VALSTYBINĖ GROŽINĖS LITERATŪROS LEIDYKLA

VILNIUS * 1962

Oeuvres complėtes de Victor Hugo

L'HOMME QUI RIT

Paris

Librairie Charpentier et Fasquelle

Vertė

R . J A N K E V I Č I Ū T Ė

Anglijoje viskas didinga, net ir tai, kas nėra gera, net oligarchija. Anglijos patriciatas — patri¬

ciatas pilna žodžio prasme. Niekur feodalizmas nebuvo šaunesnis, nuožmesnis nei gajesnis, kaip Anglijoje. Turime pripažinti, jog savo metu ši santvarka buvusi naudinga. Anglijoje kaip tik ir dera tyrinėti toks reiškinys, kaip feodalinės ponijos valdžia, lygiai kaip Prancūzijoje tyrinėtinas kitas reiškinys — karaliaus valdžia.

Teisingiausia būtų šią knygą pavadinti „Aristokratija". Kita knyga, kuri eis po šios, galės būti pavadinta „Monarchija". Ir po šių dviejų knygų, jeigu tik autoriui bus lemta užbaigti savo darbą, seks tre

čioji, paskutinė, kuri bus pavadinta „Devyniasdešimt tretieji metai".

Otvil-hauzas, 1869

PIRMOJI DALIS

JURA IR NAKTIS

DU ĮŽANGINIAI SKYRIAI

I. URSUS. II. KOMPRAČIKOSAI

i

U R S U S

1

Ursus ir Homo buvo labai geri draugai. Ursus buvo žmogus, Homo — vilkas. Savo būdu jie labai tiko prie kits kito. Vilkui davė vardą žmogus. Greičiausiai jis ir sau vardą išsirinko pats; išradęs, jog Ursus tinka jam, išrado, jog Homo tinka žvėriuil. Šitas žmogus ir šitas vilkas susidraugavę pelnavo sau po muges, po jomarkus, po gatvių sankryžas, kur susiburia praeivių; mat, prasti žmonės visur mėgsta pasiklausyti plepalų ir pirkti vaistų, kurie nuo visko gydo. Tasai vilkas, klusnus ir gražiai pildantis visus šeimininko paliepimus, patikdavo žiūrovams. Prijaukintas žvėris patraukia žmones. Mums didžiausias smagumas pamatyti visokias prijaukinimo galimybes. Dėl to visuomet esti tiek daug žmonių ten, kur eina karaliaus palyda.

Ursus ir Homo keliaudavo iš kryžkelės į kryžkelę, iš

Aberistvito aikščių į Jedburgo aikštes, iš krašto į kraštą, iš grafystės į grafystę, iš miesto į miestą. Vienam preky-1 Ursus lotyniška i — lokys, homo— žmogus.

mečiui išsiskirsčius, jie traukdavo į kitą. Ursus gyveno būdoje ant ratų, kurią Homo, pakankamai išmokytas, vežiojo dieną ir saugojo naktį. Bloguose keliuose, prieškalnėse, jeigu būdavo perdaug gilios pravėžos ir perdaug purvo, žmogus įsikinkydavo į valktį ir broliškai greta vilko traukdavo vežimą. Taip juodu ir suseno drauge.

Nakvynės apsistodavo, kur pakliūdavo — dirvonuose, miško proskynose, kryžkelėse, kaimo pakluonėse, miesto pavartėse, turgavietėse, viešose pasivaikščiojimų vietose, parkų aptvarų krūmuose, šventoriuose. Vežimui sustojus kokios nors mugės aikštėje, kai subėgdavo išsižiojusios kūmutės, kai apstodavo smalsuolių ratas, Ursus imdavo rėžti prakalbą, Homo pritardavo. Paskui Homo su mediniu dubenėliu dantyse mandagiai apeidavo susirinkusiuosius. Šitokiu būdu jie užsidirbdavo pragyvenimui. Vilkas buvo mokytas, žmogus taip pat. Žmogus išmankštino vilką, arba pats vilkas išmoko vilkiško dailaus apsiėjimo, didinančio pajamas.

— Svarbiausia neišsigimk į žmogų, — sakydavo jam jo bičiulis.

Vilkas nekąsdavo niekad, žmogus retkarčiais. Bent jam norėdavosi kąsti. Ursus buvo mizantropas ir, pabrėždamas savo neapykantą žmonių giminei, pasidarė

komediantu. O taip pat kad pramistų, nes pilvas reikalauja savo. Be to, šis mizantropas komediantas, ar dėl įvairumo, ar dėl įdomumo vertėsi daktaravimu. Maža to, Ursus buvo pilvakalbis. Jis, būdavo, kalba, o. lūpos nekruta. Jis mokėjo nuostabiai pamėgdžioti bet kurio pri

ėjusio žmogaus tembrą ir tarseną; taip paimituodavo balsus, jog manydavai girdįs kelis žmones kalbant. Vienui vienas atkurdavo minios klegesį, ir tai jam teikė teisę vadintis "engastrimitu". Jis taip save ir tituluodavo. Jis padarydavo visokiausių paukščių balsus: giesmininko strazdo, kryklės, varnėno, kuris dar taip pat vadinamas šneku

čiu, baltagurklio strazdo, tokių pat klajūnų, kaip ir jis; panorėjęs, jis bet kada galėdavo sukelti jums įspūdį, kad 8

girdite daugybę triukšmaujančių žmonių aikštėje arba kaimenę galvijų pievoje; kartais jis būdavo rūstus kaip minia, kartais vaikiškas ir giedras kaip aušra.

Tokių talentų, matote, pasitaiko, nors ir retai. Pra

ėjusiame šimtmetyje toksai Tuzelis, kuris mokėjo paimi¬

tuoti žmonių bei gyvulių sambūrio triukšmą ir pamėgdžioti visų žvėrių balsus, turėjo tarnybą prie Biufono —

jis atstodavo jam žvėryną..

