neprarasti tikrovės pojūčio.

- Jei tarp jūsų nieko neįvyko, jei niekada nebuvo jokių

veiksmų, tai yra jokių nuodėmės požymių, - atleisk, bet taip samprotauja teologai, - tai kaip su tuo yra susijęs Kacingeris? Nes tu grįžti iš jo kabineto, ar ne?

- Kadaise parašiau Anzelmui kelis laiškus, iš kurių ir tryš-

ko ši meilė: nežinau, kokio spaudimo griebėsi Vatikanas, 298

Tryliktojo apaštalo paslaptis

kad juos gautų kartu su dviem nekaltomis nuotraukomis, kur Anzelmas ir aš esame vienas šalia kito. Tu žinai, kas yra Bažnyčios manija dėl visko, kas siejasi su lytimi: to pakako, kad imtų veikti liguista jų vaizduotė, kad būčiau apkaltintas moraliniu pagedimu, kad suteptų ir nuodingais purvais ap-mėtytų jausmą, kurio jie negali suprasti. Ar tie prelatai išliko žmonėmis, Nilai? Abejoju, nes jie niekada nebuvo sužeisti meilės, dėl kurios žmoguje gimsta žmogiškumas.

- Taigi, - neatstojo Nilas, - dabar Kacingeris tave spaudžia. Bet ar žinai kodėl? Ką jis tau pasakė, kodėl tu toks sutrikęs?

Lylandas nuleido galvą ir atsakė vienu įkvėpimu:

- Tą dieną, kai atvykai į Romą, jis mane išsikvietė ir man liepė pranešinėti apie visus mūsų pokalbius, kitaip atiduos mane į spaudos rankas: aš galbūt tai išgyvenčiau, bet Anzelmas yra bejėgis, jis neįstengs atsilaikyti prieš gaują, žinau, jis bus sugniuždytas. Dėl to, kad pažinau meilės jausmą, dėl to, kad išdrįsau mylėti, manęs paprašė tave šnipinėti, Nilai.

Atslūgus nuostabai, Nilas atsistojo ir įsipylė burbono.

Dabar jis suprato dviprasmišką savo draugo elgesį, kodėl kartais jis staiga nutildavo. Viskas paaiškėjo: dokumentai, pavogti iš jo celės Luaros pakrantėje, labai greitai turėjo atsidurti ant Kongregacijos stalo. Jo iškvietimas į Romą dirbtiniu pretekstu, susitikimas su Lylandu - viskas buvo numatyta, viskas atitiko tam tikrą planą. Šnipinėjamas? Jis buvo šnipinėjamas vienuolyne, iš karto po Andriejaus mir-299

Michel Benoît

ties. Romoje nelaimingasis Rembertas tebuvo pėstininkas šachmatų lentoje, o centrinė figūra buvo jis pats.

Jis įtemptai galvojo, bet sprendimą priėmė greitai:

— Rembertai, atrodo, kad mano ir Andriejaus tyrimai trukdo daugeliui žmonių. Kai nustačiau, kad šalia Jėzaus aukštutiniame kambaryje buvo tryliktasis apaštalas ir kad jo buvimas nuolat yra atkakliai slepiamas, ėmė atsitikti, kas, maniau, XX amžiuje yra neįmanoma. Bažnyčiai tapau užkratu, nes galiausiai pripažinau neįtikėtiną tiesą: Jėzaus pavirtimas Dievu, Kristumi, buvo apgavystė. Atskleidžiau paslėptą pirmojo popiežiaus asmenybės pusę, kovą dėl valdžios vos pradėjus kurtis Bažnyčiai. Man neleis toliau eiti šiuo keliu: dabar esu įsitikinęs, jog Andriejus iš Romos ekspreso iškrito dėl to, kad juo ėjo. Noriu atkeršyti už jo mirtį, ir už ją atkeršys tik tiesa.

Ar esi pasirengęs eiti su manimi iki galo?

Nedvejodamas prislopintu balsu Lylandas atsakė:

- Nori atkeršyti už savo mirusį draugą, o aš noriu atkeršyti už savo gyvą draugą, apimtą gėdos ir paskendusį tyloje mano paties vienuolyne: jau ištisus mėnesius jis man nerašo. Aš noriu atkeršyti už purvą, kuriuo mus apipylė, už tai, kad buvo nužudyta tai, kas yra pernelyg nekalta, ko Vatikanas nesupras. Taip, aš su tavimi, Nilai: pagaliau mes susitikome!

Nilas atsilošė fotelyje ir susiraukęs išlenkė savo stiklinę.

„Pradedu gerti kaip koks kaubojus!" Staiga įtampa atslūgo: jis vėl galėjo viskuo dalytis su savo draugu. Tik veiksmai leis jiems išlikti laisviems.

300

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Noriu surasti tą laišką. Bet man kyla klausimų dėl Le-vo Barjonos: mūsų susitikimas nebuvo atsitiktinis, kažkas jį

išprovokavo. Kas ir kodėl?

- Levas yra draugas, pasitikiu juo.

- Bet jis žydas ir buvęs Mosado narys. Kaip jis mums sakė, žydai žino, kad laiškas egzistuoja, ir galbūt net žino jo turinį, nes Igaelis Jadinas jį perskaitė ir prieš mirtį kalbėjo apie jį.

Kas dar žino? Atrodo, Vatikanas nenutuokia, kad jis yra kaž-

kur čia, tarp šių sienų. Kodėl Levas suteikė man šią informaciją? Toks žmogus, kaip jis, nieko nedaro neapgalvojęs.

- Nieko apie tai neišmanau. Bet kaip tu surasi paprastą lapelį, galbūt akylai saugomą arba gal tiesiog užmirštą kokioje slėptuvėje? Vatikanas didžiulis, įvairiuose muziejuose, bibliotekose, jų padaliniuose, palėpėse ir rūsiuose prigrūs-ta visokiausio šlamšto - nuo rankraščių kokioje nors spin-toje iki palydovo kopijos, kurią Nikita Chruščiovas įteikė

Jonui XXIII. Milijonai daiktų, beveik be jokios tvarkos. Ir šįkart niekas tau nerodys kelio, net bibliotekos sparnas.

Nilas pakilo ir pasirąžė.

- Levas Barjona, gal pats to nežinodamas, mums suteikė

svarbią nuorodą. Kad ja pasinaudotume, mano vienintelė

viltis yra Brečinskis. Sis žmogus - tai žmogus tvirtovė, už-

barikaduota iš visų pusių; turiu rasti būdą prasibrauti į ją, jis vienintelis gali man padėti. Rytoj, kaip paprastai, eisime dirbti į saugyklą, leisi man pačiam veikti.

Nilas išėjo; Moktaras nusiėmė ausines ir atsuko magnetofono juostas. Viena buvo skirta Kaliui. Antrąją įdėjo į voką, 301

Michel Benoît

jį nuneš į Egipto ambasadą. Diplomatiniu paštu rytoj rytą ji pateks į al Azharo universiteto aukščiausiojo vadovo rankas.

Jo lūpos persikreipė iš pasibjaurėjimo. Amerikietis yra ne tik Nilo sąmokslininkas, bet dar ir „pedikas". Jie neverti gyventi - nei vienas, nei kitas.

73

Tą patį vakarą Kalfas sušaukė nepaprastąjį Sv. Pijaus V

draugijos susirinkimą. Jis bus trumpas, bet įvykiai taip klostosi, kad aplink nukryžiuotąjį Mokytoją privalo susirinkti visi dvylika.

Rektorius pažvelgė į dvyliktąjį apaštalą: po gobtuvu kukliai nuleidęs akis, Antonijus laukė posėdžio pradžios. Kalfas įpareigojo jį paspausti Brečinskį ir nurodė jam lenko sil-pnybę, kodėl gi ispanas neatėjo jam atsiskaityti, kaip buvo numatyta? Ar jis suklydo, kad pasitikėjo vienu iš vienuolikos apaštalų? Tai būtų pirmas kartas. Nuvijo šalin nemalonias mintis. Po savo vakarykščių iškilmingų mišių, laikytų

klūpant priešais gyva ikona paverstą Sonią, jis jautėsi pakylėtas. Rumune galiausiai sutiko su visais jo reikalavimais ir iki galo pasiliko vienuolės apdangalą ant savo grakščios galvutės.

Padrąsintas šios sėkmės, prieš paleisdamas ją perspėjo: kitą kartą surengs dar seksualesnį aukojimą, kuris labai pri-artins juos prie Viešpaties aukos. Kai jis Soniai papasakojo 302

Tryliktojo apaštalo paslaptis

apie ritualą, kuriame ji turės dalyvauti, mergina pabalo ir greitai pabėgo.

Jis nesijaudino: ji sugrįš, dar niekada nieko nebuvo jam atsakiusi. Šįvakar reikėjo greitai užbaigti šį susitikimą, kad galėtų grįžti namo, kur laukė ilgas ir kruopštus pasirengimas. Jis atsistojo, atsikrenkštė.

- Mano broliai, dabartinė misija pasisuko netikėta lin-kme, bet labai palankia. Padariau taip, kad Levas Barjona, kuris šiomis dienomis koncertuoja Sv. Cecilijos akademijoje, susitiktų su tėvu Nilu. Tiesą pasakius, man net nereikėjo įsikišti: šiaip ar taip, žydas ketino susitikti su mūsų vienuoliu, o tai rodo, kad Mosadas savo ruožtu yra susidomėjęs jo tyrimais. Taigi, jie susitiko, ir Levas šiam nepavojingam mokslininkui atskleidė informaciją, kurios jau seniai laukė-

me: tryliktojo apaštalo laiškas nedingęs. Vienas egzempliorius išlikęs - ir jis neabejotinai yra Vatikane.

Susirinkusieji sujudo nustebę ir susijaudinę. Vienas iš dvylikos pakėlė sukryžiuotas rankas.

- Argi taip gali būti? Mes įtarėme, kad vieną iš šio laiško egzempliorių pražiopsojome, bet... Vatikane!

- Esame čia, krikščionybės centre, kuris turi didžiulį, visą pasaulį apimantį tinklą. Galiausiai viskas atsiduria Vatikane, taip pat ir vienur ar kitur rasti rankraščiai bei senieji tekstai: greičiausiai taip ir įvyko. Levas Barjona ne šiaip sau atskleidė šią informaciją: jis turbūt tikėjosi pažadinti tėvo Nilo smalsumą, kad tasai atvestų jį prie dokumento, kurio žydai trokšta taip pat kaip ir mes.

303

Michel Benoît

- Broli rektoriau, ar būtina rizikuoti, kad laiškas bū-

tų ištrauktas į dienos šviesą? Užmarštis, kaip žinote, buvo veiksmingiausias Bažnyčios ginklas prieš tryliktąjį apaštalą, tik dėl užmaršties laiškas pražūtingai nepakenkė. Ar nebūtų

geriau laikytis šios sveikos amnezijos?

Rektorius pasinaudojo šia proga, kad primintų Vienuo-likai jų misijos didingumą. Jis iškilmingai ištiesė dešinę ranką, parodydamas savo žiedo jaspį.

- Po Trisdešimties konsiliumo šventasis Pijus V- dominikonas Antuanas Mišelis Gislieris, išgąsdintas Katalikų

bažnyčios susilpnėjimo, padarė viską, kad išgelbėtų skęstantį laivą. Didžiausias pavojus kilo ne dėl neseno Liuterio maišto, bet dėl senų gandų, kurių net inkvizicijai nepavyko nutildyti: kažkur Artimųjų Rytų dykumoje yra kapas su Kristaus palaikais. Pamestame laiške, kurį parašė tiesioginis paskutinių Viešpaties dienų liudytojas, teigiama, kad Jėzus neprisikėlė - jo kūną šiame regione perlaidojo esenai. Jūs visa tai žinote, ar ne?

Vienuolika linktelėjo galvomis.

- Prieš tapdamas popiežiumi Gislieris buvo didysis in-kvizitorius: jis susipažino su gyvų sudegintų už erezijas disidentų apklausomis, su tam tikromis tamplierių proceso kopijomis - visi šie dokumentai šiandien jau dingę. Jis įsitikino, kad Jėzaus kapas yra ir kad jo atradimas reikštų Baž-

nyčios pabaigą. Todėl jis 1570 metais įkūrė mūsų draugiją, kad ji saugotų kapo paslaptį.

304

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Tai jiems taip pat buvo žinoma. Jausdamas jų nekantra-vimą, rektorius pakėlė savo žiedą, ir jis žybtelėjo šviestuvų

šviesoje.

- Gislieris užsakė iš nepaprastai švaraus jaspio sukurti šį karsto formos vyskupo žiedą. Nuo tada jis kiekvienam rektoriui primena, - kai tik šis numauna jį nuo savo mirusio pirmtako piršto, - kokia yra mūsų misija: padaryti taip, kad joks karstas su Jeruzalės Nukryžiuotojo palaikais nebūtų rastas.

- Garsas apie tryliktojo apaštalo laišką sklido daugelį

amžių, tačiau niekas nepatvirtina, kad jame nurodyta tiksli kapo vieta. Dykuma milžiniška, praėjus tiek daug laiko viską uždengė smėlis!

- Iš tikrųjų, Jėzaus kapui niekas negrėsė, kol per dykumą buvo galima keliauti tik kupranugariais. Bet užkariavus erdvę atsirado labai pažangių paieškos būdų. Galėjome atrasti vandens pėdsakų tolimojoje Marso planetoje, šiandien galime atrasti visus palaikus Negevo ar Idumėjos dykumoje, net smėlio užpustytus, - šito popiežius Gislieris nemokė-

jo įsivaizduoti. Visi sužinos apie šį kapą - šimtai lėktuvų

radarų arba kosmoso zondų kaip tankios šukos pereis per dykumą, nuo Jeruzalės iki Raudonosios jūros. Suklestėjus erdvės technologijoms, gali atsirasti naujų pavojų, o jų mes negalime leisti. Turime gauti tą apgailėtiną dokumentą, ir greitai, nes žydai ieško to paties.

Prieš susikišdamas savo rankas į albos rankoves, jis pamaldžiai priglaudė prie lūpų karstą iš jaspio.

305

Michel Benoît

- Pavojingasis dokumentas turi būti saugiai padėtas šia-me seife, priešais mus. Reikia surasti jį ne tik dėl to, kad jis taptų nepasiekiamas mūsų priešams, bet ir kad dėl jo turėtume mūsų ambicijas atitinkančių finansinių išteklių, ir Vakarai nenukryptų nuo kurso. Jūs žinote, kaip tamplieriai sukaupė savo didžiulius turtus, ir relikvija, kurią garbina-me kiekvieną penktadienį, 13 dieną, mums tai primena. Sie turtai gali atitekti mums, ir jais pasinaudosime, kad apsau-gotume savo Viešpaties dieviškumą.

- Ką siūlote, broli rektoriau?

- Tėvas Nilas aptiko kelią, kuris galiausiai gali būti geras, tad leiskime jam juo eiti. Sustiprinau jo priežiūrą: jei jis pasieks tikslą, pirmieji sužinosime apie tai. O paskui...

Rektorius nusprendė nebaigti sakinio. „Paskui" buvo ištarta jau tūkstančius k a r t ų - inkvizicijos rūmų rūsiuose, persmelktuose kančių, arba ant laužų, apšvietusių visą krikščionybės istoriją. Dėl „paskui" jie turėjo didelę patirtį.

Dabar pasikeitė tik praktinis šio „paskui" įgyvendinimas.

Nilas nebus viešai sudegintas, ir Andriejus nebuvo.

74

Nilui ir Lylandui įėjus į Belvederio kiemą, saulė glostė

jo grindinį. Pajutęs palengvėjimą po savo išpažinties, amerikietis vėl buvo gerai nusiteikęs, ir eidami jiedu kalbėjo tik 306

Tryliktojo apaštalo paslaptis

apie savo jaunystės studijų metus Romoje. Buvo dešimta valanda, kai priėjo saugyklos duris.

Prieš valandą čia atėjo sutaną vilkintis kunigas. Pamatęs jo leidimą, pasirašytą paties Kacingerio, policininkas nusilenkė ir pagarbiai palydėjo iki šarvuotų durų, kur laukė

susirūpinęs Brečinskis. Antrasis susitikimas buvo trumpas, kaip ir pirmasis. Išeidamas kunigas įbedė ilgą savo juodų

akių žvilgsnį į lenką, kurio apatinė lūpa virpėjo.

Nilas neatkreipė dėmesio į smarkiai išblyškusį lenko veidą, beveik permatomą: atėjęs jis nepastebėjo jo nerimo ir išdėliojo viską ant stalo, o Lylandas nuėjo atsinešti rankraš-

čių, kuriuos jiedu turėjo nagrinėti.

Padirbęs valandą, nusimovė pirštines ir sušnibždėjo:

- Tęsk be manęs, eisiu išbandyti laimės su Brečinskiu.

Lylandas tyliai linktelėjo galvą, ir Nilas pasibeldė į bibliotekininko duris.

- Įeikite, mano tėve, sėskitės.

Brečinskis, atrodė, džiaugėsi jį matydamas.

- Aną dieną nieko man nesakėte apie savo paieškas tamplierių lentynoje. Ar radote ką nors naudinga?

- Dar geriau, mano tėve: radau dokumentą, kurį tyrė

Andriejus, - tą, kurį jis nurodė savo dienyne.

Jis įkvėpė oro ir pradėjo:

- Savo mirusio brolio dėka aš užčiuopiau pėdsakus to dokumento, kuris galėtų apversti mūsų katalikiškojo tikė-

jimo pagrindus. Atleiskite, kad nesakau jums daugiau: kai atvykau į Romą, monsinjoras Lylandas dėl manęs patiria 307

Michel Benoît

didelį spaudimą, tylėdamas noriu apsaugoti jus nuo nemalonumų.

Brečinskis tylėdamas žiūrėjo į jį, paskui nedrąsiai paklausė:

- Bet... kas gali daryti tokį spaudimą Vatikane dirban-

čiam vyskupui?

Nilas nutarė žaisti atviromis kortomis. Jis prisiminė lenko žodžius, pasakytus per pirmąjį jų susitikimą: „O aš maniau, kad esate Kacingerio žmogus."

-Tikėjimo doktrinos kongregacija, tiksliau - pats kardinolas prefektas.

- Kacingeris!

Lenkas nusišluostė kaktą, jo rankos truputį drebėjo.

- Jūs nežinote to žmogaus praeities, nei to, ką jis išgyveno!

Nilas neparodė savo nuostabos.

- Iš tikrųjų nieko negirdėjęs apie jį, tik tai, kad jis yra trečiasis žmogus Bažnyčioje, po popiežiaus ir Vatikano valstybės sekretoriaus.

Brečinskis pažvelgė į jį primušto šuns žvilgsniu.

- Tėve Nilai, jūs nuėjote per toli, dabar turite tai žinoti.

Ką jums pasakysiu, niekada niekam nesu sakęs, išskyrus tė-

vą Andriejų, nes jis vienintelis galėjo suprasti. Jo šeima patyrė tokias pat kančias, kaip ir manoji. Neturėjau jam nieko aiškinti, jis suprato iš vieno žodžio.

Nilas sulaikė kvėpavimą.

- Kai vokiečiai nutraukė Sovietų Sąjungos ir Vokietijos paktą, Vermachtas užpuolė tuometinę Lenkiją. Per kelis mė-

308

Tryliktojo apaštalo paslaptis

nesius anšliuso divizija įsitvirtino prie Lietuvos Brastos bu-vusiame puolamosios kariuomenės ariergarde, ir 1940 metų

balandį vienas iš aukšto rango karininkų, oberleitenantas, sučiupo visus mano kaimo vyrus. Mano tėvas buvo nuvestas su jais į mišką, ir mes jo niekada nebematėme.

- Taip, jūs man jau sakėte...

- Paskui anšliuso divizija prisijungė prie Rytų fronto, ir mano motina, padedama tėvo Andriejaus šeimos, stengėsi išgyventi kaime su manimi. Po dvejų metų matėme, kaip grįžta paskutinės vokiečių kariuomenės likučiai, bėgantys nuo rusų. Tai buvo jau ne pergalingasis Vermachtas, bet marodierių gauja, naikinanti ir deginanti viską savo kelyje. Man buvo penkeri, kai kartą motina stvėrė man už rankos, - ji buvo labai išsigandusi: „Pasislėpk sandėliuke, sugrįžo tas karininkas, kuris išsivedė tavo tėvą!" Pro praviras duris mačiau įeinantį vokiečių karininką. Netaręs nė

žodžio, jis nusisegė diržą, puolė motiną ir mano akyse iš-

prievartavo ją.

Nilas buvo pasibaisėjęs.

- Ar žinote to karininko vardą?

- Galite suprasti, nebegalėjau jo užmiršti ir nesilioviau ieškojęs pėdsakų: netrukus jis buvo nužudytas lenkų pasipriešinimo dalyvių. Tai buvo oberleitenantas Herbertas fon Kacingeris, dabartinės Tikėjimo doktrinos kongregacijos kardinolo prefekto tėvas.

Nilas neteko amo. Priešais jį sėdintis Brečinskis atrodė

sugniuždytas. Susiėmęs jis vėl prabilo:

309

Michel Benoît

— Po karo, tapęs Vienos kardinolu, Kacingeris paprašė

vieno ispano iš Opus Dei atlikti paiešką Austrijos ir Lenkijos archyvuose ir sužinojo, kad jo tėvas, kuriuo jis be galo žavėjosi, buvo lenkų partizanų nužudytas. Nuo to laiko jis manęs nekenčia, kaip ir visų lenkų.

— Bet... juk popiežius yra lenkas!

— Jūs negalite suprasti: visiems, kurie patyrė, kas yra na-cizmas, jis paliko gilią žymę. Hitlerio jaunimui priklausiusio vermachto kovotojo, kurį nužudė lenkų pasipriešinimo dalyviai, sūnus išsižadėjo savo praeities, bet jis nepamiršo: niekas sveikas iš šio pragaro neištrūko. Jis įveikė savo didžiulę antipatiją popiežiui lenkui, jis jį nuoširdžiai garbina. Bet jis žino, kad aš esu iš to kaimo, kuriame stovėjo anšliuso divizija, jis žino apie mano tėvo mirtį.

— O... apie jūsų motiną?

Brečinskis atbula ranka nusišluostė akis.

— Ne, to jis negali žinoti, aš esu vienintelis liudytojas, jo tėvo atminimas nenukentėjo. Bet aš, aš žinau. Aš negaliu...

aš neįstengiu atleisti, tėve Nilai.

Nilo širdį užplūdo nuoširdus gailestis.

— Jūs negalite atleisti tėvui... ar sūnui?

Brečinskis išsyk atsakė:

— Nei vienam, nei kitam. Jau daug metų dėl Šventojo Tėvo ligos kardinolas gali daryti — arba ta liga jam leidžia daryti -

darbus, kurie prieštarauja Evangelijos dvasiai. Jis nori žūtbūt atkurti praėjusių amžių Bažnyčią, jį yra apsėdusi mintis apie

„pasaulio tvarką". Prisidengus modernumu grįžtama į geležies 310

Tryliktojo apaštalo paslaptis

amžių. Esu matęs teologų, kunigų, vienuolių, Vatikano visiš-

kai sugniuždytų, sutraiškytų taip pat negailestingai, kaip kadaise jo tėvas elgėsi su Reicho pavergtomis tautomis. Sakote, jis daro spaudimą monsinjorui Lylandui? Jei tik jam... As esu tik mažas, nereikšmingas akmenėlis, bet, kaip ir kiti, turiu bū-

ti sumaltas, kad nesuskiltų Doktrinos ir Tikėjimo pamatas.

- Kodėl jūs? Užsisklendęs tylioje saugykloje jūs niekam netrukdote, nekeliate pavojaus jokiai valdžiai!

- Bet aš esu popiežiaus žmogus ir čia einu gerokai svarbesnes pareigas nei manote. Aš... negaliu jums pasakyti daugiau.

Jo pečiai virpėjo. Susitvardęs jis tęsė:

- Taip ir neįstengiau atleisti už kančias dėl Herberto fon Kacingerio kaltės, žaizda neužsitraukė, ir kardinolas tai ži-no. Kiekvieną naktį pabundu pakraupęs nuo sapno, kaip tėvą, grasindami automatais, išsiveda į mišką, prakaitas iš-

pila nuo žmogaus, prispaudusio mano motinos kūną prie mūsų virtuvės stalo, batų vaizdo. Galima sukaustyti žmogų

jam grasinant, bet galima jį pavergti kurstant jo kančias: pakanka jas priminti, ir žaizda vėl kraujuoja. Tik tas, kuris yra susidūręs su šiais žmonėmis iš bronzos, gali suprasti, toks buvo ir Andriejus. Kai įstojau į popiežiaus tarnybą, mane persekioja žvilgančių batų pora, purpurinius drabužius vilkintis Kacingeris mane valdo - kaip kadaise jo tėvas su savo uniforma valdė mano motiną ir vergus lenkus.

Nilas ėmė suprasti. Brečinskis taip ir neįstengė palikti sa-vo vaikystės sandėliuko, tebetūnojo susigūžęs prie durų, už 311

Michel Benoît

kurių prievartavo jo motiną. Jis neišsuko iš miško takelio, kuriuo sapnuose sekė paskui savo tėvą, ėjusį mirti, pakirstą automato šūvių. Dieną ir naktį jį persekiojo išblizgintų batų

prie stalo vaizdas, kurtino viduje aidėjęs gerklinis Herberto fon Kacingerio įsakymas: Feuer!

Jo tėvą ten nužudė vokiečių kulkos, o jis pats taip ir nenustojo sukdamasis kristi į tamsią bedugnę. Sis žmogus —

gyvas miręs. Nilas padvejojo:

-Argi... kardinolas čia pats ateina, kad kankintų jus praeities prisiminimais? Negaliu patikėti.

- O ne, jis neveikia tiesiogiai. Jis atsiunčia ispaną, atli-kusį jam paiešką Vienos archyvuose. Dabar šis žmogus yra Romoje, šiomis dienomis du kartus buvo pasirodęs pas ma-ne, jis... jis mane kankina. Jis apsirengęs kaip kunigas: bet jei tai iš tikrųjų Jėzaus Kristaus kunigas, tada, tėve Nilai, Bažnyčiai galas. Jis nebeturi dvasios, žmogiškų jausmų.

Stojo ilga tyla, ir Nilas laukė, kol Brečinskis vėl prabils:

- J ū s suprantate, kodėl aš padėjau tėvui Andriejui, kodėl padedu jums? Kaip ir jūs, jis man pasakė, kad ieško vieno svarbaus dokumento: jis būtinai turėjo jį nuslėpti nuo Kacingerio ir perduoti tiesiai popiežiui.

Nilas staiga pagalvojo, kad nė minutės nėra mąstęs, ką darytų, jei rastų tryliktojo apaštalo laišką. Iš tikrųjų tai popiežius turėtų spręsti, ar šio dokumento turinys gali kelti grėsmę Bažnyčios ateičiai, ir su juo daryti, ką nori.

* Ugnis! (vok.) (aut. past.).

312

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Andriejus buvo teisus. Dar nežinau kodėl, bet akivaizdu, kad ko ieškau, trokšta daugybė žmonių. Jei man pasisektų surasti tą dokumentą, dingusį jau daugelį am-

žių, perspėčiau popiežių ir jam nurodyčiau, kur jis yra. Tik Bažnyčios vadovas turi žinoti šią paslaptį, kaip yra buvę su Fatimos paslaptimis. Neseniai sužinojau, kad dokumentas galbūt paslėptas kažkur Vatikane - nieko sau!

- Vatikanas didžiulis: ar neturite jokios nuorodos?

- Tik vieną, labai menką. Jei jis iš tikrųjų buvo atgabentas į Romą, kaip aš manau, tai turi būti įsimaišęs tarp Negyvosios jūros rankraščių, kur ir buvo. Vatikanas juos gavo po žydų

nepriklausomybės karo, apie 1948 metus. Ar nutuokiate, kur gali būti laikomi dar neištirti Kumrano esenų rankraščiai?

Brečinskis pakilo, jis atrodė išsekęs.

- Negaliu jums tuoj pat atsakyti, man reikia pagalvoti.

Ateikite susitikti su manimi rytoj popiet į šį kabinetą - tik jūs ir monsinjoras Lylandas. Bet maldauju, niekam nepasa-kokite apie mūsų pokalbį, neturėjau jums viso to sakyti.

Nilas jį nuramino: galįs juo pasitikėti, kaip pasitikėjo tė-

vu Andriejumi. Jų tikslas vienas: informuoti popiežių.

75

- Keliu savo taurę už tai, kad iš Palestinos išvyktų paskutinis žydų kolonistas!

- O aš - už galutinį Didžiojo Izraelio įsitvirtinimą!

313

Michel Benoît

Du vyrai nusišypsojo prieš išlenkdami iki dugno savo taures. Staiga Levas Barjona išraudo, jam užgniaužė kvapą.

- Prisiekiu savo tefilinu, Moktarai al Koraišai, kas tai?

Arabų nafta?

- Cent'herba. Abrucų likeris. Septyniasdešimties laipsnių, tai tikrų vyrų gėrimas.

Kai vienas kito pasigailėjo mūšio lauke, užsimezgė keistas palestiniečio ir žydo bendrininkavimas. Šitoks kartais atsiranda tarp priešų reguliariųjų kariuomenių karininkų, o kartais - tarp politinių priešininkų arba didelių konkuruo-jančių grupių vadų. Slapti kovotojai gerai jaučiasi tik su pa-našiais į save, įsivėlusiais į tuos pačius konfliktus kaip ir jie.

Jie niekina paprastų civilių visuomenę, jų nykų ir nuobodų

gyvenimą. Dažniausiai jie būna priešai, ir žiaurūs, bet kai jų

nesupriešina koks poelgis, jie neatsisako kartu išgerti, pasi-kviesti merginų ar progai pasitaikius neutralioje teritorijoje atlikti bendros užduoties.

Dabar tokią progą suteikė monsinjoras Alesandras Kalfas. Jis jiems pasiūlė vieną iš tų nešvarių užduočių, kurių

Bažnyčia nenori nei atlikti, nei oficialiai pripažinti. Ecclesia sanguinem abhorret, Bažnyčią šiurpina kraujas. Nebegalėda-ma savo nešvarių darbų atlikti per civilinius teismus, nes jie nusisuko nuo jos, ji buvo priversta kreiptis į nepriklausomus agentus, dažniausiai į Europos ultradešiniųjų galvažudžius.

Bet šie neatsispirdavo pagundai pasireikšti viešai ir už savo paslaugas reikalaudavo atlyginti nepatogiomis politinėmis paslaugomis. Kalfas vertino tai, kad Moktaras iš jo prašė

314

Tryliktojo apaštalo paslaptis

tik dolerių ir kad abu vyrai nepalikdavo jokių pėdsakų. Jie buvo nepastebimi kaip oro gūsiai.

- Moktarai, kodėl susitikimą paskyrei čia? Zinai, kad jei kas nors mus pamatytų kartu, mudviejų viršininkai tai pa-laikytų labai dideliu profesiniu nusižengimu.

- Liaukis, Levai, Mosadas turi aibę agentų, jų yra visur, bet ne čia. Ir aš pažįstu šeimininką - jei jis sužinotų, kad tu žydas, nė minutės nebeišbūtum po jo stogu. Nesimatėme nuo to laiko, kai pervežėme Zerminji plytą, bet tu ką tik susitikai su dviem vienuoliais tyrėjais, o aš nuolat klausausi jų pokalbių. Reikia pasikalbėti.

- Klausau ištempęs ausis...

Moktaras šeimininkui parodė, kad šis paliktų ant stalo butelį cent'herba.

- Levai, tarp mūsų neturi būti paslapčių, mudu žaidžia-me tą patį žaidimą. Tik aš nežinau visko, ir tai mane ner-vina. Prancūzas ima sukinėtis prie Korano, o yra dalykų, kurių musulmonai nepakenčia, tu tai žinai. Kad viskas bū-

tų aišku, žinok, kad šią užduotį vykdau ne tik monsinjorui Kalfui - Hamas taip pat su tuo susijęs. Bet man neaišku, dėl ko tu savo iniciatyva susitinki su Nilu ir suteiki jam informaciją, kuri verta daug aukso.

- Manęs klausi, kodėl domimės šiuo dingusiu laišku?

- Tiksliau: kaip ši tryliktojo apaštalo istorija yra susijusi su žydais?

Levas išsiblaškęs pabarbeno pirštais į marmurinį stalą: užsakytų pizzas al maiale reikėjo ilgai laukti.

315

Michel Benoît

- Likudo fundamentalistams rūpi žinoti viską, kas Katalikų bažnyčioje yra sakoma apie Bibliją. Šiems dvasininkams svarbiausia, kad krikščionys niekada nesuabejotų Jėzaus Kristaus dieviškumu. Romoje ir iš savo kolegų Europoje mes perėmėme tėvo Andriejaus paskleistą informaciją. Kaip tik dėl to man buvo leista kartu su tavimi atlikti operaciją Romos eksprese: jau buvo pats laikas, šis mokslininkas bu-vo atradęs tokius dalykus, kurie vertė Mea Sarim kvartalo žmones nerimauti.

- Bet kodėl, džinų vardu! Kas jums iš to, kad krikš-

čionys staiga pastebės, jog susikūrė netikrą Dievą, arba greičiau antrą Dievą? Jau trylika amžių Koranas juos už tai smerkia. Priešingai, turėtumėte būti patenkinti, kad jie galiausiai pripažins, jog Jėzus tebuvo žydų pranašas, kaip teigia Mahometas.

- Moktarai, tu gerai žinai, kad dėl savo tapatybės kovoja-me visais lygmenimis, ne tik teritoriniu. Jei Katalikų bažnyčia suabejos jo dieviškumu ir pripažins, kad Jėzus tebuvo didis pranašas, kuo mes skirsimės nuo jos? Krikščionybė vėl taps žydiška, grįš prie savo istorinių ištakų ir liks tik judaizmo dalimi. Jei krikščionys ims garbinti žydą Jėzų, užuot garbinę sa-vo Dievą Kristų, tai žydų tautai grės pavojus, o jam negalime leisti kilti. Be to, jie tuoj pat ims teigti, kad jis esąs viršesnis už Mozę, kad šalia jo Tora nieko nebereiškianti, - nors jis, priešingai, mokė, kad atėjo ne panaikinti Įstatymo, bet jo to-bulinti. Žydų pranašas, siūlantis tobulesnį Įstatymą nei Mo-zės Įstatymas: pažįsti krikščionis, pagunda būtų pernelyg di-316

Tryliktojo apaštalo paslaptis

delė. Negalėjo mūsų sunaikinti pogromais, tai sunaikins mus moraliai asimiliacija. Krematoriumų liepsnos mus apvalė: jei Jėzus nebe Dievas, jei jis vėl tampa žydu, judaizmas greitai tebus krikščionybės priedas, sukramtytas, paskui prarytas ir galiausiai suvirškintas išalkusios Bažnyčios pilve. Stai kodėl tokie ieškojimai, kaip Nilo, mus verčia nerimauti.

Priešais juos ką tik padėjo didžiules pizzas, kurios gardžiai kvepėjo pačirškintais lašiniais. Moktaras su apetitu pjaustė savąją.

- Paragauk, tau tikrai patiks, ir bent jau žinosime, kodėl pateksime į pragarą. Hmm... Ko su jumis, žydais, baisu, tai jūsų paranojos. Mums atrodo, kad jūs pernelyg sureikšminate savo būgštavimus! Bet pažįstu jus, jūsų manymu, tavo žodžiai yra teisingi. Jokio suartėjimo su krikščionimis, nes rizikuoja-te ištirpti kaip lašas vandens jūroje. Tegu popiežius priešais kameras paverkia prie Raudų sienos, bet toliau kiekvienam savo. Sutinku. Ir ką gi darysite, jei tas Nilas toliau ieškos?

- Gavau per nagus, kai norėjau... sakykime, nutraukti jo darbus pernelyg anksti. Nurodymai - leisti jam tęsti ir pa-

žiūrėti, kas išeis. Tokia ir Kalfo politika. Susitikęs su prancū-

zų vienuoliu, pasikalbėjęs su juo, suteikiau jam trūkstamos informacijos, kuri galbūt padės jam surasti tai, ko mes visi ieškome. Be to, Nilas mėgsta Rachmaninovą, o tai rodo, kad jis turi gerą skonį.

- Atrodo, jis tau patiko?

Levas pasigardžiuodamas prarijo didelį kąsnį pizza al maiale: tie neištikimieji mokėjo paruošti kiaulieną.

317

Michel Benoît

- Man jis atrodo labai simpatiškas, net jaudinantis. Tai dalykai, kurių jūs, arabai, negalite suprasti, nes Mahometas taip nieko ir nesuprato apie judaizmo pranašus. Nilas pana-

šus į Lylandą, jie abu yra idealistai, Elijo - žydų didvyrio ir pavyzdžio - dvasiniai sūnūs.

- Nežinai, ar Mahometas neperprato žydų pranašų, bet aš supratau Mahometą: neištikimieji turi mirti.

Levas nustūmė tuščią lėkštę:

- Tu esi koraišas, o aš - barjona, tai yra zelotų*, kurie kadaise kėlė šiurpą romėnams, palikuonis. Kaip ir tu, nedvejodamas ginu mūsų vertybes ir tradicijas: zelotus dėl sugebėjimo virtuoziškai valdyti sica ir išleisti vidurius prie-

šams dar vadino žudikais. Bet Nilas man patinka, Lylandas jau dvidešimt metų yra mano draugas. Nedaryk jiems nieko manęs neperspėjęs.

- Tavo Lylandas vaikšto susikibęs rankomis su prancūzu, jis žino beveik tiek pat. Ir, be to, jis pedikas, mūsų religija juos smerkia. O dėl kito - jei jis palies Koraną ir jo Pranašą, niekas nesustabdys Dievo teisingumo.

- Rembertas pedikas? Juokauji! Tie vyrai nekalti, Moktarai, aš neabejoju savo draugo tyrumu. Tai, kas dedasi jo galvoje, yra visai kas kita; bet Koranas smerkia tik veiksmus, jis nesi-rausia mintyse. Si misija yra susijusi su visomis monoteistinėmis religijomis: manęs neperspėjęs nepaliesk nė plauko ant jų galvų. Be to, jei nori pritaikyti Korano įstatymą, be manęs neapsieisi: Romos eksprese tai buvo vaikų žaidimas, bet šiame

* Aramėjų kalba tai reiškia barjona (aut. past.).

318

Tryliktojo apaštalo paslaptis

mieste bus sudėtingiau. Mosadas palieka mažiau pėdsakų nei Hamas, tu gerai žinai... Čia jūsų metodai netinka.

Kai jie išsiskyrė, cent'herba butelis buvo tuščias. Bet tuš-

čioje gatvėje abiejų vyrų žingsniai buvo tokie tvirti, lyg jie būtų gėrę tik šaltinio vandenį.

76

Nuo pat aušros Sonia mašinaliai vaikščiojo pirmyn atgal.

Ji vis galvojo apie tai, ką padaryti kitą kartą Kalfas reikalavo, tačiau ji negalės. „Aš tik prostitutė, bet to jau per daug."

Jai reikia su kuo nors pasikalbėti, pasidalyti savo rūpesčiu.

Moktaras? Jis ją išsiųs atgal į Saudo Arabiją. Jis atėmė jos pasą ir jai parodė jos šeimos nuotraukas, visai neseniai padarytas Rumunijoje. Jos seserims, jos tėvams grės pavojus, jie turės sumokėti, jei ji nebus paklusni. Nusišluostė ašaras ir išsišnypštė nosį.

Pakilo kairiuoju Tibro krantu ir pastebėjo, kad perėjo sankryžą, kurioje šį ankstyvą rytą buvo daug žmonių. Atsivėrė vaizdas į plačią gatvę, kuri toliau sukosi Kapitolijaus link ir kurios pabaigoje matėsi dvi senos šventyklos ir Marcelio teatro frontonas. Nenorėjo eiti ton pusėn, ten bus turistų, o jai reikėjo pabūti vienai. Perėjo gatvę: priešais buvo atidaryti Santa Maria in Cosmedin vartai. Įėjo pro juos. Ne-

žiūrėdama praėjo Bocca della Verita.

* Tiesos Burna (vert. past.).

319

Michel Benoît

Niekada anksčiau ji nebuvo čia atėjusi, ją apstulbino mozaikų grožis. Nebuvo ikonostaso, bet bažnyčia atrodė labai panaši į tas, kuriose lankydavosi jaunystėje. Dvelkė ramybe ir mistine dvasia, Kristus su nimbu buvo toks pat kaip stačiatikių, subtiliai kvepėjo smilkalai. Ką tik buvo pasibaigusios mišios prie didžiojo altoriaus, patarnautojas vieną po kitos gesino žvakes. Ji priėjo, atsiklaupė pirmojoje eilėje, kairėje.

„Kunigas - norėčiau pasikalbėti su kunigu. Katalikai taip pat gerbia išpažinties paslaptį, kaip ir mes."

Kaip tik iš kairės pusės pro duris, neabejotinai zakristijos, išėjo kunigas. Jis vilkėjo plačią kamžą su baltais nėriniais, be jokių ypatingų skiriamųjų ženklų. Jo apvalus ir lygus veidas buvo kaip vaiko, bet balti plaukai rodė, kad tai jau patyręs žmogus. Ji pakėlė į jį akis, raudonas po praverktos nakties, ir ją sujaudino švelnus jo žvilgsnis. Pasidavusi staigiam im-pulsui, pastojo jam kelią.

. - Mano tėve...

Jis nužvelgė ją.

- Mano tėve, aš esu stačiatikė... bet gal vis dėlto galiu atlikti jums išpažintį?

Jis geraširdiškai nusišypsojo: jis mėgo šias retas progas, kai galėdavo anonimiškai atlikti savo gailestingumo pareigą.

Paauksuotos mozaikos skleidžiama šviesa suteikė įtampos kupinam Sonios veidui grožio - tarsi ankstyvųjų krikščionybės tapytojų paveikslas.