Ursus buvo įžvalgus, labai savotiškas, smalsus ir linkęs į keistus postringavimus, kuriuos mes vadiname pasakomis. Jis dėjosi pats jomis tikįs. Si įžūlybė buvo vienas iš

jo suktumo pradų. Jis būrė bet kam iš delno, pranašavo iš. atverstos bet kurioj vietoj knygos, spėjo ateitį, skelbė, kad sutikti juodą kumelę — blogas ženklas, bet dar blogiau, kai esi visai susiruošęs kelionei, išgirsti ką nors tei¬

raujantis: „Kur išsiruošei?" Jis save vadino „prietarų

pardavėju". Jis sakė: „Tarp Kenterberio arkivyskupo ir manęs tik tiek skirtumo, kad aš šito neslepiu. " Prieita ligi to, kad arkivyskupas, teisėtai pasipiktinęs, liepė jam vieną dieną prisistatyti; bet apsukrusis Ursus nuginklavo jo šventenybę savo paties sukurtu kalėdiniu pamokslu, kurį

arkivyskupas susižavėjęs atmintinai išmoko, pasakė iš sakyklos ir atspausdino kaip savo. Tuo būdu Ursus pelnė

sau atleidimą.

Ursus kartais išgydydavo sergančiuosius, gal dėl to, kad buvo gydytojas, o gal kaip tik atvirkščiai. Jis vartojo kvapus. Gerai nusimanė apie vaistinguosius augalus. Mokėjo panaudoti veiksmingą gydomąją galią, kuri glūdi daugelyje šiaipjau nevertinamų augalų, tokių, kaip vynuogių virkščios, baltoji ieva, šaltekšnis, ispaniškasis alyvmedis, erškėtis, putinas, šunobelė. Nuo džiovos jis duodavo saulašarių; jis gydydavo ir karpažolės lapais, kurie — pagal reikalą, — jeigu skinti iš pašaknio, yra liuosuojantys vaistai, o jeigu nuo viršūnės — tai vimdomieji: gerklės ligas jis gydydavo garbiniuotojo bobausio antaugomis; žinojo, kokiu karklu gydyti jautį, ir kokia mėta pagelbsti arkliui; jis gerai nusimanė apie gerąsias ir vertingąsias mandragoros savybes, kuri. kaip visiems žinoma, yra dvilytis augalas. Jis turėjo vaistų nuo visko.

Nudegimus gydydavo salamandros oda. iš kurios Nero¬

nui. pasak Plinijaus. buvusi pagaminta servetėlė. Ursus turėjo retortą ir kolbą; jis pats distiliavo visokius skys

čius ir pardavinėjo panacėjas. Žmonės šnekėjo, kad jis kurį laiką buvo uždarytas pamišėlių namuose; jam suteikė garbę, palaikė bepročiu, bet netrukus paleido, pamatę, kad jo esama tik poeto. Gal šis pasakojimas ir netikras: kiekvienas iš mūsų yra buvęs panašių prasimanymų auka.

Tiek tikra, kad Ursus buvo mokslinčius, žmogus gero skonio ir lotyniškų eilių kūrėjas. Jo mokytumas reiškėsi dvejopai: kaip Hipokrato ir kaip Pindaro pasekėjo. Eiliavimo mene jis būtų galėjęs varžytis su Rapenu ir su Vida. Jėzuitiškas tragedijas jis būtų galėjęs kurti ne ma

žiau sėkmingai, kaip tėvas Buhuras. Būdamas gerai susipažinęs su šlovingais senovės poezijos veikalais, Ursus vartojo jų įvaizdžius ir daugybę klasikinių metaforų. Apie motiną, kurios priešakyje eidavo dvi dukros, jis sakydavo: tai daktilis; apie tėvą, įkandin kurio sekdavo du sūnus: tai anapestas; o apie anūką, pėdinantį tarp senelio ir senelės: tai amfimakras. Su tokiu išsimokslinimu galima gyventi tik pusbadžiu. Salerno mokykla pataria: „Valgykite nedaug, bet dažnai. " Ursus valgydavo nedaug ir retai, vykdydamas pirmąją patarimo dalį ir nevykdydamas antrosios; bet dėl to jau kalta publika, kuri ne kasdien susirinkdavo ir nedažnai pirkdavo. Ursus sakydavo: „Kai at¬

sikrenkšti sentencija, pasidaro lengviau. Vilkui neša paguodą staugimas, avinui — vilna, miškui — giesmininkė

paukštytė, moteriai — meilė, filosofui — pamokomasis sušukimas. " Reikalo spiriamas, Ursus lipdydavo komedijas, kurias pats pusėtinai ir vaidindavo; taip jam geriau sekdavosi vaistus pardavinėti. Be kitų veikalų, Ursus buvo sukūręs herojinę pastoralę pagarbinti riteriui Hju to

Midltonui, kuris 1608 metais atvedė į Londoną upę. Toji upė pirma ramiai sau tekėjo per Hertfordo grafystės žemes už šešiasdešimt mylių nuo Londono; atėjo riteris Midltonas ir čiupo ją į nagą; jis atsivedė šešis šimtus vyrų su lopetomis ir kirtikliais ir ėmėsi darbo: vienur nukasė, kitur sukasė dvidešimt pėdų aukštyn, ten trisdešimt pėdų gilyn, nutiesė mediniais vamzdžiais vandens kelią ore, pastatė aštuonis šimtus tiltų iš akmens, iš plytų, iš

rąstų, ir vieną gražų rytą upė pasiekė Londoną, kuriam stigo vandens. Ursus perdirbo visas šias prastas detales į

žavią bukolinę sceną tarp Temzės srauto ir Serpentinės upelės; galingas srautas kviečia upelę į savo guolį ir sako:

„Esu per senas patikti moterims, bet pakankamai turtingas joms pinigais atsimokėti. " Tai buvo sąmojinga ir mandagi užuomina, kad seras Hju Midltonas visus darbus vykdė savo lėšomis.