- Negalėsiu duoti jums išrišimo, mano dukra, bet pats Dievas jums suteiks pagalbą... Ateikite.

320

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Ji nustebo atsiklaupusi prieš jį be grotelių ar kokios nors perskyros pagal romėnų papročius. Jo veidas buvo už kelių

centimetrų nuo jos.

- Gerai, klausausi jūsų...

Pradėjusi kalbėti, ji jautė lyg nuo krūtinės kažkas nukel-tų akmenį. Papasakojo apie moterį, kuri užverbavo ją Rumunijoje, paskui apie palestinietį, kuris ją išsiuntė į aukšto rango Saudo Arabijos pareigūno haremą. Galiausiai Roma ir mažaūgis storulis, katalikų prelatas, kurį reikėdavo trūks plyš patenkinti.

Staiga kunigo veidas atsitraukė nuo jos, jo žvilgsnis tapo skvarbesnis.

- Ar žinote to katalikų prelato vardą?

- Nežinau, mano tėve, bet tai turi būti vyskupas: jis ne-

šioja keistą žiedą, niekada tokio nesu mačiusi. Kaip koks karstas, karsto formos papuošalas.

Kunigas greitai pasuko į vidinę delno pusę vyskupo žie-do akmenį, puošusį jo bevardį pirštą, ir paslėpė savo dešinę ranką kamžos klostėse. Įsijautusi į savo išpažintį, Sonia nepastebėjo šio slapto gesto.

- Kunigas... koks siaubas! Sakote, vertė jus daryti...

Soniai prireikė nemažų pastangų, kad papasakotų apie sceną priešais bizantišką ikoną, apie jos galvą apgobusį vienuolės apdangalą, apie nuogą kūną, atiduotą vyrui, atsi-klaupusiam už jos ant klaupto, pro dantis tariančiam nesuprantamus žodžius apie sąjungą su nesuvokiamybe.

321

Michel Benoît

Kunigas prikišo prie jos savo veidą.

— Ir sakote, kad kitą kartą, kai ateisite, jis nori...

Ji jam papasakojo, ką vyskupas jai paaiškino prieš paleisdamas ir dėl ko ji kaip pametusi galvą išbėgo. Dabar kunigo veidas beveik glaudėsi prie jos veido, jis pasidarė toks pat tvirtas kaip grindinio marmuras, ant kurio ji klūpėjo. Jis kalbėjo lėtai, aiškiai tardamas kiekvieną žodį:

- Mano dukra, Dievas jums atleidžia, nes jumis pasinaudojo jo atstovai žemėje ir jūs neturėjote pasirinkimo. Jo vardu suteikiu jums Jo ramybę. Bet nereikia, - girdite mane: nereikia, — kad sutiktumėte eiti į kitą susitikimą su tuo prelatu: tai, ką jis verčia jus daryti, yra pasibaisėtina šventvagystė mus išgelbėjusio Nukryžiuotojo Jėzaus Kristaus atžvilgiu.

Sonia pakėlė į jį savo sutrikusį veidą.

- Tai neįmanoma! Kas man bus, jei nepaklusiu? Negaliu išvažiuoti iš Romos, mano pasas...

— Jums nieko neatsitiks. Visų pirma dėl to, kad Dievas jus saugo, jūsų išpažintis jam parodė, kad jūsų siela yra šva-ri. Aš esu saistomas išpažinties paslapties, jūs tai žinote, bet kai ką pažįstu Romoje ir neišduodamas šios paslapties galiu padaryti taip, kad jums nieko neatsitiktų. Nelaimei, pakliu-vote į rankas tokio iškrypusio vyskupo, kuris nevertas savo nešiojamo žiedo. Tas žiedas, kuris puošia nusikalstamą jo ranką, simbolizuoja dvasinę jo mirtį. Bet jūs esate ir Dievo rankose, tad pasitikėkite. Neikite pas jį tą dieną, kurią man minėjote.

322

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Netikėtas susitikimas su kunigu Soniai buvo tarsi atsa-kymas į jos maldą. Pirmą kartą, kai laiptais nulipo iš Kalfo buto, ji lengvai kvėpavo. Sis nepažįstamas kunigas, gerašir-diškai išklausęs ją, užtikrino Dievo atleidimą. Nusimetusi ją slėgusį akmenį, ji paėmė dvasininko ranką ir pabučiavo, kaip daro tikintieji stačiatikiai. Ji nepastebėjo, kad tai kai-rioji: dešinioji vis dar buvo paslėpta po kamža.

Kol ji ėjo durų link, kunigas pakilo ir grįžo į zakristiją. Visų pirma atsuko savo vyskupo žiedą su šventojo Petro herbu. Paskui nusitraukė kamžą, ir pasimatė platus purpurinis diržas. Įprastu judesiu persibraukė baltus plaukus ir užsidėjo tos pačios spalvos, kardinolų purpuro, kepuraitę.

Iki šiol Kacingerio kortos buvo prastesnės nei neapoliečio. Nė neįtardama Sonia jam įdavė svarbiausią kortą.

Jis ja pasinaudos, atskleis per Antonijų, ištikimiausią iš ištikimųjų, sugebėjusį nuslopinti Sv. Pijaus V draugijos budrumą: šis andalūzietis niekada nebuvo iškrypęs iš savo kelio arba atsisakęs jo, jis buvo lankstus kaip Toledo aš-

menys ir - kaip jie - susilenkdavo tik tam, kad dar labiau išsitiestų.

77

Sėdėdamas priešais pirmąsias šarvuotas duris, popiežiaus policininkas juos praleido netikrindamas Nilo leidimo: 323

Michel Benoît

nuolatiniai lankytojai... Brečinskis nusivedė juos prie jų stalo, kur laukė vakarykščiai rankraščiai.

Nilas Lylandą perspėjo, kad į Vatikaną jie eis tik popiet: jam reikėjo pagalvoti. Lenko pasitikėjimas pirmąjį nustebino, paskui išgąsdino. „Ar šis žmogus kalbėjo dėl to, kad yra be-viltiškai vienas, ar jis tiesiog manimi manipuliuoja?" Ramusis profesorius iš Luaros pakrantės niekada nebuvo susidūręs su tokia padėtimi. Pamėginęs sekti tryliktojo apaštalo pėdsakais, dabar kaip ir šis įsitraukė į kur kas didesnius konfliktus.

Brečinskis sakė norįs padėti, bet ką jis galėtų padaryti?

Vatikanas didžiulis, muziejuose ir bibliotekose turėtų būti arba vienas, arba daug padalinių, kur tūno tūkstančiai brangių dalykų. Kažkur ten galbūt buvo Napoleon konjako dėžė

su paskirais esenų rankraščiais ir vienu lapeliu, visiškai mažu pergamento lapeliu, perrištu lininiu siūlu. Nilo mintyse įsirė-

žė Levo Barjonos pateiktas apibūdinimas, bet gal dėžė buvo ištuštinta, o jos turinys išmėtytas skubančio darbuotojo?

Apie popietės vidurį jis nusimovė pirštines.

- Nieko neklausk: turiu vėl pasimatyti su Brečinskiu.

Lylandas tylomis linktelėjo, drąsinamai nusišypsojo Nilui ir vėl pasilenkė prie viduramžių rankraščio, kurį jie nagrinėjo.

Plakančia širdimi prancūzas pasibeldė į bibliotekininko duris.

Brečinskis atrodė taip, lyg karščiuotų, po apvaliais akiniais paakiai buvo pajuodę. Jis rankos mostu parodė Nilui sėstis.

324

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Mano tėve, visą naktį meldžiausi, kad Dievas mane apšviestų, ir aš priėmiau sprendimą. Tai, ką padariau Andriejui, padarysiu ir jums: tik žinokite, kad vėl pažeidžiu slapčiausius nurodymus, man duotus, kai pradėjau eiti šias pareigas. Apsisprendžiau, nes mane įtikinote, kad nedirbate prieš popiežių ir kad, priešingai, norite jam perduoti viską, ką atrasite. Ar prisiekiate man Dievo akivaizdoje?

- Aš tik vienuolis, tėve Brečinski, bet visada siekiau juo būti iki galo. Jei aš atrasiu ką nors, kas yra pavojinga Bažny-

čiai, aš perspėsiu tik popiežių.

- Gerai, tikiu jumis, kaip tikėjau Andriejumi. Cia esan-

čių lobių valdymas - tai tik viena iš mano užduočių, vienintelė matoma ir mažiausiai svarbi. Už saugyklos yra patalpa, kurios nepamatysite jokiame šio pastatų ansamblio plane ir nuorodos į ją niekur nesurasite, nes oficialiai ji neegzistuoja.

1570 metais, kai buvo baigiama Šv. Petro bazilikos statyba, jos pageidavo Sv. Pijus V.

- Slaptieji Vatikano archyvai?

Brečinskis nusišypsojo.

- Slaptieji Vatikano archyvai yra visiškai oficialūs, jie yra dviem aukštais aukščiau mūsų, jų turinys tyrėjams pagal viešas taisykles yra prieinamas. Ne, apie šią patalpą žino tik keli žmonės, o kadangi ji neegzistuoja, tai neturi ir pavadi-nimo. Tai yra, sakykime, slaptasis Vatikano fondas, daugelis pasaulio valstybių turi kai ką panašaus. Jam nėra paskirta bibliotekininko — nes, kartoju jums, jis neegzistuoja - ir jo turiniui nėra nei numerių, nei katalogų. Tai tarsi pragaras, 325

Michel Benoît

į kurį nuleidžiami visi ypatingi dokumentai, nes nenorima, kad vieną dieną apie juos sužinotų istorikai arba žurnalistai.

Aš vienintelis esu už jį atsakingas Šventajam Tėvui. Daugelį

amžių popiežiaus arba kurios nors kongregacijos kardinolo prefekto iniciatyva ten yra kraunami įvairiausi dalykai. Jeigu kas nors nusprendžia nusiųsti dokumentą į slaptąjį fondą, jis iš ten nebeišeina, net po sprendėjo mirties. Jis nei kada nors bus archyvuojamas, nei išvys dienos šviesą.

- Tėve Brečinski... kodėl man atskleidėte, kad yra toks slaptasis fondas?

- Nes čia viena iš dviejų vietų Vatikane, kur gali būti, ko jūs ieškote. Antroji vieta - tai slaptieji archyvai, kurie paviešinami kasmet, praėjus penkiasdešimčiai metų po susijusių su jais įvykių. Jei nebūna kitokio sprendimo, kuris paprastai oficialiai pagrindžiamas. Sakote, kad dė-

žė su Negyvosios jūros rankraščiais atkeliavo į Vatikaną 1948 metais po pirmojo žydų ir arabų karo. Jei ji būtų

buvusi padėta slaptuosiuose archyvuose, būtų jau pasirodžiusi. Ir jei būtų buvę nuspręsta, jog vienas iš tų dokumentų pernelyg pavojingas, kad jį derėtų atskleisti visuomenei, aš būtinai būčiau sužinojęs: kartais taip atsitinka, tada gaunu bylą arba ryšulį, slėptiną nuo pavojingo smal-sumo. Tik aš vienas turiu tokius įgaliojimus, tačiau jau penkerius metus nesu gavęs nieko naujo - nei iš slaptųjų

archyvų, nei iš kitur.

- Bet... ar jūs susipažįstate su tuo, ką turite visam laikui padėti į šį slaptąjį fondą? Ar kada nors esate pasmalsavęs 326

Tryliktojo apaštalo paslaptis

ir užmetęs akį, ką archyvavę jūsų pirmtakai nuo XVI am-

žiaus pabaigos?

Brečinskis atsakė beveik linksmai.

- Popiežius Voityla mane prisaikdino, kad niekada ne-mėginčiau susipažinti su turiniu to, ką gaunu arba kas yra šioje patalpoje. Per penkiolika metų tik tris kartus buvau patekęs ten, kad padėčiau naują daiktą. Aš laikiausi savo priesaikos, bet negalėjau nematyti lentynų su etiketėmis Negyvosios jūros rankraščiai. Nežinau, kas yra šioje patalpos dalyje. Kai pasakiau tėvui Andriejui, kuriam papasakojau tą patį, jis mane maldavo leisti užmesti ten akį. Kieno leidimo galėčiau paprašyti? Tik popiežiaus, bet būtent popiežių mu-du su Andriejumi ir norėjome apsaugoti jam nežinant. Aš sutikau ir leidau jam valandą įeiti.

Nilas sumurmėjo:

- O kitą dieną jis skubiai išvyko iš Romos, ar ne?

-Taip. Kitą dieną jis, nieko man nesakęs, įsėdo į Romos ekspresą. Ar jis ką nors atrado? Ar jis su kuo nors kalbėjosi?

Aš nežinau.

- Bet jis iškrito iš Romos ekspreso, ir tai nebuvo nelaimingas atsitikimas.

Brečinskis perbraukė delnais per veidą.

- Tai nebuvo nelaimingas atsitikimas. Tegaliu jums pasakyti, kad tęsdamas savo brolio darbus atsidūrėte pavojingoje padėtyje. Kaip ir jį, paieškos jus atvedė prie šių neegzistuojan-

čių patalpų slenksčio. Esu pasirengęs ir jus ten įleisti, pasitikiu jumis, kaip pasitikėjau juo. Kacingeris ir, bijau, daugelis kitų

327

Michel Benoît

yra šiame kelyje: jei pasieksite tikslą anksčiau nei jie, jums gresia toks pat pavojus kaip ir Andriejui. Dar yra laiko palikti viską, tėve Nilai, ir grįžti į gretimą kambarį prie nekaltų viduramžių rankraščių. Ką nuspręsite?

Nilas užsimerkė. Jam atrodė, kad jis mato tryliktąjį

apaštalą - Jėzui iš dešinės aukštutiniame kambaryje, pagarbiai besiklausantį jo. Paskui - tapusį sunkios paslapties saugotoju, vieną kovojantį su Petro ir dvylikos apaštalų

neapykanta, jie norėjo likti dvylika ir vieni skleisti žinią pasauliui. Jie jį pasmerkė tremčiai ir tylėjimui, kad am-

žinai stovėtų Bažnyčia, kurią jie pastatys ant klaidingos Jėzaus atminties, alfa ir omega.

Paslaptis perėjo per amžius, kol atėjo iki jo. Išsitiesęs prie stalo per paskutinę vakarienę, pasirėmęs ant savo alkūnės, mylimiausias Jėzaus mokinys prašė šiandien sekti juo.

Nilas pakilo.

- Eime, mano tėve.

Jiedu išėjo iš kabineto. Pasilenkęs prie stalo Lylandas nė

nepakėlė galvos, girdėdamas juos praeinant už nugaros. Jie perėjo virtinę saugyklos kambarių. Brečinskis atidarė mažas duris ir Nilui parodė eiti iš paskos.

Koridorius leidosi šiek tiek žemyn. Nilas mėgino susio-rientuoti. Lyg atspėjęs jo mintis, Brečinskis sušnabždėjo:

— Mes esame po Sv. Petro bazilikos dešiniąja skersine nava. Patalpos buvo išraustos pamatuose, apie keturiasde-328

Tryliktojo apaštalo paslaptis

šimt metrų nuo Apaštalo kapo, rasto per kasinėjimus, po didžiuoju altoriumi atliktus Pijaus XII įsakymu.

Koridorius pasisuko ir baigėsi šarvuotomis durimis.

Lenkas atsisegė kaklajuostę ir išsitraukė mažą raktelį, kurį

nešiojosi pasikabinęs prie pat kūno. Rakindamas pažiūrėjo į laikrodį.

- Dabar penkios, saugykla uždaroma šeštą: jūs turite valandą. Visos mūsų durys iš vidaus gali būti atidarytos be rakto, šios taip pat: išeinant reikia jas stumtelėti, ir jos pa-

čios užsidarys. Išjunkite šviesą ir grįžkite į mano kabinetą.

Šarvuotos durys be jokio garso atsidarė, Brečinskis ranka apčiuopė vidinę sieną ir įjungė šviesą.

- Pasistenkite nieko nesugadinti. Sėkmės!

Nilas įėjo: už jo, tyliai kaukštelėjusios, užsidarė durys.

78

Prieš jį buvo ilgas, ryškiai apšviestas koridorius su skliautu. Siena dešinėje pusėje buvo plika, netinkuotų

akmenų: Nilas perbraukė ranka per paviršių ir išsyk atpa-

žino apdirbimo techniką. Tai nebuvo viduramžių statybi-ninkų kaltų ar neseno laikotarpio pjūklų žymės. Vienodos tašymo žymės ir jų išsidėstymas - tai renesanso akmens apdirbėjų braižas.

Palei kairę sieną lentynos tęsėsi iki galo. Lentynos, kai kurios su prabangia apdaila, - seniausios. Kitos, neapdirbto 329

Michel Benoît

medžio, turbūt buvo pastatytos amžiams bėgant, atsižvelgus į tvarkymo reikmes.

Tvarkymo... Iš pirmo žvilgsnio Nilas pastebėjo, kad nematyti jokio protingo klasifikavimo. Lentynos prikrautos skrynių, dėžių, kartoninių dėžučių, bylų kalnų. „O kam tvarka pragare? Iš čia niekas niekada neišeis."

Žengė žingsnį į priekį, kad pamatytų koridoriaus galą: apie penkiasdešimt metrų. Dešimtys lentynų, tūkstančiai dokumentų. Surasti adatą šioje šieno kupetoje per valandą... tai neįmanoma. Tačiau Andriejus čia kažką surado, Nilas buvo įsitikinęs, kad tik taip galima paaiškinti staigų

jo išvykimą ir mirtį. Jis paėjo į priekį, apžiūrinėdamas lentynas iš kairės.

Jokios tvarkos, bet ant lentynų priekinės pusės yra pri-kalti užrašai, elegantiškos senoviškos kaligrafijos ir moder-nesnio rašto mišinys. Jam atrodė, kad laikas išnyko.

Katarai... Tamplierių procesas- visa lentyna. Savona-rola, Janas Husas, Galilėjaus byla, Džordanas Brunas, Sa-cerdoti renegatifrancesi — valstybei prisiekusių kunigų, kuriuos 1792 metais Roma pasmerkė kaip išdavikus, sąrašas.

Corrispondenza della S. S. con Garibaldi... Visa slaptoji Bažnyčios istorija, kova su priešais. Staiga Nilas sustojo: ant lentynos, prikrautos nesenų dėžių, buvo tik vienas už-

rašas: Operacija „Ratlinesu.

Pamiršęs, dėl ko jis čia, Nilas prasibrovė į tarpą ir atidarė

pirmą pasitaikiusią dėžę: tai buvo Pijaus XII susirašinėjimas su Draganovičiumi, buvusiu kunigu, tapusiu ustašių - kro-330

Tryliktojo apaštalo paslaptis

atų nacių, per karą pasižymėjusių žiaurumu, vadovu. Atidarė kitas dėžes: žymių nacių vardų kartoteka, jiems išduotų

Vatikano pasų sąrašas, gautų didelių sumų kvitai. Operacija

„Ratlines"- tai kodinis pavadinimas slapto plano, kuris, pa-dedant Šventajam Sostui, iškart po karo padėjo nacių karo nusikaltėliams išvengti bausmės.

Nilas perbraukė ranka per veidą. Jis nesužinojo nieko naujo. Bažnyčios susikompromitavimas, net jos nusikal-timai, buvo logiškas tęsinys to, ką turėjo iškęsti tryliktasis apaštalas I amžiaus viduryje. Išlindo iš tarpo, ir jo žvilgsnį

patraukė byla, tiesiog padėta ant lentynos: Auschwitz, rap-porti segreti 1941. Jis sutramdė savo norą atsiversti ją: „Šventasis Sostas apie Aušvicą žinojo nuo 1941 metų..."

Jis pažvelgė į savo laikrodį: daugiau nei pusvalandis. Pa-

ėjo į priekį.

Staiga jis sustojo: jo akys užkliuvo už etiketės, užrašytos šiuolaikiniu raštu.

Manoscritti del mare Morto, Spuria.

Apie dešimt dulkėtų prikrautų dėžių. Paėmė viršutinę, atidengė: viduje daug ritinių gabalų, laiko beveik sunaikintų. Pasigailėjo, kad nepasiėmė pirštinių, ir paė-

mė ritinį: nuo jo nubyrėję pergamento gabalai nukrito į

dėžės dugną, kuriame jų buvo pilna. „Hebrajiškas Kumrano raštas!" Bet kodėl jie buvo ištremti į šį pragarą, pasmerkti pavirsti trupiniais, kai viso pasaulio mokslininkai jų ieško? Spuria, „šiukšlės": ar nuo pasaulio šias šiukšles

* Suklastotas dokumentas (it.) (vert. past.).

331

Michel Benoît

paslėpė dėl to, kad jos bevertės... ar dėl to, kad tai yra Istorijos šiukšlės, kurias reikėjo visam laikui paslėpti, nes ši pasisuko kitaip?

Padėjo dėžę į vietą. Apatinė dėžė buvo iš šviesios medie-nos, ir ant jos buvo išspausdintas užrašas: Konjakas „Napoleon Imperatoriaus rūsys.

Metropolito Samuelio dėžė, dėžė, Jeruzalėje perduota konversui broliui dominikonui!

Plakančia širdimi Nilas išsitraukė ją iš krūvos. Ant dang-

čio kažkieno ranka buvo užrašytos trys raidės: N J R. Jis atpažino stambų tėvo Andriejaus raštą.

Jam apsvaigo galva: vadinasi, kai traukinyje tėvas Andriejus savo lapelyje parašė NJR, jis turėjo omenyje ne tik Hantingtono bibliotekos kopijas, laikomas Šv. Martyno vienuolyno bibliotekoje, - jis nurodė šią dėžę, tą, kurią Nilas ką tik surado. Andriejus pats ant jos dangčio užrašė šias tris raides, kad kitą kartą būtų lengviau ją surasti; apie ją jis norėjo papasakoti. Jo atradimas, tapęs įmanomas Bre-

činskio dėka, buvo jo paieškų pabaiga, ir jis norėjo viską papasakoti Nilui.

Stai dėl ko jį nužudė.

Nilas atsidarė dėžutę: tokia pat ritinių likučių krūva ir šalia - susuktas paprastas pergamento lapelis. Atrišdamos siūlą, kuriuo buvo apvyniotas rankraštis, Nilo rankos drebėjo. Atsargiai išvyniojo jį: parašyta graikiškai, elegantišku puikiai įskaitomu raštu. Tryliktojo apaštalo raštas. Jis pradėjo skaityti:

332

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Ašy mylimiausias Jėzaus mokinys, tryliktasis apaštalas, visoms Bažnyčioms...

Baigęs skaityti Nilas buvo išbalęs. Laiško pradžia jam nepasakė nieko, ko jis jau nebūtų žinojęs: Jėzus nebuvo Dievas, dvylika - dėl savo politinių ambicijų - jį sudievino.

Bet tryliktasis apaštalas žinojo, jog to nepakanka, kad bū-

tų apsaugotas tikrasis jo Mokytojo veidas: jis neginčijamai liudijo, kad 30 metų 9 dieną sutiko baltai vilkinčius vyrus, esenus, prie kapo, iš kurio jie ką tik buvo išnešę Jėzaus kū-

ną, ir kad jie ketino pernešti jį į vieną iš savo nekropolių

dykumoje ir ten garbingai palaidoti.

Sio kapo tikslios vietos jis nenurodė. Vienu trumpu sakiniu jis teigė, kad tik dykumos smėlis gali apsaugoti Jėzaus kapą nuo žmonių godumo. Kaip visi pranašai, nazarietis li-ko amžinai gyvas, o jo palaikų garbinimas galėtų nukreipti žmones nuo vienintelio tikro būdo su juo susitikti: maldos.

Visus paieškos mėnesius Nilas tikėjo, kad paslaptis, su kuria jis susidūrė, buvo tryliktojo apaštalo paslaptis, jo Jeruzalės vaidmuo, jo mokymas. Sias eilutes parašęs žmogus jau žinojo, kad yra išstumtas iš Bažnyčios, ištrintas iš jos ateities. O ta ateitis, kaip jis jautė, neturėjo nieko bendra su Mokytojo gyvenimu ir mokymu. Jis šiam pergamentui buvo patikėjęs paslaptį, kuri kada nors galbūt leis pasauliui atskleisti tikrąjį Jėzaus vardą. Jis tai padarė neturėdamas jokių iliuzijų: ką reiškė mažas popieriaus lapelis, palyginti su godžiomis žmonių ambicijomis, - žmonių, pasirengusių

333

Michel Benoît

viskam, kad tik pasinaudodami atminimu to, kurį jis mylė-

jo labiau už viską, pasiektų savo tikslą?

Tryliktasis apaštalas jį atvedė prie tikrosios paslapties: kapas, kuriame guli Jėzaus palaikai, realiai, fiziškai egzistuoja.

Nilas žvilgtelėjo į savo laikrodį: šešios valandos dešimt minučių. „Tikiuosi, Brečinskis manęs laukia!" Jis padėjo stebuklingai rastą laišką atgal į dėžę, o dėžę - į tą pačią vietą.

Jis laikysis žodžio: popiežius per bibliotekininką lenką bus įspėtas apie šio apaštališkojo laiško, kurio neįstengė sunaikinti nei amžiai, nei Bažnyčios vyrai, egzistavimą. Užrašas NJR Brečinskiui padės lengvai surasti jį ir jam perduoti.

Tęsinys nepriklausė nuo tokio paprasto vienuolio kaip jis. Tęsinys priklausė tik nuo popiežiaus.

Išjungęs šviesą, Nilas greitai išėjo iš patalpos; durys paskui jį automatiškai užsidarė. Kai jis atėjo į salę, kur kartu su Lylandu dirbo visas šias dienas, ši buvo tuščia, o lubų šviestuvas išjungtas. Pasibeldė į kabineto duris: jokio atsakymo, Brečinskis jo nesulaukė.

Nilas sunerimęs pagalvojo, ar tikrai visos durys, vedan-

čios į Belvederio kiemą, atsidaro iš vidaus; jis jau įsivaizdavo siaubingą naktį troškioje saugykloje. Bet Brečinskis jam nepamelavo: jis be jokių kliūčių perėjo dvejas šarvuotas duris. Prieangis buvo tuščias, bet išorinės pastato durys praviros. Nieko negalvodamas, Nilas išėjo į kiemą ir giliai įkvėpė oro. Jam reikėjo pasivaikščioti, kad šiek tiek susiri-kiuotų mintys.

334

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jis taip skubėjo palikti šią vietą, kad neatkreipė dėmesio į patamsintą stiklą, už kurio popiežiaus policininkas rūkė

cigaretę. Kai tik pamatė praeinant Nilą, pakėlė Vatikano miesto vidaus telefono ragelį ir paspaudė mygtuką.

- Eminencija, jis ką tik išėjo... Taip, vienas, kitas išėjo anksčiau. Di niente, Eminenza.

Savo kabinete kardinolas Kacingeris atsidusęs padėjo ragelį: artėja Antonijaus valanda, jau labai greitai.

79

Eidamas per Sv. Petro aikštę, Nilas pakėlė galvą: popie-

žiaus lange degė šviesa. Jau rytoj jis pakalbės su Brečinskiu, nurodys jam, kur padėta konjako dėžė su užrašytomis NJR

raidėmis ir paves jam viską pasakyti senajam pontifikui. Nilas pasuko Aurelijos gatve.

Užlipęs į ketvirtą aukštą, jis sustojo laiptų aikštelėje, už durų buvo girdėti, kaip Lylandas groja antrąją Eriko Sati

„Gimnopediją"*. Sklido be galo melancholiška melodija, kupina nevilties, su humoro ir paniekos gaidelėmis. „Rembertas... Ar tavo humoro jausmas padės tau nugalėti neviltį?" Nilas tyliai pabeldė į duris.

- Įeik, nekantriai tavęs laukiau.

Nilas atsisėdo prie pianino.

- Rembi, kodėl išėjai iš fondų nesulaukęs manęs?

* Spartos religinė šventė (vert. past.).

335

Michel Benoît

- Brečinskis atėjo pas mane šeštą valandą. Jis sakė, kad turi uždaryti biblioteką. Atrodė labai susirūpinęs. Tačiau nesvarbu, pasakyk, ar ką nors radai?

Nilas nebuvo toks atsipalaidavęs kaip Lylandas, jis neri-mavo dėl Brečinskio išėjimo. „Kodėl kai aš išėjau, jo nebebuvo, nors tarėmės kitaip?" Nusuko mintis kitur.

- Taip, radau tai, ko Andriejus ir aš taip ilgai ieškojome.

Išlikusį tryliktojo apaštalo laišką, originalą.

- Nuostabu! Bet tas laiškas... Jis iš tiesų toks baisus?

- Jis trumpas, išmokau atmintinai. Origenas sakė teisybę, jis - tai nenuginčijamas įrodymas, kad Jėzus neprisikėlė, kaip moko Bažnyčia. Taigi Jėzus nėra Dievas. Tuščias Jeruzalės kapas, ant kurio pastatyta Kristaus Kapo bazilika, tėra apgaulė. Tikrasis kapas, kuriame ilsisi Jėzaus palaikai, yra kažkur dykumoje.

Lylandas apstulbo:

- Dykumoje! Bet kur tiksliai?

- Tryliktasis apaštalas nenorėjo nurodyti vietos, kad apsaugotų Jėzaus kūną nuo žmonių geidulių jį turėti. Jis kalba tik apie Idumėjos dykumą, didžiulę zoną Izraelio pietuose, kurios ribos kito bėgant amžiams. Tačiau ar-cheologija labai smarkiai pasistūmėjusi į priekį. Jei atsiras priemonių paieškai, ji prasidės. Apleistame esenų kape gulintis skeletas su nukryžiavimo žymėmis, pagal radio-anglies datavimo metodą I amžiaus vidurio - tarsi žemės drebėjimas supurtytų Vakarus.

336

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Ar publikuosi savo tyrimų rezultatus, kad pasaulis su-

žinotų apie tą laišką ir prasidėtų archeologiniai tyrimai? Nilai, ar tu nori, kad kapas būtų surastas?

Nilas sekundėlę patylėjo. Jo galvoje skambėjo Sati melodija.

- Seksiu tryliktojo apaštalo pėdomis iki galo. Jei jo liudijimas būtų buvęs priimtas Istorijos, Katalikų bažnyčia niekuomet nebūtų susikūrusi. Dvylika apaštalų juk tai žinojo, todėl atsisakė pripažinti jį apaštalu. Prisimink Zerminji įra-

šą: turi būti tik dvylika Jėzaus liudytojų, amžiams, alfa ir omega. Ar reikia po dvidešimties šimtmečių kelti klausimų

dėl to, ką jie pastatė ant tuščio kapo? Apaštalo Petro pa-laidojimo vieta šiandien žymi krikščionybės centrą. Tuščią kapą jie pakeitė kapu su palaikais, palaikais pirmojo iš dvylikos apaštalų. Paskui Bažnyčia sukūrė sakramentus, kad kiekvienas žmogus žemėje galėtų turėti fizinį kontaktą su Dievu. Jei atimsime tai iš tikinčiųjų, kas jiems liks? Jėzus prašo sekti jo pavyzdžiu kiekvieną dieną, ir vienintelis jo siūlomas būdas yra malda. Tačiau daugybei žmonių, ištisai civilizacijai reikia konkrečių dalykų, kuriuos būtų galima paliesti. Laiško autorius buvo teisus: grąžinti Jėzaus palaikus į pirminę jo laidojimo vietą reikštų paversti tą kapą vienintele garbinimo vieta naivioms minioms. Tai reikštų

neleisti nuolankiems ir paprastiems žmonėms prieiti prie nematomo Dievo priemonių - sakramentų, kuriuos jie visuomet turėjo.

- Tad ką gi tu darysi?

337

Michel Benoît

- Įspėsiu Šventąjį Tėvą apie laiško egzistavimą, tegu jam būna pranešta, kur jis yra. Jis tiesiog turės saugoti dar vieną paslaptį, štai ir viskas. Kai grįšiu į savo vienuolyną, tyrimų

rezultatus paslėpsiu vienuolyno tyloje. Tik vieno nenuty-lėsiu, publikuosiu kuo skubiau: koks nazariečių vaidmuo Korano atsiradimui.

Aukštu žemiau Moktaras skrupulingai įrašė abi Sati

„Gimnopedijas", paskui atėjus Nilui - jų pokalbio pradžią.

Po to skubiai užsidėjo ausines.

- Ar iš tryliktojo apaštalo laiško sužinojai ką nors naujo apie Koraną?

- Laišką jis rašė visoms Bažnyčioms, tačiau iš tiesųjį skyrė savo mokiniams nazariečiams. Laiško gale maldauja juos likti ištikimus jo liudijimui ir jo mokymui apie Jėzų, kad ir kur tremtis juos nuvestų. Taigi jis patvirtina, ką ir pats maniau: kurį laiką glaudęsi Peloje, jie vėl turėjo iškeliauti, be jokios abejonės, prieš romėnų invaziją 70 metais. Nežinia, kas jiems nutiko, tačiau niekas, atrodo, nepastebėjo, kad Korane Mahometas dažnai mini naęara, žodį, kuris visuomet buvo verčiamas kaip „krikščionys"!

- Kokios išvados?

- Mahometas turėjo būti susipažinęs su nazariečiais Me-koje, kur jie buvo prisiglaudę po pabėgimo iš Pelos. Suža-vėtas mokymo, jis pats vos netapo jų mokiniu. Paskui jis pabėgo į Mediną, ten tapo karo vadu. Nugalėjo politika ir smurtas, tačiau jis visą gyvenimą prisiminė nazariečių Jėzų, 338

Tryliktojo apaštalo paslaptis

tryliktojo apaštalo Jėzų. Jei Mahometas nebūtų buvęs apimtas užkariautojo troškimo, islamas nebūtų gimęs, musulmonai būtų paskutiniai iš nazariečių, pranašo Jėzaus kryžius plazdėtų ant islamo vėliavos!

Lylandas atrodė nusiteikęs taip pat entuziastingai kaip ir jo draugas.

- Galiu tau garantuoti, kad bent jau Jungtinėse Valstijose mokslininkai aistringai susidomės tavo darbais! Padėsiu tau su jais susipažinti.

- Įsivaizduok, Rembi! Kad musulmonai galiausiai pripažintų, jog jų šventame tekste yra ir dalelė artimo Jėzaus draugo, atstumto Bažnyčios, neigusio jo dieviškumą, kaip ir jie! Tai būtų pagrindas suartinti musulmonus, krikščionis ir žydus. Ir, be abejo, džihado prieš Vakarus pabaiga!

Moktaro veidas staiga persikreipė. Kupinas neapykantos jis vos klausėsi pokalbio. Dabar Nilas teiravosi Lylando, kokie jo planai, kaip jis nuslėps viską nuo Kacingerio. Ar jam pavyks atlaikyti spaudimą ir nieko neprasitarti? Kas atsitiktų, jei kardinolas įgyvendintų savo grasinimus, paviešintų jo artimus ryšius su Anzelmu?

Jie pliurpė niekus tarsi moterys. Tai palestiniečio ne-bedomino, jis nusiėmė ausines. Sie du vyrai peržengė už-

draustą ribą: Koranas neliečiamas. Jei krikščionys eruditai atskleidžia savo evangelijose glūdinčias paslaptis, tai jų

reikalas. Koranui jų bedieviškos egzegezės metodai nebus taikomi, al Azharo universitetas griežtai laikėsi tokios 339

Michel Benoît

nuostatos. Pranašo, tebūnie palaimintas jo vardas, perduoti Alacho žodžiai.

Mahometas, slaptas žydo Jėzaus mokinys! Prancūzas pritaikys šventajam tekstui savo netikėliškus metodus ir paskelbs juos amerikiečio padedamas. Amerikos, Izraelio lio-kajaus, rankose jo darbai taps baisiu ginklu prieš islamą.

Suraukęs kaktą jis persuko juostas ir prisiminė vieną sakinį, kurį dažnai sakydavo savo studentams: „Gaudykite netikėlius, žudykite juos visur, kur tik rasite!"*

Moktarui palengvėjo: Pranašas, tebūnie palaimintas jo vardas, taip nusprendė.

80

Lijo visą dieną. Rūko drobės palengva kilo Abrucų šlaitais mūsų pusėje, paskui, atrodo, tarsi sudvejojo, pakilo virš kalno keteros ir išnyko Adrijos jūros linkui. Atrodė, kad horizontas traukia į save sklendžiančius plėšriuosius paukščius.

Tėvas Nilas apgyvendino mane savo atsiskyrėlio būste, iš-

kaltame pačioje uoloje. Ant sausų paparčių guolio numestas šiaudinis čiužinys, staliukas prie mažučiuko langelio. Paprastas židinys, ant lentynos padėta Biblija, žabų ryšuliai. Mažiau nei reikėtų pagrindinėms reikmėms: esmė šiame būste buvo kita.

Jis perspėjo mane, kad artėja jo istorijos pabaiga. Tik vėliau, kalnų tyloje, jis suvokė visas peripetijas. Sutriko tik vieną kartą,

* Koranas 4, 89 (aut. past.).

340

Tryliktojo apaštalo paslaptis

išgirdau virpulį jo balse, kai pasakojo apie Rembertą Lylandą, apie vidinį kryžiaus kelią, kurį tas žmogus nuėjo ir kuris tragiš-

kai jam baigėsi per kelias valandas.

Nuo to laiko, kai jis pradėjo dingusio rankraščio paieškas, prasidėjo įvairiausi įvykiai. Ištraukęs iš užmaršties senųjų laikų

tekstą jis atidarė šliuzus, už kurių jau veikė jam nepažįstami žmonės, kiekvienas ginantis savo tiesą su tokiu atkaklumu, kad net šiandien jam atrodo nesuprantamas jų įniršis.

81

Tą patį vakarą Moktaras paskambino Levui Barjonai, paskyrė jam susitikimą, šį kartą bare. Jie užsisakė gėrimo ir liko stovėti prie baro, kalbėjosi pusbalsiu, nors aplinkui tvyrojo lankytojų keliamas triukšmas.

- Paklausyk manęs, Levai, tai rimta. Ką tik perdaviau Kalfui Nilo ir Lylando pokalbio įrašą. Prancūzas surado laišką, jis iš tiesų gulėjo konjako dėžėje, apie tai tau pasakojo metropolitas Samuelis. Jis jį perskaitė ir paliko ten, kur rado, Vatikane.

- Gerai, labai gerai! Dabar reikia elgtis labai atsargiai.

- Dabar reikia veikti, ir ne atsargiai. Tas šuo teigia, kad laiškas įrodo... Ar veikiau patvirtina jo vidinį įsitikinimą, kad Koranas nebuvo Dievo įkvėptas Mahometui. Kad Pranašas buvo artimas nazariečiams, kol nepradėjo smurtauti Medinoje. Kad jį apakino ambicijos... Zinai, ką tai reiškia, 336

Michel Benoît

pažįsti mus jau seniai. Jis peržengė ribą, už kurios bet kuris musulmonas ims tučtuojau veikti. Jis turi išnykti. Greitai, ir jo bendrininkas taip pat.

- Nurimk, Moktarai, ar gavai instrukcijas iš Kairo? O

Kalfas?

- Man nereikia instrukcijų iš Kairo, tokiomis aplinkybė-

mis Koranas diktuoja savo tikintiesiems, kaip elgtis. Na, o į Kalfą man nusispjaut. Jis ištvirkėlis, o krikščionių istorijos man neįdomios. Tegul suvedinėja sąskaitas vieni su kitais ir rezga savo pinkles. Aš saugau Dievo Mahometui perduotos žinios tyrumą. Kiekvienas musulmonas pasiryžęs pralieti kraują dėl tokio reikalo, Dievas nepakenčia nuodėmės. Aš ginsiu Dievo garbę.

Levas linktelėjo barmenui.

- Ką manai daryti?

- Žinau, kur jie eina, kaip grįžta, kokiais keliais. Vakarais Nilas pėsčias grįžta į Sv. Januarijaus abatiją, užtrunka kokią valandą, eina Salarijos Antikos gatve, ten visuomet tuščia vėlai vakare. -Amerikietis truputį jį palydi, paskui grįžta tuo pačiu keliu, dar pasivaikščioja prie Sv. Angelo pilies, svajoja mėnesienoje: ten nebūna nė gyvos dvasios. Prisidėsi prie manęs? Rytoj vakare.

Levas atsiduso. Skubota operacija, motyvuota pykčio, be jokio įžvalgumo. Kai Moktarą apimdavo fanatizmas, jis nebemąstydavo. Beduinas užšokdavo ant kupranugario ir šuoliuodavo nuplauti įžeidimo krauju. Laukti būtų silpnu-mo ženklas, prieštaraujantis dykumos įstatymui. Arabų išdi-342

Tryliktojo apaštalo paslaptis

dūmas, jų negebėjimas tvardytis, jei kildavo garbės reikalas, visuomet padėjo Mosadui. Be to, jis prisiminė Ario griežtu tonu perduotą Jeruzalės nurodymą: „Veiksmai nebe tau".

- Rytoj vakare repetuoju su orkestru paskutinį koncertą.

Visi žino, kad esu Romoje. Jiems bus įtartina, jei nepasiro-dysiu. Turiu saugoti savo maskuotę, Moktarai. Atleisk.

- Veiksiu be tavęs: iš pradžių vieną, paskui kitą. Tėvas Nilas tėra žaisliukas, jis dūžta nuo menkiausio smūgio. Na, o amerikietį užteks išgąsdinti, jis mirs iš baimės, mano net nepaliestas. Man nereikės su tuo teptis rankų.

Kai jie išsiskyrė, Levas pasuko į Pinčio parką. Jam reikėjo pamąstyti.

Prasidėjus nakčiai rektorius skubos tvarka sušaukė dvylikos apaštalų susirinkimą. Kai jie susėdo prie ilgojo stalo, jis pakilo.

- Mano broliai, dar kartą susirinkome aplink Mokytoją, kaip kadaise dvylika apaštalų aukštutiniame kambaryje.