Ursus buvo puikus monologo meistras. Nemėgstąs žmonių, bet plepus, nenorįs nieko matyti, bet būtinai turįs su kuo nors kalbėtis, jis susigalvojo išeitį — kalbėtis pats su savimi. Kas yra gyvenęs vienišas, tas žino, kaip monologas būdingas žmogaus prigimčiai. Vidinė kalba mumyse nerimsta. Prakalba, rėžiama tuščiai vietai, apmalšina šį nerimą. Pokalbis balsu paties su savim yra tarsi dialogas su dievu, kurį nėšio j am savyje. Toks buvo, kaip visiems žinoma, Sokrato įprotis. Jis sakydavo kalbas pats sau, Liuteris irgi. Ursus sekė šių didžiųjų vyrų pavyzdžiu. Jis sugebėjo dvejintis, — kalbėti ir būti pats sau auditorija. Jis pats klausdavo ir pats atsakydavo; pats šlovindavo save ir pats save plūsdavo. Gatvėje būdavo girdėti, kaip jis vienas gražbyliaudavo savo būdoje. Praeiviai, kurie paprastai turi savo mastą neeiliniams žmonėms vertinti, sakydavo: „tai idiotas". Kartais, kaip mes ką tik sakėme, jis koneveikdavo save, bet būdavo taip pat valandų, kada jis save teisingai vertindavo. Kartą, sakydamas pats sau vieną tokią prakalbą, jisai sušuko: „Aš ištyriau visas augalo paslaptis, išstudijavau stiebą, pumpurą, tau-11

rėlapius, vainiklapius, kuokelius, vaislapėlius, mezginę, sėklapradį, sporinę, apyžiedį. Aš suvokiau chromacijos, osmozės ir chemozės esmę, tai yra kaip darosi spalva, kvapas ir skonis. "

Be abejo, šiame liudijime, Ursaus išduotame Ursui, buvo kiek ir pagyrų, bet tegul tas, kas nėra suvokęs chromacijos, osmozės ir chemozės esmės, pirmas meta į jį akmenį, Laimė, Ursus niekad nebuvo buvęs Niderlanduose. Ten jį tikriausiai būtų pasvėrę, norėdami sužinoti, ar jis normalaus — ne per didelio ir ne per mažo — svorio, pagal kurį sprendžiama, ar žmogus raganius, ar ne. Sis svoris Olandijoje buvo įstatymo išmintingai nustatytas. Kur tu berasi paprasčiau ir gudriau. Tai bent patikrinimas: žmogų deda ant svarstyklių, ir viskas beregint aišku: jei per sunkus — pakaria, jei per lengvas — sudegina. Dar ir mūsų laikais galima Udevateryje matyti svarstykles raganiams sverti, bet dabar jomis svarstomi sūriai, tai į niekus išėjo religija! Ursus tikriausiai būtų leidęsis į ginčus su tomis svarstyklėmis. Savo klajonėse jis vengė Olandijos — ir gerai darė. Beje, mūsų manymu, jis, aplamai, niekur nebuvo išvykęs iš Anglijos.

Kaip ten buvo, kaip nebuvo, bet Ursus, tikras bėdžius ir atšiauraus būdo, susipažino miške su Homo, ir jam užėjo noras gyventi klajūniškai. Jis priėmė vilką savo bendrininku ir pradėjo su juo bastytis keliais, gyvendamas atvirame ore pilną netikėtumų gyvenimą.

. Jis buvo labai išmoningas, suktas, didelis meistras gydyti, operuoti, vaduoti žmones iš ligų ir išradinėti nuostabiausius daiktus; jis garsėjo kaip geras komediantas ir geras gydytojas; kas be ko, jis buvo laikomas taip pat burtininku, bet truputį, ne per daug; mat, tais laikais žmogui grėsė nemažas pavojus, jeigu jį kas nors laikė velnio bi

čiuliu. Tiesą pasakius, Ursus savo dideliu prisirišimu prie farmacijos ir meile visokiems žolynams galėjo užsitraukti įtarimą, nes jis vaikščiodavo rinkti vaistažolių į niaurius 12

miško tankumynus, kur auga Liucipieriaus salotos ir kur, kaip nustatė valstybės patarėjas de Lankras, gali sutikti vakaro prieblandoje išeinantį iš žemės žmogų „be dešinės akies, be apsiausto, be kelnių, basą, su špaga prie šono".

Beje, Ursus, nors keistos elgsenos ir būdo, buvo perdaug padorus, kad užleistų ir nuvytų krušą, iššauktų vaiduoklius, mirtinai užšokdintų žmogų, sukeltų ramius arba liūdnus ir išgąstingus sapnus ar užkalbėtų, kad iš kiau

šinių išsiristų gaidžiai su keturiais sparnais — ne, šitokių

piktų išdaigų jis nedarydavo. Jam buvo neįmanomos kai kurios niekšybės, kaip, pavyzdžiui, kalbėti vokiškai, hebrajiškai ar graikiškai, nesimokius tų kalbų, kuo pasireiškia arba begėdiškas sukčiavimas, arba prigimta liga, kurią sukelia tam tikra melancholiška nuotaika. Jeigu Ursus kalbėdavo lotyniškai, tai dėl to, kad jis mokėjo. Jis niekada nebūtų sau leidęs kalbėti siriškai, kadangi tos kalbos nemokėjo; be to, yra įrodyta, kad siriečių

kalba — tai raganų kalba. Medicinoje Ursus visai pagrįstai teikė pirmenybę Galenui prieš Kardaną, nes Kardanas, kad ir didžiai mokytas, tėra tik sliekas prieš Galeną.

Aplamai, Ursus nebuvo iš tų asmenų, kuriais domisi policija. Būda ant ratų buvo pakankamai ilga ir plati, jog jis galėjo miegoti ant skrynios, kurioje laikė savo nelabai prašmatnią mantą. Jis turėjo žibintą, keletą perukų, šiokius tokius rykus, sukabinėtus ant vinių, tarp kurių buvo ir muzikos instrumentų. Be to, jis turėjo lokio kailį, kuriuo apsisiausdavo per didžiuosius vaidinimus. Jis tai vad i n d a v o — užsivilkti kostiumą. Jis sakydavo: Aš turiu du kailius; šis yra tikrasis. Ir parodydavo lokio kailį. Būda ant ratų priklausė jam ir vilkui. Be savo būdos, retortos ir vilko, jis turėjo dar fleitą ir viola-da-gambą, kuriomis neblogai grojo. Jis pats gamino eliksirus. Jo gabumai ne vi

sada užtikrindavo jam vakarienę. Pro angą būdos lubo

se kyšojo dūmtraukis ketinės krosnelės, pastatytos prie pat skrynios; net medis buvo parudavęs. Krosnelė buvo©

dviejų skyrių; viename Ursus virdavo savo alchemiją, antrame — bulves. Naktį vilkas, draugo rankos pririštas už grandinės, miegodavo po vežimu. Homo buvo juodo plauko, o Ursus — žilo plauko; Ursus turėjo penkiasde

šimt metų, jeigu ne visus šešiasdešimt. Jis buvo tiek susitaikęs su savuoju likimu, jog, kaip matėme, valgė bulves, biaurybę, kuria tais laikais buvo šeriamos tik kiaulės ir katorgininkai. Jis valgė jas su apmaudu ir rezignacija. Jis nebuvo stambus, tik aukštas. Vaikščiodavo visada susikūprinęs ir liūdnas. Senio kupra — tai našta, kurią uždeda jam gyvenimas. Likimas lėmė Ursui būti liūdnam. Jam būdavo sunku nusišypsoti ir niekada nepavykdavo pravirkti. Neturėjo jis nei paguodos — ašarų, nei to menko nusiraminimo — džiaugsmo. Senas žmogus — tai mąstantys griuvėsiai; Ursus kaip tik ir buvo tokie griuvėsiai. Šarlatano gražbylystė, pranašo liesumas, užtaisytos minos irzlumas — toks buvo Ursus. Jaunystėje jis, kaip filosofas, gyveno pas vieną lordą.

Visa tai vyko prieš šimtą aštuoniasdešimt metų, tais laikais, kada žmonės labiau panėšėjo į vilkus, negu mūsų

dienomis.

Beje, ne ką daugiau.

2

Homo nebuvo šiaipsau vilkas. Iš to, kaip jis mėgo šliandros vaisius ir obuolius, galėjai spręsti jį esant stepių

vilką; iš tamsaus kailio galėjai jį palaikyti rainuoju Afrikos vilku, o iš staugimo, pereinančio į lojimą, jis buvo panašus į Čilės laukinį šunį, tačiau šis žvėris, kurio vyzdys dar ne visai ištirtas, gal būt, tėra lapės atmaina, tuo tarpu Homo buvo tikras vilkas. Jis buvo penkių pėdų ilgio (o toks vilkas laikomas stambiu net Lietuvoje), labai stiprus, žvairas, bet tai ne jo kaltė; turėjo švelnų liežuvį, kuriuo kartais laižydavo Ursų, ir siaurą trumpo plauko keterą ant pačios nugaros; jis, kaip ir kiekvienas sveikas miško žvėris, buvo liesas. Prieš susipažindamas su Ursum, kuris jį įkinkė į ratukus, vilkas lengvai nuskuosdavo per naktį keturiasdešimt lje. Sutikęs jį tankmėje, prie čiurlenančio upelio, Ursus pajuto jam pagarbą, matydamas, kaip jis sumaniai ir atsargiai gaudo vėžius, ir su pasitenkinimu pripažino, kad tai tikras kuparinis vilkas iš vadinamų šunų vėžiagaudžių veislės.

Kaip darbinis gyvulys, Homo Ursui labiau tiko, negu asilas. Jam būtų buvę nemalonu versti asilą traukti vežimą: jis per daug gerbė tą gyvulį. Be to, jis buvo pastebėjęs, kad asilas, šis žmonių nesuprastas keturkojis mąstytojas, kartais neramiai pastato ausis, jei kuriam filosofui išsprūsta kokia kvailystė. Gyvenime — tarp mūsų ir mūsų minties — asilas yra nereikalingas tarpininkas, o tai varžo. Ir kaip draugas Ursui labiau tiko Homo, negu šuo, kadangi jis manė, kad vilkas ne toks jau greitas į draugystę.

Stai kodėl Ursus tenkinosi vilku. Homo jam buvo daugiau, negu draugas — tai buvo padaras, panašus į jį

patį. Ursus, tapšnodamas vilkui per įdubusius šonus, sakydavo: Aš susiradau savo antrąjį tomą.

Jis dar sakydavo: „Kai numirsiu, kiekvienam, norin

čiam mane geriau pažinti, tereikės ištirti, koks yra Homo.

Aš miręs paliksiu jį kaip tikslią savo kopiją. "

Anglijos įstatymai, ne per daug švelnūs girios žvėrims, galėjo prisikabinti prie šio vilko ir patraukti jį atsakomybėn už drąsą taip laisvai sau vaikščioti po miestus; bet Homo naudojosi neliečiamybe, kurią naminiams gyvuliams teikė vienas iš Eduardo IV statutų. — Kiekvienas naminis gyvulys gali laisvai visur vaikščioti su savo šeimininku. — Be to, tam tikrų nuolaidų vilkams buvo daroma dar ir todėl, kad, valdant paskutiniesiems Stiuartams, tarp rūmų damų buvo įsigalėjusi mada vietoj šunų

laikyti mažas poliarines lapytes, didumo sulig kate, už

didelius pinigus gautas iš Azijos.

15

Ursus perteikė vilkui dalį savo sugebėjimų: stovėti ant užpakalinių kojų, vietoj pykčio rodyti tik blogą nuotaiką, užuot staugus tik urgzti ir 1. 1.; savo ruožtu vilkas išmokė žmogų apsieiti be pastogės, be duonos, be ugnies ir labiau vertinti alkaną gyvenimą miške, negu vergiją kokiuose rūmuose.

Ursaus būda, savotiškas namelis-vežimas, išvažinėjęs skersai išilgai visą Angliją ir Škotiją, tik svečių šalių nemačiusi, buvo su keturiais ratais, su ienomis vilkui ir valkčiu žmogui. Valkčio prireikdavo, pabiurus keliams.

Būda buvo tvirta, nors sukalta iš plonų lentelių. Priekyje — stiklinės durys su mažu balkonėliu, — lyg ir tribūna, lyg ir katedra, — iš kur Ursus sakydavo prakalbas, o užpakalyje aklinos durys su langeliu viršuje. Įlipti į būdą buvo nuleidžiamas trijų laiptukų pakojis, pritaisytas iš vidaus užpakalinėse duryse, nakčiai užšaunamas ir užrakinamas. Ir lietaus, ir sniego mačiusi būda kadaise buvo nudažyta, bet dabar jau nebeatspėtum, kokia spalva, nes vežimus oro permainos veikia taip pat, kaip dvariškius karalių pasikeitimai. Priekinėje sienoje iš lauko pusės kažkada galėjai įskaityti užrašą ant baltos lentutės juodomis raidėmis, kurios per ilga nusitrynė ir išbluko.