S į kartą ne tam, kad lydėtume jį į Getsemanę, tačiau tam, kad leistume jam antrą kartą su triumfu įžengti į Jeruzalę. Tėvui Nilui pavyko surasti paskutinį ir vienintelį likusį

apgaviko, laikiusio save tryliktuoju apaštalu, laiško egzempliorių. Jis paprasčiausiai gulėjo slaptuosiuose Vatikano bibliotekos fonduose, greta Negyvosios jūros rankraščių, sudėtų ten 1948 metais.

Didžiulio pasitenkinimo murmesys nuvilnijo per au-ditoriją.

343

Michel Benoît

- Ką jis su juo padarė, broli rektoriau?

- Paliko ten, kur rado, ir rengiasi perspėti Šventąjį Tėvą apie laiško egzistavimą ir jo saugojimo vietą.

Susirinkusiųjų veidai apniuko.

- Ar jis bandys tai daryti, ar ne, tai neturi jokios reikš-

mės. Kad perspėtų popiežių, Nilui reikės Brečinskio pagalbos. Dvyliktasis apaštalas tvirtai laiko savo rankose lenką, ar ne, broli?

Antonijus tyliai linktelėjo galva.

- Kai Nilas įspės tėvą Brečinskį, be jokios abejonės, tai bus rytoj, mes pradėsime veikti. Lenkas priklauso nuo mū-

sų malonės, jis mums parodys, kur guli laiškas. Po dviejų

dienų, broliai, laiškas jau užims deramą vietą, bus saugomas mūsų ištikimybės ir šio Nukryžiuotojo. O paskui, bėgant mėnesiams ir metams, mes pasinaudosime juo, kad gautume tai, kas būtina mūsų misijai: sutraiškyti Kristui į kulną geliančias gyvates, nutildyti balsus tų, kurie prieštarauja Jo karalystei, grąžinti krikščionybei visą jos didybę, kad pagaliau Vakarai atgautų prarastą savigarbą.

Išeidamas iš salės rektorius tylėdamas ištiesė voką Antonijui: kvietė jį pas save, į Sv. Angelo pilį, poryt ryte. Kad Nilui užtektų laiko pakalbėti su Brečinskiu.

Ir kad jo mintys būtų visiškai laisvos laukiant rytojaus vakaro su Sonia; jis daug iš jo tikėjosi. Geriau ir būti negalėjo. Jos dėka jis įgaus jėgų, kurių jam reikės. Vidinės jėgos, kurią įgauna visi krikščionys kiekviena savo kūno ląstele su-sitapatindami su ant kryžiaus nukryžiuotu Kristumi.

344

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Antonijus voką įsikišo į kišenę. Tačiau nenuėjo miesto centro link, o pasuko į Vatikaną.

Kongregacijos kardinolas prefektas visuomet ilgai sėdė-

davo savo kabinete.

82

Rytmečio šviesa glostė Romą. Vis dar buvo šalta, tačiau artėjant Kalėdoms romiečiai mėgo išeiti iš namų. Stovėdamas prie lango Lylandas atsainiai žvelgė į verdantį Aurelijos gatvės gyvenimą. Vakar vakare Nilas pranešė jam apsisprendęs tučtuojau grįžti į Prancūziją: jis manė, jog laišką radęs jo draugas įvykdė Andriejaus jam pavestą misiją.

- Ar esi pagalvojęs, Rembi, jog ta dalelė dykumos tarp Galilėjos ir Raudonosios jūros pagimdė tris monoteistines planetos religijas? Kaip tik ten Mozė pamatė degantį krūmą, ten Jėzus visiškai pasikeitė, ten gimė ir gyveno Mahometas.

Mano dykuma bus Luaros pakrantė.

Sužinojęs apie Nilo išvykimą, Rembertas suprato, koks tuščias jo gyvenimas. Jis sužinojo, kad tokios kaip draugo dvasinės patirties niekuomet nepasieks. Jėzus neužpildys vidinės tuštumos. Muzika taip pat ne: grojama tam, kad būtumei išgirstas, kad pasidalytumei su kitais muzikos keliamais jausmais. Jis labai dažnai grojo Anzelmui, šis atsisėsdavo greta ir versdavo jam natas. Tuomet tarp jų įsi-vyraudavo nuostabi harmonija, smuikininko galva palink-345

Michel Benoît

davo virš klaviatūros, kuria bėgiodavo Remberto pirštai.

Anzelmą jis prarado visiems laikams, ir Kacingeris turėjo būdų, kaip ir vieną, ir antrą paskandinti kančios vandeny-ne. ,,Life is over.

Išgirdęs beldžiant į duris krūptelėjo. Nilas?

Tai nebuvo Nilas, tai buvo Levas Barjona. Nustebęs, kad Levas atėjo pas jį, Lylandas jau rengėsi klausti, tačiau izraelietis pridėjo pirštą prie lūpų ir sušnibždėjo:

- Ar ant šio pastato yra terasa?

Buvo viena, kaip ant daugelio Romos namų, ir ji buvo tuščia. Lylandas leidosi nuvedamas Levo kuo toliau nuo ga-tvės pusės.

- Vos tik Nilas atvyko į Romą, tavo bute įrengta pasiklausymo aparatūra, ką tik apie tai sužinojau. Paprasčiausi jūsų pokalbiai užrašomi ir tučtuojau perduodami monsinjorui Kalfui, ir kitiems, daug pavojingesniems.

- Bet...

- Leisk pabaigti, neturime laiko. Patys to nežinodami, judu su Nilu pradėjote „svarbų žaidimą", planetos masto žaidimą, kurio tu nesuvoki, apie kurį neturi nė menkiausio supratimo, ir tuo geriau tau. Tai dirty game*\ kurį žaidžia profesionalai. Tarsi trumpakelniai berniūkščiai išbėgote iš mažo kiemelio į patį vidurį didžiųjų kiemo. Jie nežaidžia rutuliais, jie žaidžia smurtu dėl to paties dalyko, kaip ir visuomet: valdžios arba jos materialios išraiškos - pinigų.

* Mano gyvenimas baigtas (aut. past.).

** Nešvarus žaidimas (angl.) (vert. past.).

34 6

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Atleisk, kad nutraukiau, tu vis dar žaidi tą žaidimą?

- Labai ilgai žaidžiau jį su Mosadu, pats žinai. Rembi, iš šio žaidimo niekuomet nepasitrauksi, net jei to nori. Daugiau nieko tau nepasakysiu, tik tiek, kad tau ir Nilui gresia didžiulis pavojus. Perspėdamas tave patenku į savo priešininkų stovyklą, bet tu mano draugas, o Nilas geras žmogus.

Jis rado, ko ieškojo, žaidimas dabar tęsiasi be jūsų: jei jums svarbi gyvybė, turite dingti, ir greitai, labai greitai.

Lylandas buvo abstulbęs.

- Dingti... Bet kaip?

- Abu esate vienuoliai, pasislėpkite kokiame vienuolyne.

Jūsų pėdsakais seka žudikas, ir jis yra profesionalas. Išvykite, šiandien pat.

- Manai, kad jis mus nužudytų?

- Nemanau - esu įsitikinęs. Ir padarys tai nedelsdamas, kol tik gali jus pasiekti. Paklausyk, meldžiu tavęs, jei norite gyventi, šiandien pat sėskite į traukinį, į automobilį, į lėktuvą, nesvarbu, ir pasistenkite niekam nekristi į akis.

Perspėk Nilą.

Jis apkabino Lylandą.

- Rizikavau eidamas čia: kai žaidimas svarbus, nemėgs-tami tie, kurie nepaiso taisyklių, o aš norėčiau gyventi, kad dar galėčiau sugroti daug koncertų. Salom, drauge, po penkerių, po dešimties metų mes pasimatysime, nė viena parti-ja netrunka amžinai.

Po akimirkos jis jau buvo išnykęs, palikęs pritrenktą Lylandą terasoje.

347

Michel Benoît

83

Moktaras leido sau ilgiau pamiegoti. Pirmą kartą jam nereikėjo būti poste nuo pat aušros su ausinėmis, laukiant menkiausio pokalbio viršutinio aukšto bute.

Taigi jis nematė, kaip Lylandas skubiai išėjo iš pastato Aurelijos gatvėje, kaip sekundę padvejojęs pasuko autobusų, važiuojančių į Salarijos gatvę, stotelės link. Smarkiai susijaudinęs amerikietis sulaukė autobuso ir skubiai įlipo į jį.

Nilas nustūmė ant stalo popieriaus lapą. Pasitikėdamas savo atmintimi jis ką tik užrašė tryliktojo apaštalo laišką, kurį įsiminė be vargo. Drauge su popiežiumi jis vienintelis žinos, kad kapas su Jėzaus palaikais yra kažkur dykumoje, tarp Jeruzalės ir Raudonosios jūros. Jis atvėrė savo krepšį ir lapą įsidėjo į jį.

Lagaminą jis susikraus greitai, krepšį nešis kartu. Sės į

naktinį Paryžiaus traukinį, kuris šiuo metų laiku niekuomet nebūna pilnas. Išvykti iš vaiduokliškos Sv. Januarijaus abatijos buvo tikras palengvėjimas. Sv. Martyno vienuolyne jis paslėps tuos kompromituojančius popierius ir pasitrauks į

dykumą. Kaip kadaise tryliktasis apaštalas.

Jam liko svarbiausias dalykas: Jėzaus asmuo, jo gestai ir jo žodžiai. Dykumoje kitokio maisto išgyventi jam nereikės.

Nilas labai nustebo išgirdęs beldžiant į vienutės duris.

Beldė tėvas Jonas - šito jis taip pat nepasiges. Nenuilstan-

čiam plepiui žibėjo akys.

348

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Tėve, ką tik atvyko monsinjoras Lylandas ir pageidauja su jumis susitikti.

Nilas atsistojo ir pasitiko draugą. Džiaugsmo kupinas studentas buvo virtęs persekiojamu žmogumi; jis staigiai įėjo ir sudribo ant kėdės, kurią jam ištiesė Nilas.

- Rembi, kas nutiko?

- Nuo pat tavo atvykimo mano bute Aurelijos gatvėje mūsų buvo klausomasi, Kacingeris ir jo žmonės žino viską, apie ką mes kalbėjomės. Ir dar yra kitų, žinančių, daug pavojingesnių. Dėl įvairių priežasčių jie nieko nenori apie mus girdėti.

Šoko ištiktas Nilas taip pat susmuko į fotelį.

- Ar aš sapnuoju, ar tau paranojos priepuolis?

- Mane ką tik aplankė Levas Barjona, jis trumpai, bet nedviprasmiškai viską man papasakojo. Sakė, kad taip elgiasi, nes yra mano draugas, nė sekundę juo nesuabejočiau.

Visa tai nebe mūsų rankose, Nilai. Tavo gyvybei gresia pavojus, maniškei taip pat.

Nilas užsidengė veidą rankomis. Kai pakėlė akis ir įsmeigė jas į Lylandą, jose žibėjo ašaros.

- As tai žinojau, Rembi, žinojau iš pat pradžių, nuo ta-da, kai Andriejus mane perspėjo. Tai įvyko vienuolyne, ta-riamoje nuolatinėje ramybėje vienuolyno, kurį saugo tyla.

Sužinojau, kai išgirdau, kad jis mirė, kai vykau atpažinti jo sudarkyto kūno prie geležinkelio, kuriuo važiavo Romos ekspresas. Sužinojau tai, kai patekau į Istorijos sūkurį, į

siaubingą jos realybę, Brečinskis irgi man kai ką išpažino.

349

Michel Benoît

Aš niekuomet nebijojau to, ką galiu atskleisti. Man gresia pavojus? Esu paskutinis labai ilgame sąraše, kuris pradėtas, kai tryliktasis apaštalas atsisakė manipuliuoti tiesa.

- Tiesa! Y ra tik viena tiesa, ta, kad vyrams reikia įtvirtinti ir išsaugoti valdžią. Tyrutėlės mano ir Anzelmo meilės tiesa nėra jų tiesa. Tiesa, kurią radai tuose tekstuose, nėra tikra, nes ji prieštarauja jų tiesai.

- Jėzus sakė: „Tiesa padarys jus laisvus." Aš esu laisvas, Rembi.

- Būsi laisvas, tik jeigu dingsi ir jei tavo tiesa dings su tavimi. Filosofai, kuriuos taip myli, moko, kad tiesa yra bū-

ties kategorija, kad ji egzistuoja pati savaime kaip gėris ir būties grožis. Tai va, tai netiesa, ir atėjau tau to pasakyti.

Meilė, kurią jautė Anzelmas, buvo gera ir graži. Tačiau ji prieštaravo Bažnyčios tiesai, todėl nebuvo tikra. Tu atradai Jėzaus veidą, tačiau tai nesutinka su krikščionybės tiesa, taigi viskas, ką sužinojai, netikra. Bažnyčia netoleruoja kitų

tiesų, tik savąją. Žydai ir musulmonai taip pat.

- Ką jie gali man padaryti? Ką galima padaryti laisvam žmogui?

- Nužudyti tave. Tu turi slėptis, tučtuojau išvykti iš Romos.

Stojo tyla, girdėjosi vien vienuolyno nendrėse cypsintys paukščiai. Nilas atsistojo ir nuėjo prie lango.

- Jei taip kalbi, nebegaliu grįžti į savo vienuolyną, ten dykumoje bus pilna hienų. Pasislėpti? Kur?

350

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Galvojau eidamas pas tave. Prisimeni tėvą Kalatį?

- Kamaldulių vyresnįjį? Žinoma, jis mums abiem dėstė

Romoje. Nuostabus žmogus.

- Keliauk į Kamaldolį, paprašyk, kad jis tave priimtų. Jie turi Abrucuose daug būstų atsiskyrėliams, rasi ten širdžiai artimą dykumą. Keliauk greičiau. Tučtuojau.

- Tu teisus, kamalduliai visuomet buvo labai svetingi.

O tu?

Lylandas trumpai užsimerkė.

- Nesijaudink dėl manęs. Mano gyvenimas baigtas - nuo tos dienos, kai supratau, jog Bažnyčios aukštinama meilė tė-

ra paprasčiausia ideologija. Tavo surastos tiesos tik patvirtino mano jausmus: Bažnyčia nebėra mano motina, ji atstumia vaiką, o aš juo buvau, nes mylėjau kitaip nei ji. Aš liksiu Romoje, Abrucų dykuma - ne man. Kai buvau priverstas išvykti iš Jungtinių Amerikos Valstijų, mano dykuma tapo vidinė.

Jis pasuko durų link.

- Lagaminą susikrausi greitai. Aš nusileisiu žemyn, papra-

šysiu tėvo Jono parodyti man biblioteką, kad jis atsitrauktų

nuo vienuolyno durų. Tu tuo metu tyliai išeik iš vienuolyno, sėsk į autobusą, važiuok į Stazione Termini ir lipk į pirmą Areco traukinį. Pasitikiu Kalačiu, jis saugiai tave paslėps.

Pasitrauk į kamaldulių atsiskyrėlių būstą ir parašyk man po dviejų ar trijų savaičių. Pasakysiu tau, ar gali grįžti į Romą.

- Ką tu darysi?

- Aš jau miręs, Nilai, jie man nieko nebegali padaryti. Nesijaudink, turi kelias minutes išeiti iš Sv. Januarijaus 346

Michel Benoît

abatijos nepastebėtas. Iki greito, mano drauge, tiesa padarė

mus laisvais žmonėmis, tu buvai teisus.

Tėvą Joną nustebino toks netikėtas Remberto Lylando dėmesys bibliotekai, garsėjančiai savo netvarka. Kol amerikietis uždavinėjo jam klausimus, liudijančius apie absoliutų

istorijos neišmanymą, Nilas su lagaminu dešinėje rankoje įsėdo į autobusą, važiuojantį Salarijos Nuovos gatve ir sto-jantį prie centrinės Romos stoties.

Kaire ranka jis spaudė krepšį, didžiausią savo lobį.

84

Antonijus žingsniavo žvalus. Ten, kur Tibras daro lankstą, stovinčios Sv. Angelo pilies rusvos plytos atspindėjo besileidžiančios saulės spindulius. Kadaise popiežiai čia vykdydavo savo teisingumą. Šį vakarą jis įvykdys dieviškąjį

teisingumą. Vyras, ketinąs pasipriešinti Bažnyčios vadovybei dėl priežasties, kurią jis mano esant gera: bet negalima apei-ti hierarchijos. O tas vyras ištvirkėlis, šėtoniškas iškrypėlis.

Ispanas atsirėmė į Viktoro Emanuelio II tilto atramą. Prieš pradėdamas veikti jis norėjo prisiminti kardinolo žodžius, pasakytus vakar vakare, kad atgaivintų sukeltą pasipiktinimą. Tuomet jam ranka nesudrebės.

- Jūs sakote, kad jis pasinaudos laišku, siekdamas mus paspausti?

352

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Jis kelis kartus tai pakartojo, Eminencija, ir visi dvylika sutinka su tuo. Tryliktojo apaštalo laiškas suteiks tam, kas jį turi, didžiulę valdžią. Jo išplatinimas sukeltų tokius ne-ramumus, kad mūsų Bažnyčia ir net kai kurie Vakarų šalių

vadovai bus pasiruošę sumokėti labai brangiai, kad Draugija jį slapta saugotų. Tamplieriai nedvejoję panaudojo šią priemonę.

- Jėzaus kapas... Neįtikėtina! - Kardinolas uždėjo ranką ant kaktos. - Maniau, kad laiške neigiamas tik Jėzaus dieviškumas. Tai ne pirmas kartas, Bažnyčia visuomet galėjo įveikti šį pavojų, užkirsti kelią erezijai. Tačiau rastas realus kapas su Jėzaus palaikais! Tai ne vien teologiniai ginčai, tai įrodymas, apčiuopiamas, nediskutuotinas! Apie tai negalima nė pagalvoti, tai pasaulio pabaiga!

Antonijus nusišypsojo.

- Taip mano ir monsinjoras Kalfas, tačiau jis turi savų

minčių. Jis mano, kad Bažnyčia pernelyg baikšti prieš su-puvusį pasaulį, kuris evoliucionuoja be mūsų ar prieš mus.

Jis nori pinigų, daug pinigų, kad galėtų paveikti pasaulinę nuomonę.

- Bastardo!

Prelatas greitai suėmė save į rankas.

- Antonijau, kai susipažinau su jumis Vienoje, jūs buvote ką tik palikęs Opus Dei. Bet jūs prisiekėte tarnauti popie-

žiui, o jei jis nusilps, tarnauti pontifikatui, Vakarų stuburui.

Mūsų gerbiamas Šventasis Tėvas serga, vis vien jis skiria savo jėgas ir dėmesį minioms, kurios sutinka jį ovacijomis visur 353

Michel Benoît

per jo keliones. Dvidešimt metų realus vadovavimas Bažny-

čiai gula ant tokių kaip aš pečių, kartais popiežiui nebuvo nė prasitariama apie iškilusius pavojus. Ar galiu tikėtis jū-

sų pagalbos? Reikia... Neutralizuoti Kalfą ir perimti Sv. Pijaus V draugijos kontrolę. Nedelsiant.

- Eminencija...

Kardinolas sučiaupė lūpas, jo veidas ištįso, o balso tonas pasidarė šnypščiantis:

- Prisimink, mano vaike, kai atvykai į Vieną, buvai persekiojamas. Niekas nepalieka Opus Dei, ypač jį sukritikavęs, kaip kad tu padarei. Buvai jaunas, idealistas, elgeisi neap-galvotai! Priglaudžiau tave, apsaugojau, paskui pradėjau pasitikėti tavimi. Tai mano dėka tapai Sv. Pijaus V draugijos nariu, tai aš sumokėjau, kad tie pasiutę Eskrivos de Balagero katalonai tylėtų, kai Kalias liepė atlikti tyrimą dėl tavęs. Dabar prašau savo dividendų, Antonijau!

Jaunasis vyras1 nuleido galvą. Kacingeris suprato, kad tam, ko jis reikalauja, įsakymo neužteks. Reikėjo sukelti Antonijaus pasipiktinimą, pažadinti vulkanišką andalūzie-

čio temperamentą. Užčiuopti jautrią vietą: jo griežtą, nesu-kalbamą būdą, kūniškų malonumų atsisakymą, tiek metų

seksualinės frustracijos Opus Dei mokykloje. Kardinolo lū-

pos atsileido, žodžiai liejosi tarsi patepti medumi:

- Ar žinai, kas yra tavo rektorius? Ar žinai, kas tas vyras, kurį gerbi nepaisydamas jo nedisciplinuotumo? Ar žinai, kokias baisybes gali daryti pirmasis iš dvylikos už šimto žingsnių nuo šio švento miesto ir nuo Petro kapo? Prieš ke-354

Tryliktojo apaštalo paslaptis

lias dienas išklausiau vienos jo aukos išpažintį, jaunos gra-

žios ir tyros tarsi madona moters, kurią jis pažemino iki pat jos, tikinčiosios, sielos gelmių naudodamasis jos kūnu. Ir ji nėra pirmoji jo sutepta. Tu nežinai? Ką gi, pasakysiu tau, ką jis padarė ir dar rengiasi padaryti jau rytoj.

Kelias akimirkas kardinolas šnibždėjo Antonijui į ausį, tarsi nenorėdamas, kad už jo ant sienos kabantis Nukry-

žiuotasis girdėtų, ką jis sako.