"Auksas nuo čiupinėjimo kasmet praranda 1/1400 dalį savo tūrio; tai vadinasi monetos nusinešiojimas; iš to seka, jog nuo vieno milijardo keturių šimtų milijonų

aukso, esančio apyvartoje visame žemės rutulyje, kasmet dingsta vienas milijonas. Sis milijonas aukso pavirsta dulkėmis, išsisklaido, pasklinda smulkiausiomis dalelytėmis, žmonės jį sukvėpuoja į save, jis įsismelkia į są

žinę, užgula, prislegia, apsunkina ją, jis susimaišo su turčių siela, ir tie pasidaro išdidūs, jis susimaišo su vargdienių siela, ir tie pasidaro nuožmūs. "

Laimė, šis užrašas, lietų nuplautas ir apvaizdos malone išsitrynęs, jau buvo nebeišskaitomas, nes toji mįslinga ir kartu tokia aiški filosofija apie auksą, žmonių su¬

kvėpuojamą, tikriausiai nebūtų patikusi šerifams, teisė

16

jams, maršalams ir kitiems perukų nešiotojams, stovintiems įstatymo sargyboje.

Anglijos įstatymdavystė anais laikais nemėgo juokauti. Beregint galėjai tapti įstatymo pažeidėju. Pareigūnai buvo beširdžiai iš tradicijos, o žiaurumas buvo kasdienis reiškinys. Inkvizitorių knibždėte knibždėjo. Džef¬

ris užveisė ištisą padermę į save panašių.

3

Būdos viduje buvo dar du užrašai. Vienas viršum skrynios, ant lentinės, kalkėmis pabaltintos sienos, parašytas ranka, rašalu:

VIENINTELIAI DALYKAI, KURIUOS SVARBU

ŽINOTI

Anglijos baronas peras nešioja ant galvos auksinį

lankelį su šešiais perlais.

Teisę į karūną turi pradedant nuo vikonto.

Vikontas nešioja karūną nenustatyto perlų skaičiaus, grafas — karūną su perlais ant dantelių, kurie eina pra¬

maišui su kiek žemesniais žemuogių lapais; markizo karūnoje perlai ir lapai vienodo aukštumo; kunigaikščio —

vieni lapai be perlų; karaliaus giminės kunigaikštis ne

šioja karūną su kryžiais ir lelijomis; Velso princas — karūną, tokią pat, kaip karaliaus, tik nevientisą.

Kunigaikštis yra aukščiausiasis iv galingiausiasis princas; markizas ir grafas — didžiai kilmingas ir galingas senjoras; vikontas — kilmingasis ir galingasis senjoras; baronas — tikrasis senjoras.

Į kunigaikštį kreipiamasi: Jūsų šviesybe, į kitus perus — Jūsų malonybe.

Lordai yra neliečiami.

Perai yra parlamentas ir teismas, consilium et curia, įstatymų leidėjai ir teisingumo vykdytojai.

2. Žmogus, kuris juokiasi

Most honourable 1 reiškia daugiau, negu right honou¬

rable 2.

Lordai perai yra lordai iš prigimtos teisės; lordai ne perai yra lordai iš pagarbos; tik vieni perai yra tikrieji lordai.

Lordas niekada neduoda priesaikos nei karaliui, nei teismui. Užtenka jo žodžio. Jis pasako: Tvirtinu savo garbės žodžiu.

Bendruomenių rūmai, miestų rinktieji atstovai, pa

šaukti į lordų rūmus, ten prisistato, nužemintai nusiėmę kepures prieš lordus, sėdinčius su skrybėlėmis.

Bendruomenių rūmai siunčia bilius lordų rūmams per keturiasdešimties narių atstovybę, kuri įteikia juos, triskart iki žemės nusilenkdama.

Lordai nusiunčia bilius bendruomenių rūmams per paprastą raštvedį.

Nesutarimų atveju abeji rūmai posėdžiauja tapytoje menėje, kur perai sėdi su skrybėlėmis, o bendruomenių

rūmų nariai stovi vienplaukiai.

Pagal įstatymą, išleistą Eduardo VI, lordai turi nety

činės žmogžudystės privilegiją. Lordas, užmušęs žmogų, teismo nepersekiojamas.

Baronai yra to paties rango, kaip vyskupai.

Į baronus perus gali pakelti karalius per baroniam in¬

tegram, t. y. suteikdamas pilną baronystę.

Pilna baronystė — tai trylika su ketvirčiu bajoriškų

feodų, kiekvienas — dvidešimt svarų sterlingų vertės, iš

viso apie keturis šimtus markių.

Baronystės centras, caput baroniae, yra pilis, valdoma paveldimąja teise, panašiai kaip ir pati Anglija, t. y.

ji gali atitekti dukterims tik nesant vyriškosios lyties 1 Didžiai gerbiamas (angl. ).

2 Gerbiamasis (angl. ).

18

įpėdinių, ir tuo atveju ją gauna vyriausioji duktė, caeteris filiabus aliunde satisfactis 1.

Baronai tituluojami lordais; žodis „lordas" kilęs iš

saksų žodžio laford (klasikine lotynų kalba dominus, o vėlyvąja lotynų kalba — lordus).

Vyriausieji ir po jų sekantys vikontų ir baronų sūnūs yra pirmieji karalystės eskvairai.

Vyriausieji perų sūnūs turi pirmenybę prieš Keliaraiš

čio ordino kavalierius; jaunesnieji tos pirmenybės neturi.

Vyriausiasis vikonto sūnus per iškilmes eina užpakalyje visų baronų ir priešakyje visų baronetų.

Kiekviena lordo duktė yra ledi. Visos kitos Anglijos merginos — mis.

Visi teisėjai yra žemesni už perus. Teismo vykdytojas dėvi ėriuko kailio kapiušoną; teisėjas — kapiušoną de minui o vario — iš balto bet kurių smulkių žvėrelių kailio, išskyrus šermuonėlio. Šermuonėlio kailį nešioja tik perai ir karalius.

Lordui negali būti taikomas terminas supplicavit. 2

Lordo negalima suimti. Išimtiniu atveju jis uždaromas Londono Taueryje.

Lordas, karaliaus pakviestas į svečius, turi teisę nu

šauti vieną ar du danielius karaliaus parke.

Lordas savo valdose turi barono teismo galią.

Lordui nedera išeiti į gatvę su mantija, lydimam tik dviejų tarnų. Gatvėje jis gali rodytis tik su didele kilmingų patarnautojų palyda.