Kai jis baigė, Antonijus pakėlė galvą: jo juodose akyse spindėjo griežtas ir nepalenkiamas nusistatymas. Netaręs nė

žodžio jis išėjo iš kardinolo kabineto.

Atsidusęs Antonijus paleido tilto atramą. Jis gerai padarė, kad prisiminė tą sceną prieš pradėdamas veikti. Bažny-

čia nuolatos turi būti apvaloma, netgi geležimi. Kardinolo įsakymas atleido jį nuo visokios atsakomybės. Tai visais laikais irgi buvo Bažnyčios jėga. Sunkus sprendimas, moralinis smurtas, gangrenuojanti, turinti būti nupjauta galūnė...

Niekuomet tas, kuris pakeldavo peilį, kuris knaisiodavosi po kitų gyvenimus, nebuvo atsakingas už pralietą kraują, už tuos sugriautus likimus. Atsakomybė tekdavo Bažnyčiai.

85

Alesandras Kalfas patenkintas žingtelėjo atgal. Viskas buvo tobula. Ant jo miegamojo parketo gulėjo didelis 355

Michel Benoît

kryžius, dvi plačios lentos, ant kurių galėjo patogiai iš-

sitiesti žmogus. Soniai bus patogu. Jis pririš jos rankas su dviem švelniom šilko virvutėm, kurias buvo pasiruo-

šęs, kojos turi likti laisvos. Įsivaizduojant būsimą sceną kraujas pradėjo tvilkčioti smilkiniuose, ėmė mausti pilvo apačią. Kūniškai susijungti su jauna moterimi, gulinčia dieviškojo Nukryžiuotojo vietoje - tai bus didingiausias jo kada nors gyvenime nuveiktas veiksmas. Dieviškumas, pagaliau susimaišęs su žmogiškumu, kiekviena savo kūno ląstele jis pajus ekstazę, susiliedamas su Kristaus Atpir-kėjo auka pačia tobuliausia forma. Be smurto. Sonia bus paklusni, jis žinojo, jis tai jautė. Anos dienos reakcija, kai ji pasibaisėjo, tebuvo nuostabos sukeltas poveikis. Ji paklus, kaip visuomet.

Jis patikrino, ar bizantiškoji ikona tikrai virš kryžiaus.

Kai jis atliks kulto apeigas, ji galės tiesiog pakėlusi akis stebėti šį paveikslą, kuris nuramins jos stačiatikės sielą. Jis apie viską pagalvojo, nes viskas turėjo būti sutvarkyta pavyzdin-gai. O rytojaus vakarą jis padės ant tuščios lentynos tą prakeiktą laišką, kurio taip seniai laukė.

Išgirdęs skambinant jis krūptelėjo. Jau? Ji visuomet diskretiškai ateidavo sutemus. O gal šiandien nekantravo? Jis plačiai nusišypsojo ir nuėjo atidaryti durų.

- An... Antonijau? Ką jūs čia šiandien veikiate? Kviečiau jus rytojaus rytą, Nilas iš pradžių turėjo šią popietę nueiti pas lenką... Ką tai reiškia?

356

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Antonijus žengė Alesandro Kalfo link, priversdamas jį

trauktis į koridorių.

- Tai reiškia, tėve rektoriau, kad mes turime šnektelėti, jūs ir aš.

- Šnektelėti? Kalbu aš, ir tada, kai būnu nusprendęs! Jūs žemiausioje vietoje tarp dvylikos, jokiu būdu...

Antonijus toliau ėjo į priekį, įsmeigęs akis į neapoliečio veidą, o tas traukėsi, atsitrenkdamas į sienas.

- Dabar sprendi nebe tu, o Dievas, kuriam tu neva tar-nauji.

- Neva... Neva! O kas jums leidžia kalbėti tokiu tonu?

Antonijus vis spaudė Kalfą, ir abu vyrai atsidūrė prie miegamojo durų, kurias Kalfas buvo palikęs atviras.

- Kas man leidžia? O kas leidžia tau, niekše, nesilaikyti skaistybės įžadų? Kas leidžia tau, pasislėpusiam po vyskupo ordinacija, žeminti Dievo kūrinį?

Jis klubais įstūmė mažą apkūnų žmogelį atbulą į miegamąjį. Kalfas susvyravo atsirėmęs į kryžių. Antonijus nužvelgė

rūpestingai paruoštą dekorą - kardinolas jam nemelavo.

- O visa šita? Tai, ką rengeisi daryti, yra šlykšti šventvagystė. Tu nesi vertas turėti tryliktojo apaštalo laišką, Mokytojas negali būti apsaugotas tokio žmogaus kaip tu. Tik tyras žmogus gali apsaugoti mūsų Viešpatį nuo šiandien jam gresiančios nešlovės.

- Bet... Bet...

Kalfas vėl užkliuvo už kryžiaus, paslydo ir parklupo prie-

šais andalūzietį. Sis pažvelgė į jį su panieka, sučiauptomis 357

Michel Benoît

nuo pasišlykštėjimo lūpomis. Šis vyras nebebuvo jo rektorius, dvylikos vyriausiasis. Tikras skuduras, drebantis ir iš-

piltas šalto prakaito. Staiga jo akys apsiblausė.

- Tu norėjai atsigulti ant kryžiaus, ar ne? Tu norėjai atsimainęs žemiškų malonumų apimtu kūnu susivienyti su Mokytoju, kuris atsimainė savo meile visiems mums? Ką gi, tai ir padarysi. Tu niekados nekentėsi tiek, kiek kentėjo Tas, kuris mirė dėl tavęs.

Po ketvirčio valandos Antonijus švelniai uždarė buto duris ir nusišluostė rankas į popierinę nosinaitę. Sunku nebuvo. Niekada nebūna sunku, kai paklūsti.

86

Lylandas sunkiai žingsniavo nelygiu Salarijos Antikos gatvės grindiniu. „Nilas taip mėgo eiti šiuo keliu pas ma-ne... Jau dabar galvoju apie jį būtuoju laiku!"

Jam pavyko ilgėliau užlaikyti tėvą Joną bibliotekoje, ta-

čiau jis atsisakė kvietimo pietauti su vienuoliais.

- Tėvas Nilas ir aš, mes turime susitikimą Vatikane iš karto po pietų. Jis, be abejo, jau bus išėjęs manęs nelaukda-mas ir sugrįš... Vėlai vakare.

Nilas negrįš: šiuo metu jis turėtų būti Stazione Termini perone, pasiruošęs lipti į traukinį ir važiuoti į Arecą. Arba jau išvykęs.

358

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Nuo nerimo Lylandas jautėsi labai pagyvėjęs, tačiau iš tiesų jis buvo pavargęs, kiekviena raumenų skaidula, iki pat panagių. Life is over. Tai, ko jis nenorėjo pripažinti nuo tremties į Vatikaną, toji tiesa, kurią slėpė pats nuo savęs, tapo akivaizdi po trumpo Nilo vizito Romoje: jo gyvenimas neturėjo jokios prasmės, jis nebegalėjo mėgautis juo.

Net nepastebėjo, kaip atsidūrė prie savo buto durų. Drebančia ranka stumtelėjo duris ir sunkiai sudribo prie pianino. Ar jis dar galės groti? Bet... Kam?

Aukštu žemiau Moktaras jau sėdėjo savo pasiklausymo poste ir įjungė magnetofonus. Šiandien amerikietis grįžo vėliau nei įprastai ir vienas. Taigi jis paliko Nilą Vatikane, prancūzas dabar turėtų kalbėtis su Brečinskiu. Užsidėjęs ausines jis patogiai įsitaisė. Nilas sugrįš, baigiantis popietei, ir viską papasakos Lylandui. Sutemus jis išeis į Sv. Januarijaus abatiją, kaip visuomet. Pėsčiomis, tamsiomis ir tuščiomis gatvėmis. Jo draugas kurį laiką jį lydės.

Iš pradžių amerikietis. Paskui tas kitas.

Tačiau Nilas negrįžo. Vis dar sėdėdamas prie pianino Lylandas stebėjo, kaip prietema užplūsta jo butą. Šviesos nedegė. Iš visų jėgų jis kovojo su baime, kovojo pats su savimi. Teliko padaryti vienintelį dalyką, pats to nežinodamas Levas pasiūlė jam sprendimą. Tačiau ar pakaks jam pasiry-

žimo, drąsos išeiti?

359

Michel Benoît

Po valandos į Romą atslinko naktis. Magnetinės juostos sukosi veltui. Ką veikė prancūzas? Staiga Moktaras viršuje išgirdo neaiškius garsus: atsidarė, paskui užsidarė durys. Jis nusiėmė ausines ir nuėjo prie lango: Lylandas, vienas, išėjo iš pastato ir perėjo gatvę. Ar jie susitarė susitikti pakeliui į

Sv. Januarijaus abatiją? Tokiu atveju bus dar paprasčiau.

Moktaras išslinko iš namo. Jis buvo ginkluotas durklu ir plienine vielele. Jis visuomet mieliau naudojosi šaltaisiais ginklais arba žudė pasmaugdamas. Fizinis kontaktas su netikėliu suteikia mirčiai tikrąją jos vertę. Mosadas pirmenybę teikė savo snaiperiams, tačiau žydų Dievas tėra tolima abs-trakcija. Musulmonui Dievas pasiekiamas realybėje, kūnų

kontaktu. Pranašas niekuomet nenaudojo strėlių, tik savo kardą. Jei bus įmanoma, jis pasmaugs amerikietį. Jaus, kaip po jo rankomis sustoja amerikiečio širdis, toji širdis, kuri ketino savo tautai įduoti lemiamą ginklą prieš musulmonus.

Moktaras sekė1 Lylandą, kuris apėjo Sv. Petro aikštę, ne-lįsdamas po kolonomis, ir pasuko į Sv. Dvasios gatvelę. Jis ėjo Sv. Angelo pilies link. Buvo šalta, šaltmiriai romiečiai slėpėsi namie. Jei šiedu susitarė susitikti prie pilies, tai todėl, kad žinojo, jog ten nebus nė gyvos dvasios. Tuo geriau.

Dabar Lylandas žingsniavo iš lėto ir jautėsi ramus. Buto prieblandoje jis priėmė sprendimą, kartodamas Levo ištartus žodžius: „Žudikas profesionalas. Išvažiuok, pasislėpk vienuolyne..." Jis niekur nevyks, nesislėps. Priešingai, jis eis pasitikti savo likimo, taip, kaip dabar, matomas iš visų pusių. Krikščio-360

Tryliktojo apaštalo paslaptis

nims savižudybė draudžiama, jis niekuomet pats nenutrauks savo gyvenimo, nors šiandien jis buvo jau be gyvybės. Bet jei kitas žmogus tuo pasirūpins, bus gerai. Jis nuėjo prie kairiojo Tibro kranto, praėjo pro Sv. Angelo pilį, pasuko į Lungoteverį. Vos keletas automobilių važiavo šiuo virš Tibro einančiu keliu, vėliau jis suko į Kavūro aikštę. Išėjusieji pasivaikščioti jautė nuo upės kylančią drėgmę ir geliantį šaltį.

Atėjęs prie Umberto I tilto Lylandas atsisuko. Žibintų

šviesoje pastebėjo praeivį, kaip ir jis einantį palei turėklus.

Sulėtino žingsnį, ir jam pasirodė, kad tas vyras taip pat pradėjo eiti lėčiau. Be abejonės, tai buvo jis. Nereikia nuo jo bėgti, slėptis, jis nebėgs nuo jo.

Life is over. Brolis Anzelmas, jo išsisklaidžiusios iliuzijos!

Bažnyčios reforma, kunigų santuoka, galas tokiai daugybei kilnių kryžiaus kelius nuėjusių vyrų, telieka ši Bažnyčios primesta skaistybė, Bažnyčios, siaubingai bijančios žmogiš-

kos meilės... Jis pamatė akmeninius laiptus, besileidžiančius prie Tibro kranto. Nesvyruodamas pradėjo leistis žemyn.

Menkai apšviesta krantinė, dar senovinis grindinys. Jis ėjo į priekį stebėdamas juodą vandenį. Šioje vietoje upė

buvo siauresnė, srovė atsimušdavo į upės vagoje gulinčius didžiulius akmenis. Statų link vandens besileidžiantį šlaitą užkloję nendrių tankumynai. Roma taip niekuomet ir neat-sikratė provincijos miesto vaizdo.

Užnugary išgirdo laiptais lipančio žmogaus žingsnius, paskui jie nuaidėjo krantinės grindiniu, artėjo jo link. Vie-361

Michel Benoît

nuolio abitas padėjo Lylandui išvengti karo Vietname, nors tuo metu jo amžius buvo tinkamas karui. Jis dažnai klausdavo pats savęs, ar ten būtų galėjęs įrodyti fizinę drąsą. Kaip į priešą, pasiryžusį jį užmušti, būtų reagavęs jo kūnas? Jis nusišypsojo: šis upės krantas bus jo Vietnamas, bet jo širdis nepradėjo smarkiau plakti.

Žudikas profesionalas. Ką jis pajus? Ar jis kentės?

Vienas vyras ėjo iš paskos kitam ir jiedu artėjo prie Ka-vūro tilto arkų. Krantinę už jo buvo užtverusi aukšta siena - pasivaikščiojimų, kuriuos taip geru oru mėgo romie-

čiai, pabaiga. Ten laiptų nebebuvo. Kad pasiektum palei Tibrą einančią gatvę, reikėjo grįžti atgal. Ir veidu atsisukti į

jį sekantį žmogų.

Lylandas giliai įkvėpė ir akimirką užsimerkė. Jis jautėsi labai ramus, tačiau to vyro veido jis neišvys. Tegul mirtis ateina iš užnugario, tarsi vagis.

Nepasukdamas galvos jis ryžtingai nužingsniavo tamsios tilto arkos link.

Užnugary išgirdo, kad vyras bėga, tarsi ruošdamasis įsi-bėgėti. Lengvu žingsniu, vos liesdamas grindinio akmenis.

87

Laikydamas vienoje rankoje krepšį, o kitoje lagaminą Nilas išlipo iš autobuso. Kaimas atrodė toks paprastas, kaip tėvas Kalatis jam ir buvo apibūdinęs.

362

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Dabar mūsų ekonomas išvažiuoja į Akilą, lipkite į jo automobilį. Jis išleis jus vietinėje autobusų stotyje. Po pietų

į tą atkampią Abrucų vietovę atvyksta autobusas. Išlipkite kaime, paskui pėsčias eikite iki kryžkelės. Pasukite į kairę ir jums reikės nueiti apie kilometrą žvyrkeliu iki nuošalios fermos. Tikrai ten sutiksite Bepą, jis ten gyvena vienas su motina. Nenustebkite, jis nekalba, bet viską supranta. Pasakykite jam, kad atvykote mano siunčiamas, paprašykite palydėti jus į mūsų atsiskyrėlio būstą. Reikės ilgai keliauti kalnais. Bepas įpratęs, jis vienintelis keliauja iki to būsto, kad retkarčiais ten nuneštų truputį valgių.

Tuomet Kalatis pakėlė rankas į dangų, tyliai palaimino ant ledinių vienuolyno grindų suklupusį Nilą.

Kai Nilas atvyko į Kamaldolį, buvęs jo mokytojas suspaudė jį glėbyje, tanki jo barzda prigludo Nilui prie skruosto. Jam reikėjo įsikurti dykynėje, ilgą laiką? Niekas neturėjo žinoti, kur jis prisiglaudęs? Kalatis neuždavė nė

vieno klausimo, nenustebo, kad Nilas čia atvyko, nenuste-bino nei jo - tikro bėglio - išvaizda, nei ypatingas prašymas. Jis tiesiog pasakė, kad pas vieną seną atsiskyrėlį jam bus gerai.

- Pamatysite, šis žmogus kiek keistokas, jis metų metus jau gyvena kalnuose. Tačiau vienas jis niekuomet nebūna: malda jis susijęs su visu pasauliu ir turi dieviškumo dovaną: ją kartais gauna kai kurie didūs dvasingi žmonės. Mes palaikome su juo ryšį Bepo dėka, jis nusileidžia nuo kalnų

363

Michel Benoît

kas penkiolika dienų parduoti sūrių Akiloje. Telaimina jus Dievas!

Nilas žiūrėjo į dūmų debesyje tolstantį autobusą ir pasuko į vienintelę kaimo gatvelę. Dar buvo šviesu, tačiau namai žemais stogais buvo sandariai uždaryti prieš nakties šalčius.

Praeidamas jis žvilgtelėjo į lango stiklą ir nusišypsojo iš-

vydęs savo atvaizdą: trumpai kirpti plaukai, kurie buvo tik pelenų spalvos prieš jam paliekant Sv. Martyno vienuolyną, visiškai nubalo per tą laiką, kol jis surado laišką.

Ranka sunkiai benulaikė lagaminą, kai sustojo prie fermos. Prie durų skaldė malkas jaunas vyras ėriuko odos švar-keliu be rankovių - tradiciniu Abrucų piemenų apdaru. Iš-

girdęs einant Nilą, jis pasuko galvą ir pažvelgė į jį neramiai, suraukęs kaktą po savo garbiniuotais plaukais.

- Tu Bepas? Aš nuo tėvo Kalačio. Ar gali palydėti mane į atsiskyrėlio būstą?

Bepas rūpestingai padėjo kirvį prie malkų krūvos, nusi-

šluostė rankas į švarkelio atvartus, po to priėjo prie Nilo ir atidžiai į jį pažvelgė. Po kurio laiko jo veido raumenys atsi-palaidavo, jis šyptelėjo ir linktelėjo galva. Paėmė lagaminą tvirta ranka, smakru mostelėjo kalnų pusėn, parodė sekti paskui jį.

Kelias vedė į mišką, staigiai kilo aukštyn. Bepas ėjo vienodu žingsniu, atrodė, kad jis žengia lengvai, beveik gra-cingai. Nilas paskui jį pėdino sunkiai. Ar berniukas gerai 364

Tryliktojo apaštalo paslaptis

suprato? Jam reikėjo šiek tiek atsipeikėti, rankose jis spaudė

savo brangųjį krepšį.

Jis atėjo iki tokios vietos, kuri atrodė tarsi kelio galas.

Aklagatvis, kur buvo matyti jau seni mašinų paliktų vėžių

pėdsakai - miškininkų traktoriai, veikiausiai jie retai čia užsukdavo. Griovyje tekėjo skaidrus vanduo. Bepas pastatė

lagaminą ant žemės, pasilenkė ir ilgai gėrė iš rieškučių. Vis dar tylomis paauglys vėl paėmė lagaminą ir pasuko kalnų

keliuku, vedančiu į greta kalno esančią daubą. Iš už medžių

viršūnių švytėjo tolima viršukalnė.

Kai jie pasiekė mažutėlę aikštelę virš tamsoje skendinčio slėnio, buvo jau tamsu. Tiesiog uoloje Nilas pamatė apšviestą langą. Nedvejodamas Bepas priėjo prie jo, pastatė lagaminą ir pabeldė į stiklą.

Atsidarė žemos durys ir jose pasirodė žmogaus šešėlis.

Tikrai senyvo amžiaus vyras, apsirengęs palaidine, ap-juosta diržu, baltais ant pečių krintančiais plaukais žengė

žingsnį į priekį. Jam už nugaros Nilas pastebėjo židinio ugniakurą, kuriame degė žabų ryšulys, skleisdamas ryškią šviesą. Bepas pasilenkė, kažką suniurnėjo ir parodė ranka į

Nilą. Senasis žmogus paglostė garbanotus berniuko plaukus, paskui pasisuko į Nilą ir nusišypsojo. Parodė jam savo atsiskyrėliško būsto vidų, iš kurio sklido maloni šiluma, ir tiesiog pasakė:

- Vieni, figlio mio. Ti aspettavo.

Užeik, mano sūnau, laukiau tavęs!

365

Michel Benoît

88

Tą rytą Vatikane visi buvo sujudę, nors šioje vietoje su-judimas yra iš tiesų reliatyvus dalykas: keli prelatai marmurinėmis koridorių grindimis žingsniavo ne taip tolygiai kaip įprastai, buvo matyti ir violetinių juostų, kuriomis apsirišę vyrai bėgo laiptais peršokdami po kelias pakopas. Belvederio kieme nemažu greičiu lėkė automobilis su S. C. V.

numeriais, atidavęs jam pagarbą šveicarų gvardietis pamatė

viduje sėdintį asmeninį popiežiaus gydytoją, pagyvenusį vy-riškį, spaudžiantį prie kelių juodą lagaminėlį.

Bet kur kitur tokie nežymūs sujudimo požymiai būtų

nepastebėti. Tačiau šio šventajam miestui neįprasto nervin-gumo liudytojas šveicarų gvardietis apsidžiaugė: šiandien galės duoti peno kolegų plepalams.

Automobilis su S. C. V. numeriais nuvažiavo iki galo Su-sitaikymo gatve, pravažiavo Sv. Angelo pilį ir sustojo truputį

toliau, ant Lungoteverio šaligatvio, už furgono su mirksin-

čia lempute ant viršaus. Vyras su lagaminėliu greitai nulipo Tibro link vedančiais laiptais, nužingsniavo nelygia kranti-ne iki Kavūro tilto arkos, kur apie dešimt italų karabinierių susibūrę stoviniavo aplink neaiškų pavidalą, nuo kurio varvėjo vanduo ir kurį jie veikiausiai ką tik buvo ištraukę iš pakrantės nendrių.

Gydytojas apžiūrėjo lavoną, persimetė keliais žodžiais su karabinieriais, uždarė lagaminėlį ir sugrįžo į Lungoteverį; tyliai pakalbėjo su kažkuo mobiliuoju telefonu, pasitraukęs į

3 66

Tryliktojo apaštalo paslaptis

šalį nuo šią sceną stebinčių smalsuolių. Kelis kartus linktelėjo galva, mostelėjo vairuotojui važiuoti be jo ir greitu žingsniu nužingsniavo iki Sv. Angelo pilies. Perėjo gatvę, dar šiek tiek paėjėjo ir pasuko neseno pastato link, kur stoviniavo veikiausiai jo laukiantis jaunas, turistiškai apsirengęs vyras.

Jie šiek tiek pasikalbėjo, paskui jaunasis vyras išsitraukė

iš kišenės raktą ir mostelėjo gydytojui eiti paskui jį į vidų.

Rytmečiui baigiantis kardinolas Kacingeris stovėjo prie-

šais pontifiką popiežiaus kabinete. II Vatikano Susirinkimo, kuriame jis dalyvavo, žiedo puošiama popiežiaus ranka virpė-

jo, kol jis skaitė, kas buvo užrašyta popieriaus lape. Popiežius buvo sulinkęs nuo ligos, tačiau žvilgsnis - gyvas ir veriantis.

- Eminencija, ar tai tiesa? Du Vatikano prelatai, mirę tą pačią naktį kelių valandų skirtumu?

- Skaudus atsitiktinumas, Šventasis Tėve. Monsinjorą Kalfą, kuriam jau prieš kelis mėnesius buvo pasidarę negera, šiąnakt ištiko širdies priepuolis, nuo jo jis ir mirė.

Alesandras Kalfas buvo rastas miegamajame, gulintis ant dviejų kryžiumi sudėtų lentų. Pamėlynavęs veidas dar buvo perkreiptas patirtos kančios. Ištiestos rankos šilkinėmis virvelėmis pririštos prie horizontaliosios kryžiaus lentos, stiklinis žvilgsnis įsmeigtas į bizantišką viršuje pakabintą ikoną, vaizduojančią skaisčiąją Dievo Motiną.

Iš lovos kojos buvo ištrauktos dvi vinys ir įkaltos į nukankintojo delnus. Kraujo nebuvo - vyras, be abejonės, nukryžiavo jau mirusį.

367

Michel Benoît

Kadangi butas buvo šiek tiek už Šv. Petro aikštės, bylos turėjo imtis italų policija. Tačiau smurtinė prelato, Vatikano piliečio, mirtis visuomet įstumia Italijos vyriausybę į nepaprastai komplikuotą padėtį. Policijos komisaras jautėsi nepatogiai - velionis neapolietis... Ar šis nukryžiavimas - satanistų ritualas? Jis tokių dalykų nemėgo ir pareiškė, kad galų gale nepažymėta Vatikano siena yra vos už šimto metrų, tad galima teigti, jog asmeninis popiežiaus gydytojas, turintis netrukus atvykti, yra visiškai kompe-tentingas išduoti leidimą laidoti.

Garbusis gydytojas nesivargino atidaryti lagaminėlį. Padedamas keistai juodomis akimis žvelgiančio jaunojo vyro, jis iš pradžių rūpestingai užsagstė Kalfo apykaklę, kad nesi-matytų ant kaklo likusios smaugimo žymės. Paskui ištraukė vinis, pakvietė diskretiškai į šoną nuėjusį policininką ir pasakė jam diagnozę: sustojo širdis, per daug pasta ir per mažai judėta. Tokius dalykus neapoliečiai supranta iš karto.

Policininkas su palengvėjimu atsiduso ir nedelsdamas atidavė kūną Vatikano valdžiai.

- Sustojo širdis, - atsiduso popiežius. — Vadinasi, jis nesikankino? Dievas geras savo tarnams, requiescat in pace. O

kitas, Eminencija? Juk šią naktį mirė du, ar ne?

- Iš tiesų, tik antras atvejis daug delikatesnis. Tai monsinjoras Lylandas, apie kurį esu jums pasakojęs.

- Lylandas! Benediktinų abatas, taip karštai pasisakęs už kunigų santuoką? Puikiai prisimenu, jam tai kainavo 3 68

Tryliktojo apaštalo paslaptis

promoveatur ut amoveatur. Nuo to laiko Romoje jis elgėsi ramiai.

- Ne taip jau ir ramiai, Jūsų Šventenybe. Kaip tik Vatikane jis sutiko maištininką vienuolį, šis jam pasakojo savo beprotiškas teorijas apie mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus asmenį. Atrodo, tai labai jį sutrikdė, be abejo, privedė iki nevilties. Šįryt jis buvo rastas nendryne Tibro pakrantėje, prie Kavūro tilto. Galbūt tai savižudybė.

Kaip ir karabinieriai, gydytojas nenorėjo atkreipti dėmesio į smaugimo žymes ant Lylando kaklo. Veikiausiai pa-smaugto plienine vielele. Profesionalo darbas. Keista, tačiau amerikiečio veidas liko ramus, beveik besišypsantis.

Senasis pontifikas sunkiai pakėlė galvą ir įdėmiai pažvelgė į kardinolą.

- Melskimės už šį nelaimingąjį monsinjorą Lylandą, kurio siela tikrai turėjo kentėti. Nuo šiol perduokite man visą korespondenciją, kuri gali atkeliauti jo vardu. O... vienuolis maištininkas?

- Vakar jis išvyko iš Sv. Januarijaus abatijos, ten gyveno kelias dienas, ir mes nežinome, kur jis yra. Tačiau rasti jį

bus lengva.

Popiežius mostelėjo ranka.

- Eminencija, kurgi norite, kad vienuolis slėptųsi, jei ne vienuolyne? Nagi, kol kas nesiimkite jokių veiksmų, paliki-

* Paaukštinti, kad pašalintum (lot.) (vert. past.).

369

Michel Benoît

me jam laiko surasti vidinę ramybę, kurią, atrodo, jis prarado, sprendžiu iš to, ką man pasakėte.

Sugrįžęs į savo kabinetą Kacingeris suprato, kad jaučia lygiai tą patį, ką ir popiežius. Po Kalfo mirties jis tikrai ga-lėjo kur kas lengviau atsipūsti. Antonijus padarė, ką reikėjo, pačiu laiku: tryliktojo apaštalo laiškas liks slaptuose Vatikano fonduose, niekur kitur jis nebūtų taip gerai apsaugotas nuo kenksmingų smalsuolių. Lylandas? Tik vabzdys, toks, kurį sutraiškai delnu. Galiausiai Nilas - pavojingas tik savo abatijoje. Kol jis ten nepasirodys, skubėti nereikia.

Liko Brečinskis. Tai, kad jis Vatikane - nepakenčiama.

Visą laiką jis primindavo Kacingeriui tamsų Vokietijos istorijos epizodą ir sužadindavo jam bendros kaltės jausmą, su kuriuo jis nuolatos kovojo. Jo tėvas? Jis tiesiog atliko savo pareigą, drąsiai vykdė savo užduotį: nugalėti komu-nizmą, grasinantį tvarkai visame pasaulyje. Ar tai buvo jo kaltė, ar tai buvo jų kaltė, jei Hitleris parodė tiek dosnumo vadinamosios aukščiausios rasės dominavimui įtvirtinti Apokalipsės kaina?

Lenką sužlugdė jo tėvas, tačiau tai buvo visų nugalėtųjų

likimas. Neprisipažindamas pats sau kardinolas jautėsi pa-

žemintas tragedijos, su kuria vis dėlto neturėjo nieko bendra. Bet jo tėvas... Sis pažeminimo jausmas jam kėlė nuolatinę vidinę kovą: katalikų doktrinos grynumas. Tai buvo jo misija, jis nebus tarp pralaimėjusiųjų. Vienintelė aukš-

čiausioji rasė, vienintelė, galinti nugalėti, tai buvo tikėjimo 370

Tryliktojo apaštalo paslaptis

vyrai. Bažnyčia buvo tvirčiausias ramstis prieš šiuolaikinę Apokalipsę.

Brečinskis jam tapo bjaurus ir turėjo būti pašalintas. Kacingeris neras ramybės, kol matys šį paskutinį jo paties ir jo tėvo istorijos liudytoją.

Kol kas jis visą savo energiją atiduos vienintelei bylai: Eskrivos de Balagero kanonizacijai, numatytai po kelių mė-

nesių. Opus Dei įkūrėjas sugebėjo sutvirtinti tai, ką kūrė

Kristaus dieviškumo pagrindu. Tokių žmonių dėka Bažny-

čia atsilaikys.

Vis dėlto reikia, kad jis rastų kokį stebuklą. Tokie dalykai padaromi.

89

Abrucų dykuma buvo tokia, kokios Nilas ir norėjo, tokia, kokią, be abejo, pažino iš Pelos pabėgęs tryliktasis apaš-

talas, tokia, kokią Jėzus išgyveno po susitikimo prie Jordano su Jonu Krikštytoju. Atsiskyrėlis jam parodė šiaudų guolį

kampe.

- Č i a miega Bepas, kai pasilieka nakčiai. Tas berniukas prisirišo prie manęs kaip prie tėvo, nors jo niekada nepažinojo. Jis nebylys, tačiau mes gerai suprantame vienas kitą.

Paskui jis nebekalbėjo ir keletą dienų jie gyveno kartu absoliučioje tyloje, netardami nė žodžio valgė sūrį su žolelė-

mis, duoną terasoje, kur kalnas jiems kalbėjo savo kalba.

366

Michel Benoît

Nilas pradėjo suprasti, kad dykuma visų pirma yra proto ir sielos nusiteikimas. Kad galėjo joje gyventi ir vienuolyne, ir miesto širdyje. Kad tai tam tikras vidinis išsižadėjimas, visų įprastų socialinio gyvenimo gairių atsi-sakymas. Labai greitai nepaprastas vietos vargingumas jo nebejaudino, jam net nereikėjo prie to pratintis. Būdamas su atsiskyrėliu jis pajuto, kaip užplūsta netikėtas, labai stiprus ir šiltas turtingumo jausmas. Iš pradžių manė, kad tai ateina iš išorės, iš gamtos, iš jo kompaniono. Paskui suprato, kad šis jausmas kitoks, vidinis. Ir jei jis bus jam atidus, pasitenkins mąstyti prieš užplūstant šiam jausmui, niekas daugiau nebebus svarbu. Nebejaus nepatogumų, vienatvės, baimės.

Net galbūt žaizdotų praeities prisiminimų.

Vieną dieną, vos išėjo Bepas, atnešęs jiems duonos, atsiskyrėlis pasiglostė barzdą ir pasiteiravo jo:

- Kodėl vis dar klausi savęs, ką reiškia mano pirmi žo-džiai: „Laukiau tavęs, mano sūnau?"

Tas vyras skaitė, kas jo sieloje, tarsi atverstoje knygoje.

- Bet... Jūs manęs nepažinojote, niekas neįspėjo, kad at-vykstu, jūs nieko apie mane nebuvote girdėjęs!

- Pažįstu tave, mano sūnau, ir žinau apie tave daugiau, negu tu pats apie save žinai. Pamatysi, gyvendamas čia pažinsi vidinį Pabudimą, tą, kurį Jėzus pajuto eidamas iš dykumos ir kuris jam leido pamatyti Natanaelį po figmedžiu, nors matyti jis negalėjo. Žinau, ką iškentei, ir žinau 372

Tryliktojo apaštalo paslaptis

kodėl. Ieškai paties brangiausio lobio, kuriam Bažnyčios neturi rakto, jos tegali nurodyti kryptį, jei nenusprendžia užkirsti tam kelio.

- Ar jūs žinote, kas buvo tryliktasis apaštalas?

Atsiskyrėlis tyliai nusijuokė, jo akys švytėjo.

- O tu manai, kad visuomet reikia žinoti, kad pažintu-mei?

Jis apžvelgė slėnį, ten aukštumų debesys buvo tarsi judančios dėmės. Po to jis prakalbo tarsi kreipdamasis į kažką kitą, ne į Nilą:

- Viską galima pažinti tik iš vidaus. Mokslas tėra žievė, kurią reikia nubraukti, kad rastumei pažinimo šerdį. Tai taikytina mineralams, augalams, gyvoms būtybėms ir taip pat evangelijoms. Senieji vadino šį vidinį pažinimą gnos-tika. Daugelis apsinuodijo pernelyg gausiu penu, kurį ten aptiko, jiems susuko galvas, jie ėmė manyti esą viršesni už kitus, catharoi. Tas, kurį tu randi Evangelijoje - tas pats, kurį tu mini maldose - nėra nei aukštesnis, nei žemesnis už tave: jis yra su tavimi. Realus Jėzaus buvimas yra toks stiprus, kad susieja tave su visais ir taip pat nuo visų tave atskiria. Tu jau pradėjai tai suprasti, ir čia gyvensi tik tuo supratimu. Todėl tu čia atvykai.

Laukiau tavęs, mano sūnau...

* Grynas (graik.), iš čia kilęs Katarų pavadinimas (aut. past.).

373

Michel Benoît

90

Roma abejingai stebėjo, kaip Sv. Pijaus V draugijos vadovavimą perėmė kardinolas Emilis Kacingeris. Popiežiaus vardu jis pats paskyrė neapoliečio Alesandro Kalfo įpėdi-nį, Kalfo, netikėtai namie mirusio ir negalėjusio perduoti karsto formos žiedo, primindavusio jam siaubingą užduotį

brangiausios Katalikų bažnyčios paslapties: paslapties tikro kapo, kuriame vis dar guli Jeruzalės Nukryžiuotojo palaikai.

Tą rektorių jis išrinko iš vienuolikos, norėjo, kad jis būtų jaunas, galintis nugalėti žmogaus, tapusio Kristumi ir Dievu, priešus. Jie netrukus pakels galvas, be jokių dve-jonių, kaip visuomet, kai reikėdavo sunaikinti asmenį ir ypač nedorėlio atminimą, nedorėlio, vadinusio save tryliktuoju apaštalu.

Maudamas ant bevardžio piršto brangųjį jaspio žiedą jis nusišypsojo, o juodos jo akys buvo ramios kaip kalnų

ežeras. Antonijus mąstė tik apie tai, kad rektoriui Opus Dei nieko jau nebegalės padaryti. Antrą kartą oberleite-nanto Herberto von Kacingerio, Hitlerio jaunimo globo-tinio sūnus pasiūlė jam savo paramą. Tačiau ir dividendų

jis reikalavo. Draugijos seife Antonijus rado bylą su užrašu confidenziale, adresuotą kardinolui. Jei būtų atplėšęs, būtų

radęs dokumentų, susijusių su jo galinguoju globėju ir pa-

žymėtų svastika. Visi dokumentai buvo ankstyvesni negu 1945 metų gegužės.

374

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Tačiau jis neatplėšė, atidavė popierius tiesiai į rankas Jo Eminencijai, kuris iš karto sunaikino juos dokumentų naikinimo aparatu, stovinčiu jo Tikėjimo doktrinos kongregacijos kabinete.

Dėvintis griežtų formų juodą sutaną Brečinskis žvelgė, kaip pro šalį bėga liūdnas Lenkijos kaimo peizažas. Pats Antonijus prirėmė jį prie sienos bibliotekos fondų kabinete ir be jokio išankstinio perspėjimo palydėjo į centrinę Romos stotį. Nuo tos akimirkos Brečinskis negalėjo apie nieką galvoti. Pervažiavęs visą Europą, traukinys dabar riedėjo jo šalies lygumomis. Buvo nustebęs, kad nieko nejautė. Staiga išsitiesė ir po apvaliais akiniais ištryško ašaros. Jis matė, kad jie greitai važiuoja pro mažą provincijos stotį: Sobiborą, koncentracijos stovyklą, aplink kurią prieš pasitraukdama į

vakarus buvo išsidėsčiusi anšliuso divizija. Prieš save jie varė

paskutinę lenkų vilkstinę, čia ji ir turėjo būti sunaikinta, prieš pat pasirodant Raudonajai armijai. Toje vilkstinėje bu-vo paskutiniai likę gyvi jo šeimos nariai.

Kelios dienos prieš tai jaunas kunigas Karolis Voityla, nepaisydamas pavojaus, paėmė jį už rankos ir paslėpė savo ankstame butelyje Krokuvoje, kad apsaugotų nuo masinių

gaudynių, kurias organizavo vokiečių karininkas, lenkų

partizanų nužudyto Herberto Kacingerio įpėdinis.

Brečinskis išlips kitoje stotelėje. Cia, į mažą karmeličių

vienuolyną paskyrė jį Jo Eminencija kardinolas Kacingeris.

Vienuolyno viršininkė iš Vatikano gavo įsakymą: jai atsiųs-375

Michel Benoît

tas dvasininkas neturi jokiu būdu su niekuo susitikinėti nei susirašinėti.

Jam reikėjo dėmesio, poilsio. Ir, be abejonės, ilgam.

91

Visa salė atsistojo. Per paskutinį Levo Barjonos koncertą Romoje Šv. Cecilijos akademija buvo pilnutėlė. Izraelietis turėjo groti trečiąjį Kamilio Sen-Sanso koncertą fortepijo-nui ir orkestrui. Grojant pirmąją dalį jam reikės pademons-truoti savo virtuoziškumą, antrąją - nepaprastą pirštų mi-klumą, trečiąją - humoro jausmą.

Kaip visuomet, į sceną įžengęs pianistas net nepažvelgė

į publiką ir iš karto atsisėdo ant kėdės. Kai dirigentas davė

jam ženklą, kad yra pasiruošęs, Levo veidas staiga sustingo ir jis sugrojo pirmuosius iškilmingus, pompastiškus akordus, tarsi pranešančius apie romantišką kūrinio temą, kurią pradėjo orkestras, grodamas tutti.

Grodamas antrąją dalį jis buvo nuostabus. Jo pirštai atlikinėjo magiškus akrobatinius triukus, kiekvieną natą jis grojo aiškiai ir rūpestingai, nors jo pradėtas tempas bu-vo pragariškai greitas. Publiką žavėjo šis kontrastas tarp nepaprastai gyvybingo grojimo ir tarsi akmuo sustingu-sio pianisto veido, po paskutinio akordo jie apdovanojo pianistą ovacijomis, kurių romiečiai negaili tiems, kurie sugeba užkariauti jų širdis.

376

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Visi tikėjosi, kad, kaip įpratęs, Levas Barjona iš karto dings užkulisiuose, nesiteikęs sugroti miniai tradicinių bis.

Tad žiūrovai labai nustebo, kai pianistas žengė į priekį ir gestu paprašė, kad jam atneštų mikrofoną. Paėmęs jį, pakėlė

akis, apakintas rampos šviesų. Atrodė, kad jis žvelgia kažkur labai toli, toliau už salės, staiga nutilusios, net toliau už Romos. Jo veidas jau nebebuvo suakmenėjęs, atrodė labai rimtas — neįprastas šiam užkietėjusiam žavėtojui. Randas prie pat šviesių plaukų pabrėžė dramatiškumą to, ką pianistas ketino pasakyti.

Kalbėjo jis labai trumpai:

- Atsidėkodamas jums už šiltą priėmimą, sugrosiu antrąją nuostabaus prancūzų kompozitoriaus Eriko Sati

„Gimnopediją". Dedikuoju ją šį vakarą kitam prancūzui, absoliuto piligrimui. Ir vienam amerikiečių pianistui, tragiškai dingusiam, kurio aš niekuomet neužmiršiu. Jis šią muziką taip pat grojo visa siela, nes kaip Sati tikėjo meile ir buvo išduotas.

Kol užmerktomis akimis Levas atrodė pasinėręs į paprastos melodijos tobulumą, salės gilumoje į jį šypsodamasis žvelgė vienas žmogus. Raumeningas, pasinėręs į save jis šiek tiek keistai atrodė tarp subtilių ir elegantiškų žiūrovių, sė-

dinčių aplink jį.

„Tie žydai, - mąstė Moktaras al Koraišas, - visi senti-mentalūs!"

Mirus Alesandrui Kalfui jo misija artėjo į pabaigą. Jis patyrė pasitenkinimą savo rankomis eliminuodamas amerikie-377

Michel Benoît

tį. Na, o kitas dingo, ir Moktaras dar neaptiko jo pėdsakų.

Paprastas laiko klausimas. Rytoj jis grįš į Kairą. Atsiskaitys Hamas tarybai ir gaus naujas instrukcijas. Prancūzas privalėjo išnykti. Kad pradėtų jį medžioti, Moktarui reikėjo priemonių ir pagalbos. Levas ką tik viešai pareiškė, kad žavisi tuo netikėliu, jis nebegali Levu pasikliauti.