Perai važiuoja į parlamentą pratėgiui sukinkytais arkliais; bendruomenių rūmų nariams tai neleistina. Kai kurie perai vyksta į Vestminsterį atviromis dvivietėmis ka¬

rietaitėmis. Herbais ir karūnomis papuoštus vežimus ir 1 Ta i reiškia : kito s duktery s aprūpinamo s paga l galimyb ę

{U r s aus pastaba šalia, ant sienos. ).

2 Keliaklupsčias nusižemino , papraš ė (lot. ) .

19

karietas leidžiama turėti tik lordams — tai yra viena iš

jų privilegijų.

Lordui uždėti piniginę baudą gali tik lordai, ir tai ne daugiau kaip penkis šilingus; išimtis daroma kunigaikš

čiui, kuris gali būti nubaustas dešimčia šilingų.

Lordas gali laikyti savo namuose šešis svetimšalius.

Kiekvienas kitas anglas — tik keturis.

Lordas gali laikyti savo rūsyje aštuonias statines vyno, nemokėdamas mokesčių.

Tik lordas turi teisę neprisistatyti pas apygardos šerifą.

Lordas negali būti apdedamas mokesčiais kariuomenės išlaikymui.

Lordas, kada pats nori, surenka kariuomenės pulką ir paveda jį karaliaus žinion; taip daro jų šviesybės Atolo kunigaikštis, Hamiltono kunigaikštis ir Nortemberlendo kunigaikštis.

Lordą teisti gali tik lordai.

Civilinėse bylose lordas gali reikalauti peržiūrėti bylą ir pakeisti nuosprendį, jeigu teismo sudėtyje nebuvo bent vieno bajoro.

Lordas pats skiria sau kapelionus.

Baronas skiria sau tris kapelionus; vikontas — keturis; grafas ir markizas — penkis; kunigaikštis — šešis.

Lordas negali būti kankinamas tardant, net jeigu jis kaltinamas valstybės išdavimu.

Lordas negali būti budelio įspauduotas.

Lordas yra mokytas, net jei nemoka skaityti. Jis raštingas iš prigimimo.

Kunigaikštis vaikščioja po baldakimu visur, išskyrus tas vietas, kur yra karalius; vikontas turi baldakimą savo namuose; baronas turi taurę su dangteliu vynui ragauti; dangtelį tarnas laiko po taure, kol baronas geria; baronienė, esant vikontienei, turi teisę naudotis vieno žmogaus patarnavimais šleifui nešti.

20

Aštuoniasdešimt šeši lordai arba vyresnieji lordų sunūs užima pirmąsias vietas už aštuoniasdešimt šešių stalų, kurie, po penkis šimtus asmenų kiekvienas, kasdien dengiami jo didenybės rūmuose tos apygardos lėšomis, kurioje yra karaliaus rezidencija.

Jei prasčiokas suduoda lordui, tai jam nukerta rankos plaštaką.

Lordas — tai beveik tas pat, kas ir karalius.

Karalius — tai beveik tas pat, kas ir dievas.

Visa žemė — lordų nuosavybė.

Anglai į dievą kreipiasi milord.

Priešpriešiais, ant kitos sienos, galėjai perskaityti kitą užrašą, parašytą tuo pačiu būdu. Štai jis: KUO PRIVALO PASITENKINTI TIE,

KURIE NIEKO NETURI

Henrikas Overkerkas, Grentemo grafas, kurio vieta lordų rūmuose tarp Džersio grafo ir Grinvičo grafo, turi šimtą tūkstančių svarų sterlingų metinių pajamų. Jo sen¬

jorijai priklauso Grentem-Terasos rūmai, pastatyti iš vieno marmuro ir garsūs savo koridorių labirintu, kuris laikomas tikra įžymybe; ten yra Sarankolino marmuro raudonasis koridorius, Astrachanės lumakelos rudasis koridorius, Lanio marmuro baltasis koridorius, Alabandos marmuro juodasis koridorius, Staremos marmuro pilkasis koridorius, Heseno marmuro geltonasis koridorius, Tirolio marmuro žaliasis koridorius, raudonasis koridorius perpus iš taškuoto Bohemos marmuro ir Kordovos lumakelos, tamsiai mėlynas iš Genujos marmuro, violetinis Katalonijos granito koridorius, Murviedro skalūno su baltomis ir juodomis gyslutėmis gedulo koridorius, rausvasis Alpių cipolino koridorius, perlų koridorius iš

Noneto lumakelos ir įvairiaspalvis koridorius, vadinamas

„dvariškių" koridorium, iš margos brekčijos.

21

Ričardas Lauteris, Lonsdeilio vikontas, turi Vestmor¬

lende Lauterio pilį; nepaprastai puošnus šios pilies fasadas, atrodo, kvieste kviečia karalius užsukti į pilį.

Ričardui, Skarboro grafui, Lamlio vikontui ir baronui, Vaterfordo vikontui Airijoje, Daremo grafystės su to paties vardo miestu ir Nortemberlendo grafystės lordui-leitenantui ir viceadmirolui priklauso du dvarai Stenste¬

de, senasis ir naujasis, kur akį traukia nuostabi pinučių

tvorelė, pusračiu juosianti baseiną su neprilygstamo gro

žio fontanu. Be to, jam dar priklauso Lamlio pilis.

Robertui Darsiui, Holderneso grafui, priklauso Hol¬

derneso domenas su baroniškais bokštais ir didžiulis prancūziškas parkas, kur jis važinėjasi šešetu pakinkyta karieta su dviem foreiteriais, kaip ir dera Anglijos perui.

Čarlzui Boklerkui, Sent-Olbenso kunigaikščiui, Ber¬

fordo grafui, Hedingtono baronui, pirmajam Anglijos sakalininkui, priklauso Vindzore rūmai, tokie pat prabangūs, kaip ir karaliaus.

Čarlzui Bodviliui, Robarto lordui, Truro baronui. Bod¬

mino vikontui priklauso Kembridže Vimplio dvaras, kur stūkso treji rūmai su trimis frontonais, kurių vienas arkos pavidalo, o du kiti — trikampiai. Įvažiavimo alėja apsodinta keturiom eilėm medžių.