Na, o Sonia dabar buvo bedarbė. Jis nedelsdamas nusives ją į Kairą. Juodais drabužiais uždengusi savo žavingą siluetą ji darys jam garbę. Jis ją pasiliks sau. Pabuvusi to iš-

tvirkėlio Vatikano prelato rankose, ji turėjo mokėti visokių

įmantrybių, kurių Pranašas gal ir nebūtų pateisinęs, jei bū-

tų apie juos žinojęs. Korane tiesiog pasakyta: „Moterys yra dirbamas laukas: eikite į šį lauką, dirbkite jame, kaip jums patinka."* Jis dirbs su Sonia. Visiškai abejingas subtiliai iš po Levo pirštų sklindančiai muzikai, jis pajuto, kaip kraujas plūstelėjo į vyrišką jo organą.

92

Trys savaitės prabėgo nuo tos dienos, kai Nilas atvyko į Abrucus, o jam atrodė, kad šioje vienatvėje jis praleido visą savo gyvenimą. Po truputį jis papasakojo senajam atsiskyrėliui visą savo istoriją: kaip atvyko į Romą, kaip elgėsi Lylandas iki dramatiškos išpažinties, kaip susitiko su Levu

* Koranas 2, 223 (aut. past.).

378

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Barjona, kaip sunkiai ieškojo apaštališkojo laiško pėdsakų, kaip surado jį slaptuose Vatikano fonduose...

Senolis šypsojosi...

- Žinau, kad tavo gyvenimo ir reikšmingų jo tikslų tai nepakeis. Tu visuomet ieškojai tiesos, užčiuopei jos pavir-

šių, tau dabar reikia gilinti šias žinias maldoje. Tu niekuomet neturi pykti ant Katalikų bažnyčios. Ji daro tai, ką visą laiką darė, dėl ko pati Bažnyčia yra pastatyta: gauti valdžią, paskui ją išsaugoti. Vienas viduramžių vienuolis tą faktą apibūdino realistiškai: casta simul et meretrix, skaisti paleistuvė. Bažnyčia yra būtinas blogis, mano sūnau, nors ji nuolatos piktnaudžiauja savo valdžia, tu neturi užmiršti, kad ji saugo lobį - Jėzų. Ir kad be jos tu niekuomet nebūtumei jo pažinęs.

Nilas žinojo, kad atsiskyrėlis teisus.

Susidomėjęs šiuo atvykėliu, kuris buvo toks panašus į

jo įtėvį - net plaukai buvo žili, - Bepas į atsiskyrėlio būstą užkopdavo truputį dažniau nei buvo pratęs. Jis atsisėsdavo greta Nilo ant akmenų terasos pakraštyje ir jie susižvelgdavo tik vieną kartą. Po to prancūzas girdėdavo vien jo kvėpavimą, reguliarų ir ramų. Jis pakildavo staiga, linktelėdavo galva ir išnykdavo girios takelyje.

Tą dieną Nilas pirmą kartą prabilo:

- Bepai, ar gali padaryti man paslaugą? Man reikia, kad šis laiškas pasiektų tėvą Kalatį Kamaldolyje. Ar gali tuo pasirūpinti? Laišką reikia atiduoti tiesiai jam į rankas.

379

Michel Benoît

Bepas linktelėjo galva ir įsikišo laišką į vidinę avies odos švarko kišenę. Laiškas buvo adresuotas Rembertui Lylandui, į Aurelijos gatvę. Nilas trumpai jam papasakojo, kaip atkeliavo pas atsiskyrėlį, kaip čia gyvena, kaip laimė, kurios taip ilgai negalėjo surasti, čia tapo realybe. Klausė, kaip Lylandas gyvena ir ar jam reikia grįžti į Romą su juo susitikti.

Po kelių dienų popiežius atplėšė tą laišką ir perskaitė du kartus klausantis Kacingeriui, kuris ir perdavė tą laišką, kaip jam buvo liepta.

Pavargęs popiežius pasidėjo laišką ant kelių. Paskui pakė-

lė galvą, pažvelgė į kardinolą, vis dar pagarbiai tebestovintį

priešais jį.

- Sis prancūzas vienuolis, apie kurį man pasakojote, ko-dėl, anot jūsų, jis pavojingas Bažnyčiai?

- Jis abejoja Kristaus dieviškumu, Šventasis Tėve, ir tai gali būti mums pragaištinga. Reikia jį nutildyti, išsiųsti, kad vienumoje gyventų savo vienuolyne, iš kurio niekada jam ir nederėjo išvykti.

Popiežiaus galva palinko ant baltos sutanos. Jis užsimerkė. Niekas nepažins visos tiesos apie Kristų. Kristus priešais mus: reikėjo tik pradėti jo ieškoti. Jo ieškoti, yra pasakęs šv. Augustinas, tai jau reiškia jį rasti. Nustoti jo ieškoti, vadinasi, jį prarasti.

Nepakeldamas galvos jis tyliai, neaiškiai prabilo, ir Kacingeris turėjo ištempti ausis, kad suprastų: 380

Tryliktojo apaštalo paslaptis

- Vienatvė... Manau, jis ją rado, Eminencija, ir aš jam pavydžiu... Taip, aš jam pavydžiu... Vienuolis, juk žinote, kilęs iš žodžio monos\ tai reiškia vienas, vienintelis. Jis rado tą būtiną vienintelį dalyką, apie kurį Jėzus kalbėjo Mortai, Marijos ir Lozoriaus seseriai. Palikite jį toje vienatvėje, Eminencija. Palikite jį su Tuo, kurį jis surado.

Paskui dar neaiškesniu balsu pridūrė:

- Juk todėl mes esame čia, ar ne? Todėl egzistuoja Bažny-

čia. Kad jos glėbyje kiti rastų tai, ko ieškome mes, jūs ir aš.

Kacingeris kilstelėjo antakį. Jis ieškojo būdų, kaip spręs-ti problemas, kad Bažnyčia gyvuotų, kad apsaugotų ją nuo priešų. Sono il carabiniere della Chiesa**, - pasakė vieną dieną amžinatilsį jo pirmtakas, kardinolas Otavianis.

Popiežius, atrodo, tarsi pabudo iš savo svajų ir mostelėjo ranka.

- Prašau, privežkite mane prie šito aparato kampe.

Kacingeris pastūmė vežimėlį iki mažo dokumentų naikinimo aparato priešais šiukšlių dėžę, iki pusės pilną popieriaus atraižų. Kadangi popiežiaus ranka virpėjo, jam nepavyko įjungti aparato. Kacingeris paslaugiai paspaudė mygtuką.

- Dėkoju... Ne, leiskite man, noriu pats tai padaryti.

Dokumentų naikinimo aparatas išspjovė kelis popieriaus likučius, jie šiukšlių dėžėje užėmė savo vietą greta kitų paslapčių, o popiežius jas saugojo savo atmintyje, savo stebė-

tinai šviesioje galvoje.

* Moine - vienuolis (pranc.) (vert. past.).

** As esu Bažnyčios karabinierius (aut. past.).

376

Michel Benoît

„Yra tik viena paslaptis, tai Dievo paslaptis. Tam tėvui Nilui tikrai pasisekė. Iš tiesų pasisekė."

93

Vidury nakties Nilą pažadino neįprastas garsas, ir jis už-

sidegė žvakę. Išsitiesęs ant šiaudinio čiužinio, užmerktomis akimis senasis atsiskyrėlis tyliai gargaliavo.

- Tėve, jums negera? Reikia pakviesti Bepą, reikia...

- Nereikia, mano sūnau. Tiesiog turiu palikti krantą ir pasinerti į gilius vandenis, tas laikas jau atėjo.

Jis atsimerkė ir pažvelgė į Nilą nepaprasto gerumo kupinomis akimis.

- Tu liksi čia, čia vieta, numatyta tau amžiams. Kaip ir mylimiausias mokinys, tu palenksi galvą Jėzaus link, kad jo klausytumei. Tik tavo širdis jį galės išgirsti, ji kas dieną vis labiau atsibunda. Klausyk ir nedaryk nieko kita: jis nuves tave reikalingu keliu. Tai labai patikimas vedlys, gali juo vi-siškai pasitikėti. Tave išdavė žmonės, jis neišduos niekada.

Sukaupęs paskutines jėgas atsiskyrėlis pridūrė:

- Bepas... Rūpinkis juo, patikiu tau šį sūnų. Jis tyras kaip iš šio kalno trykštantis vanduo.

Ryte saulė nušvietė kalno viršūnę priešingame šlaite. Kai jos spinduliai sušildė atsiskyrėlio būstą, senasis atsiskyrėlis sušnabždėjo Jėzaus vardą ir nustojo kvėpavęs.

382

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Tą pačią dieną Nilas su Bepu palaidojo jį viename uolos iškyšulyje, kuris galbūt panėšėjo, - pamanė Nilas, - į tuos, iškilusius virš Kumrano. Tylėdami jie grįžo į būstą.

Kai jie pasiekė mažąją terasą, Bepas sugriebė sustojusio Nilo ranką, nulenkė prieš jį galvą ir švelniai uždėjo vienuolio delną ant savo tankių garbiniuotų plaukų.

Dienos bėgo, bėgo naktys. Sustingęs laikas atrodė įgaunąs kitokią dimensiją. Nilas dar negalėjo visko užmiršti, ta-

čiau nerimas, slėgęs jį tomis dienomis, kai jis ieškojo tiesos iliuzijos, mažėjo.

Tiesos nebuvo nei tryliktojo apaštalo laiške, nei Evangelijoje pagal Joną. Jos nebuvo jokiame tekste, kad ir koks šventas jis būtų. Ji buvo aukščiau negu išspausdinti žodžiai, aukščiau negu ištarti žodžiai. Ji buvo tylos širdyje, ir tyla iš lėto pradėjo užvaldyti Nilą.

Bepas garbino jį taip pat, kaip ir senąjį atsiskyrėlį, kol gyvas buvo. Kai jis ateidavo, visuomet netikėtai, jie susėsdavo ant terasos krašto ar priešais ugniakurą. Nilas iš lėto skaitė

jam Evangeliją ir pasakojo apie Jėzų, taip, kaip kadaise tryliktasis apaštalas pasakodavo Johananui.

Vieną dieną, netikėto įkvėpimo pagautas, jis ant jaunuolio kaktos, lūpų ir širdies padarė kryžiaus ženklą. Staiga Bepas parodė jam liežuvį, jį Nilas taip pat pažymėjo šiuo mirties ir gyvenimo ženklu.

383

Michel Benoît

Rytojaus dieną Bepas atėjo labai anksti ryte. Atsisėdo ant čiužinio, pažvelgė į Nilą ramiomis akimis ir neaiškiai sumurmėjo:

- Tėve... Tėve Nilai! Aš... Aš noriu išmokti skaityti. Kad galėčiau pats vienas studijuoti Evangeliją.

Bepas kalbėjo. Pasitikėdamas Nilu visa širdimi, jis kalbėjo.

Nilo gyvenimas dėl to šiek tiek pasikeitė. Nuo šiol Bepas pas jį ateidavo beveik kiekvieną dieną. Jie susėsdavo prie lango, ir ant mažulyčio stalelio Nilas atversdavo knygą. Po kelių savaičių Bepas jau galėjo ją skaityti, suklupdavo tik ties sudėtingais žodžiais.

- Tu gali paimti Evangeliją pagal Morkų, - sakė jam Nilas. — Ji pati paprasčiausia, pati aiškiausia, artimiausia tam, ką Jėzus pasakė ir padarė. Kurią nors dieną, vėliau, išmo-kysiu tave graikiškai. Pamatysi, tai ne taip jau ir sunku, ir garsiai skaitydamas tu išgirsi, ką pirmieji Jėzaus mokiniai kalbėjo apie jį.

Bepas rimtai pažvelgė į jį:

- Darysiu, ką man sakai. Tu esi mano dvasios tėvas.

Nilas nusišypsojo. Tryliktasis apaštalas taip pat turėjo būti dvasios tėvu nazariečiams, bėgantiems nuo pačios pirmosios Bažnyčios.

- Yra tik vienas tavo dvasios tėvas, Bepai. Tas, kuris neturi jokio vardo, kurio niekas negali pažinti, apie kurį mes nieko nežinome, tik tiek, kad Jėzus jį vadino abba, tėvu.

384

Tryliktojo apaštalo paslaptis

94

Tą spalio rytmetį Sv. Petro aikštė atrodė šventiškai: popiežius turėjo paskelbti šventuoju Opus Dei įkūrėją Eskrivą de Balagerą. Ant krikščionybės centro - bazilikos - fasado gausiai susirinkusiai miniai buvo pakabintas milžiniškas naujo šventojo portretas. Gudriomis akimis jis tarsi ironiš-

kai žvelgė į minią.

Kardinolas Kacingeris stovėjo popiežiaus dešinėje ir švytėjo iš džiaugsmo. Jam šis paskelbimas šventuoju turėjo ypatingą reikšmę. Visų pirma tai buvo jo asmeninė pergalė

prieš Opus Dei narius, kuriuos jis privertė šliaužioti ant ke-lių visą jų herojaus kanonizacijos proceso laiką. Nuo šiol jie buvo jam skolingi, ir jis bus šiek tiek ramesnis dėl jų nuolatinių neaiškių veiksmų. Kacingeris buvo laimingas, kad laimėjo prieš juos šią partiją, nors kurį laiką jis dominuos.

Be to, Antonijus bus apsaugotas nuo visokio Balagero ispanų spaudimo. Jam buvo svarbu, kad Sv. Pijaus V draugija būtų tvirtose rankose ir būtų išvengta tokių rūpesčių, kokių

jis turėjo su Kalfu.

Galiausiai - ir tai nebuvo pati menkiausia šios dienos laimės akimirka - popiežius, kurį vis sunkiau sekėsi suprasti, patikėjo jam pasakyti homiliją. Jis pasinaudos šia proga ir paskelbs savo programą prieš viso pasaulio televizijos kameras.

Vieną dieną jis vadovaus iš Petro valties. Ne kaip pa-rankinis, taip darė jau metų metus. Bet atvirai, visiems matant.

385

Michel Benoît

Jis mašinaliai pakėlė pontifiko arnoto skverną, kuris nuslydo, nes pontifikas virpėjo, ir tai tikrai nelabai gražiai turėjo atrodyti per televiziją. O kad nuslėptų šį savo gestą, nusišypsojo į kamerą. Jo mėlynos akys, balti plaukai puikiai atrodė

ekrane. Jis išsitiesė: kamera buvo nukreipta tiesiai į jį.

Bažnyčia amžina.

Įsimaišęs į minią jaunuolis pašaipiai stebėjo šį prabangų

Bažnyčios reginį. Jo garbanoti plaukai spindėjo saulėje, o Abrucų valstiečio švarkas nieko nestebino: iš viso pasaulio suplaukę folkloriniais drabužiais apsirengę katalikai įvairio-mis spalvomis puošė Sv. Petro aikštę.

Jo rankos nebuvo laisvos. Jis laikė prispaudęs prie krūti-nės pilną odinį krepšį.

Nilas jį jam patikėjo vakar vakare. Buvo sunerimęs. Kaime, kur prašalaitisi pastebimas iš karto, buvo pastebėtas beklausinėjantis vyras. Tikrai ne kalnietis, ir net ne italas. Per daug raumenų, ne per storiausias pilvas, o nuo kaimiečių

akių niekas neprasprūsta. Cia viskas vyko kaip ir kiekviename kitame Abrucų kaime, tad Bepas gana greit išgirdo gandus.

Jis papasakojo Nilui, ir Nilas pajuto vėl augantį nerimą.

Ar įmanoma, kad jie jo ieško net čia?

Jau rytojaus rytą jis atidavė krepšį Bepui. Jame buvo su-dėti jo tyrimų metų rezultatai. Svarbiausia buvo laiško kopija, kurią jis padarė. Žinoma, iš atminties, tačiau jis žinojo, kad kopija atitinka tekstą, kurį jis trumpai buvo laikęs savo rankose slaptuose Vatikano fonduose.

386

Tryliktojo apaštalo paslaptis

Jo gyvenimas nebeturėjo reikšmės, jo gyvenimas jam nebepriklausė. Kaip ir tryliktasis apaštalas, kaip dauguma kitų, jis galbūt mirs, nes teikė pirmenybę Jėzui, o ne Kristui Dievui. Jis tai žinojo ir iš anksto ramiai susitaikė su tuo.

Tik vieno jam buvo gaila, nuodėmės Šventajai Dvasiai jis negalės išpažinti jokiam kunigui: vis dėlto jis būtų norėjęs pamatyti tikrąjį Jėzaus kapą dykumoje. Jis žinojo, kad šis troškimas tėra pragaištinga iliuzija, tačiau nugalėti jo nepajėgė. Ištirti milžinišką smėlio dykynę tarp Izraelio ir Raudonosios jūros. Rasti piliakalnį apleisto ir niekam nežinomo esenų nekropolio vidury. Patekti ten, kur tryliktasis apaš-

talas nenorėjo, kad kas patektų. Vien galvoti apie tai buvo nuodėmė, tyla neatliko savo apvalomojo darbo. Jis kovos, žingsnis po žingsnio, kad jo dvasioje nebeliktų šio sumany-mo, tolinančio jį nuo Jėzaus, kurį jis kiekvieną dieną sutik-davo savo maldose.

Tarp kaulų ir realybės, - nėra ko abejoti.

Tačiau reikėjo būti atsargiam. Bepas vienas nukeliaus į

Romą ir atiduos krepšį vienam jo dėdei, kuriuo jis visiškai pasitikėjo.

Kardinolas Emilis Kacingeris baigė savo homiliją griau-dint aplodismentams ir kukliai grįžo į savo vietą popiežiaus dešinėje.

Bepas paslapčiom palenkė galvą ir pagarbiai pabučiavo krepšį.

Tiesa nebus ištrinta nuo žemės paviršiaus.

387

Michel Benoît

Tiesa bus perduota. Ir vieną dieną iškils į paviršių.

Pasislėpęs po Berninio kolonomis Moktaras al Koraišas nenuleido akių nuo jaunuolio. Jis aptiko kaimą. Netikėlis turi slėptis kur nors netoliese, kalnuose.

Reikia tik pasekti šį naivaus žvilgsnio Abrucų valstietį.

Jis nuves jį iki grobio.

Jis nusišypsojo: Nilui pavyko pasprukti nuo Vatikano žmonių, nuo jo jis nepaspruks. Nepaspruksi nuo Pranašo, tebūnie palaimintas jo vardas.

Kai jau rengiausi eiti iš atsiskyrėlio būsto, negalėjau susilai-kyti nepaklausęs:

- Tėve Nilai, jūs nebijote to, kuris jūsų ieško?

Prieš atsakydamas jis ilgai mąstė:

- Tai ne žydas. Nuo to laiko, kai buvo sugriauta šventykla, juos kankina didelė neviltis: pažadas buvo tuščias, Mesijas nebegrįš. Tačiau Dievas lieka jiems gyva realybė. O musulmonai nieko apie Jį nežino — tik tiek, kad jis vienintelis, didesnis už viską ir kad jis juos teisia. Izraelio pranašų Dievo artimumas, švelnumas jiems svetimas. Kadangi Teisėjas begalinis, tačiau ir begalo tolimas, jiems žydų neviltis transformavosi į nepakeliamą nerimą. Kai kuriems reikia smurto, kad nugalėtų Dievo neužpildomos nebūties baimę. Tai, be abejonės, musulmonas.

Šypsodamasis jis pridūrė:

- Nuoširdus bendravimas su meilės Dievu visiems laikams sunaikina baimę. Gal iš tiesų jis jau seka mano pėdomis? Jei 388

Tryliktojo apaštalo paslaptis

jis nori įtraukti mane į savo nebūtį, jis nenutildys kankinančio jį nerimo.

Tėvas Nilas suėmė mano rankas savosiomis.

- Ieškoti pažinti Jėzaus asmenį - tai tapti kitu tryliktuoju apaštalu. Sio žmogaus įpėdiniu gali tapti bet kas. Ar jūs juo būsite?

Nuo to laiko savoje girių, derlingų žemių ir nekalbių gyventojų Pikardijoje vis girdžiu šiuos paskutinius Nilo žodžius.

Kai jie skamba manyje, pajuntu dykumos nostalgiją.

Benoit, Michel

Be209 Tryliktojo apaštalo paslaptis : romanas / Michel Benoit; iš prancūzų kalbos vertė Liucija Černiuvienė, Eugenija Lukošaitienė. - Vilnius: Versus aureus, 2008. - 392 p.

ISBN 978-9955-34-132-1

Šio romano herojai - du Prancūzijos Šv. Martyno vienuolyno vienuoliai eruditai. Jų likimai ima klostytis dramatiškai, kai jie susidomi Bažnyčios „užmirš-

tais" dalykais - Negyvosios jūros rankraščiais.

Tryliktasis apaštalas savo laiške pasako, kad Jėzus gyvas būdamas niekada nelaikė savęs Dievu, o miręs buvo palaidotas viename Idumėjos nekropolyje.

Pagrindinė romano mintis, - kad kiekvienas siektume pažinti Jėzaus asmenį ir taip taptume tryliktojo apaštalo įpėdiniu. O Bažnyčia, anot vieno herojaus žodžių,

„skaisti paleistuvė": ji trokšta, be kita ko, ir valdžios, bet tik Bažnyčios padedami mes atrandame Jėzų.