Didžiai kilmingajam ir visagaliui lordui Filipui Herbertui, Kardifo vikontui, Montgomerio grafui, Pembro¬

ko grafui, Kandeilio, Marmijono, Sent-Kventino ir Čerlen¬

do senjorui perui, tvenkinių prižiūrėtojui Kornvolio ir Devono grafystėse, paveldimajam Jėzaus kolegijos vizitatoriui, priklauso nuostabusis Viltono sodas, kuriame yra du fontanai, kur kas gražesni už krikščioniškiausiojo karaliaus Liudviko XIV fontanus Versalyje.

Čarlzui Seimurui, Somerseto kunigaikščiui, priklauso prie Temzės Somerset-hauzas, prilygstąs Pamfilijaus vilai Romoje. Ant didžiojo židinio dėmesį patraukia dvi porcelianinės Juanių dinastijos epochos vazos, kiekviena pusės milijono prancūziškais pinigais vertės.

22

Jorkšire Artūrui, lordui Ingremui, Irvino vikontui, priklauso Templ-Niuzhemas, į kurį įvažiuojama pro triumfo arką; jo platūs ir plokšti stogai panašūs į niaurų stiliaus terasas.

Robertui, Ferers-Čartlio, Borčiro ir Loveno lordui, priklauso Lesteršire Staunton-Haroldo pilis ir parkas, savo plano linijomis primenąs šventyklą su frontonu; didžiulė bažnyčia su keturkampe varpine priešais tvenkinį

priklauso jo senjorijai.

Northemptono grafystėje Čarlzui Spenseriui, Sender-lendo grafui, jo didenybės slaptosios tarybos nariui, priklauso Altropas; į jį įvažiuojama pro geležinius vartus, kuriuos remia keturi pilioriai, papuošti skulptūrinėmis marmuro grupėmis.

Lourensui Haidui, Ročesterio grafui, priklauso Saryje Niu-parkas, didingas savo skulptūriniais akroterijais, apskrita veja, apsodinta medžiais, ir miškai, kurių pakraštyje stūkso dailiai supilta apskritutė kalva, o ant jos didelis, iš tolo matomas ąžuolas.

Filipas Stenhopas, Česterfildo grafas, turi Derbišire Bredbio dvarą, kuriame yra puikus laikrodžių paviljonas, sakalų augyklos, medžioklės draustiniai, be galo gražūs tvenkiniai, pailgi, keturkampiai, ovaliniai, o vienas iš jų

yra veidrodžio formos su dviem fontanais, kurių trykšlės muša labai aukštai.

Lordui Kornvoliui, Ajo baronui, priklauso Brom-holas, keturioliktojo amžiaus rūmai.

Kilmingajam Aldžernonui Kapeliui, Moldeno vikontui, Esekso grafui, priklauso Herfordšire Kešioberio pilis, savo forma kaip didžiulė raidė H, ir medžioklės girios, pilnos žvėrių.

Čarlzui, Osalstouno lordui, priklauso Midlesekse Dolio pilis, kurią supa itališkieji sodai.

Džeimsui Sesiliui, Solsberio grafui, už septynių lje nuo Londono priklauso Hartfild-hauzo rūmai su keturiais paviljonais, sargybos bokštu viduryje ir paradiniu kiemu, iš-

23

klotu baltomis ir juodomis plytelėmis kaip Sen-Zermene.

Šiuos rūmus, kurių frontonas dviejų šimtų septyniasde

šimt dviejų pėdų aukščio, pasistatydino Jokūbo I laikais didysis Anglijos iždininkas, dabartinio savininko prosenelis. Ten galima pamatyti vienos iš grafienių Solsberi lovą, tiesiog neįkainojamos vertės, visą iš braziliškojo medžio, kuris pripažintas geriausiu vaistu nuo gyvačių įgėlimo ir vadinamas milhombres, t. y. tūkstantis vyrų. Ant šios lovos aukso raidėmis užrašyta: Honni soit qui mal y pense. 1

Eduardas Ričas, Voriko ir Olandijos grafas, turi Vorik-kaslio pilį, kur židiniai kūrenami ištisais ąžuolais.

Seven-Okso parapijoje Čarlzui Sakviliui, Bakhersto baronui, Krenfildo vikontui, Dorseto ir Midlesekso grafui, priklauso Naulio dvaras, savo didumu prilygstąs miestui; jame yra treji rūmai, lygiagrečiai vieni už kitų, kaip pėstininkų linijos; ant pagrindinio fasado skliautas su dešim

čia smailų viršūnių, o viršum vartų donžonas su keturiais bokštais.

Tomui Tainui, Veimauto vikontui, Varminsterio baronui, priklauso Long-Litas, kuriame yra beveik tiek pat židinių, švyturių, pavėnių, akmeninių sargybinių bokštelių, paviljonų ir smailų bokštų, kiek Prancūzijos Šamboro pilyje, kuri priklauso karaliui.

Henris Hovardas, Safolko grafas, už dvylikos lje nuo Londono, Midlesekse, turi Odlieno rūmus, kurie savo dydžiu ir didingumu vargu ar bent kiek nusileidžia Ispanijos karaliaus Eskurialui.

Bedfordšire Rest-hauz-end-parkas, apsuptas griovių ir gynybos sienų — visa apygarda su miškais, upėmis, kalvomis,— yra Kento markizo Henrio nuosavybė.

Hempton-kortas Herforde su galingu dantytu donžonu ir sodu, kurį nuo miško skiria tvenkinys, yra Tomo, Ko-ningsbio lordo, nuosavybė.

Gėda tam, kas blogai pagalvos (pranc).

24

Grafui Robertui Lindsėjui, lordui ir Volhemo girios paveldėtojui, priklauso Linkolnšire Grimstorfo pilis su ilgu fasadu, kurį puošia aukšti smailūs bokšteliai tartum statinių tvora; parkai, tvenkiniai, fazanų fermos, avidės, vejos, sodintų medžių giraitės, žaidimų aikštelės, ištekinės girios, į didžiulius kilimus panašūs kvadratiniai ir rombiniai gėlynai, arklių lenktynių aikštės ir didinga apskrita alėja, kur apsisuka karietos, prieš įvažiuodamos į pilį.

Ap-parke, Sasekse, keturkampė pilis su dviem simetriškais abipus paradinio kiemo paviljonais, viršum kurių

stovi sargybos bokštai, yra didžiai gerbiamojo Fordo, Grė-

jo lordo, Glendeilio vikonto ir Tankarvilio grafo, nuosavybė.

Niuhem-pedokso rūmai Vorikšire su stikline keturšone bokšto strėle ir dviem keturkampiais žuvingais tvenkiniais yra nuosavybė Denbigo grafo, kuris Vokietijoje turi grafo Reinfeldeno titulą.

Vaithemo pilis Berko grafystėje su prancūzišku parku, kur yra keturios tašyto akmens grotos, ir didžiuoju dantytu bokštu, paremtu dviem aukštais tvirtovinio tipo kontraforsais, yra lordo Montegiu, Abigdono grafo, nuosavybė; jam taip pat priklauso barono pilis Rikotas, ant kurios didžiųjų vartų skaitote devizą: Virtus ariete fortior 1.

Viljamas Kavendišas, Devonširo kunigaikštis, turi še

šetą pilių, iš jų Četsvorto pilis dviaukštė, puikiai išlaikyto graikiško stiliaus; be to, jo šviesybei Londone priklauso ištaigingi namai, kur liūtas stovi nusigręžęs nuo karaliaus rūmų.

Vikontas Kinelmikis, kuris Airijoje vadinamas grafu Korku, Pikadilyje turi Berlington-hauzą su didžiuliais sodais, kurie nusitęsia už Londono ribų; jam taip pat priklauso Čižiko rūmai, kuriuos sudaro devyni didingi pasta-Narsybė galingesnė už taraną (lot.).

25

tai, ir taip pat Landesbaras, kur šalia senųjų rumų stūkso naujieji.

Kunigaikštis Boforas turi Čelsio dvarą su dviem gotiškom ir viena florentiška pilimi; jam taip pat priklauso Glosteryje Bedmingtono rezidencija, kur spinduliais į visas puses bėga puikios plačios alėjos. Didžiai kilmingas ir galingas princas Henrikas, Boforo kunigaikštis, turi taip pat Vusterio markizo ir grafo, Raglano barono, Pauerio barono ir Herberto Čepstou titulus.

Džonas Holsas, Niukaslio kunigaikštis ir Kleiro markizas, turi Bolsoverio pilį su didingu keturkampiu don-

žonu; be to, jis dar turi Hotono pilį Notingeme, kur baseino viduryje stūkso apvali, nelyginant Babilono bokštas, piramidė.

Viljamas, lordas Kreivėnas, baronas Kreivenas-Hemps-tedas, turi Vorikšire Kom-Ebio rezidenciją su gražiausiu fontanu visoje Anglijoje ir dvi baronystes Berkšire: Hempsted-Maršalo rūmus, kurių fasadą puošia penki gotiški bokšteliai, ir Asdaun-parko pilį miške, dviejų kelių

sankryžoje.

Lordas Linijus Klančarlis, baronas Klančarlis-Hankervilis, markizas Korleonis Sicilietis, turi savo perystę su Klančarlio pilimi, kurią 914 metais pastatydino Eduardas Senasis apsiginti nuo danų; jam taip pat priklauso rūmai: Hankervil-hauzas Londone, Korleone-lodžas Vindzore ir aštuonios kaštelionijos: Brukstonas prie Trento, su teise naudoti alebastro karjerus, paskui dar Gumdraitas, Homb-las, Morikambas, Trenvordreitas, Hel-Kertersas, kur yra nuostabus šaltinis, Pilinmoras su durpinėmis pelkėmis, Rikalveris netoliese senojo Vegnikou miesto, Vainkon-tonas ant Moil-enlio kalno; paskui dar devyniolika miestelių ir kaimų, turinčių teisėjus, o taip pat visa Pensnet-

čeizo apygarda,— kas, bendrai paėmus, duoda jo malonybei keturiasdešimt tūkstančių svarų sterlingų metinių

pajamų.

26

Šimtas septyniasdešimt du perai. įgiję valdžią Jokūbo II laikais, visi drauge gauna milijoną du šimtus septyniasdešimt du tūkstančius svarų sterlingų metinių pajamų, kas sudaro vienuoliktąją Anglijos pajamų dalį.

Ties paskutiniąja, lordo Linijaus Klančarlio, pavarde, Ursaus ranka buvo įrašyta ši pastaba:

Maištininkas; ištrėmime; turtai, pilys ir valdos1— sekvestruoti. Taip ir reikia.

4

Ursus žavėjosi Homo. Žavimės tuo, kas mums artima.

T a i — g a m t o s dėsnis.

Tolydžio slaptai niršti — tokia buvo vidinė Ursaus būsena; niurzgėti buvo jo išorinė būsena. Ursui nepatiko pasaulio santvarka. Gamtos sistemoje jis vykdė opozicijos funkcijas. Visame kame jis įžiūrėdavo blogį. Nė jokio padaro, nė jokio daikto jam nebuvo gero. Medus neatsveriąs bitės įgėlimo; pražydusi rožė neatsverianti geltonojo drugio, vomito negro, kuriuo žmonės serga nuo tos pat saulės veiklos. Galimas dalykas, kad širdyje Ursus smarkiai priekaištaudavo dievui. Jis sakydavo: „Matyt, velnią reikia laikyti pririštą, ir dievas kaltas, kam jį paleido nuo grandinės."

Jis pateisindavo tiktai valdovų veiksmus ir tą savo pagyrimą reikšdavo savotiškai. Kartą, kai Jokūbas II paaukojo vienai Airijos katalikų koplyčiai dievo motinos garbei masyvią aukso lempą, Ursus, tuo metu ėjęs pro šalį su Homo, daug abejingiau žiūrinčiu į tą įvykį, ėmė visiems girdint reikšti savo susižavėjimą. ,,Žinoma,— sušuko jis,— dievo motinai daug labiau reikia auksinės lempos, negu va šitiems basiems vaikiukams batų!"

Tokie Ursaus ^lojalumo" parodymai ir akivaizdi pagarba esamajai santvarkai, matyt, nemažai prisidėjo prie to, kad valdžios pareigūnai gana atlaidžiai žiūrėjo į jo kia-27

jūnišką gyvenimo būdą ir nepritinkamą sąjungą su vilku. Kai kada vakarais iš draugiško silpnumo Ursus leisdavo vilkui truputį pramiklinti sąnarius ir laisvai pasibastyti aplink būdą; vilkas neapvildavo jo pasitikėjimo ir „visuomenėje", t. y. tarp žmonių, elgdavosi kukliai kaip pudelis; tačiau jeigu jis būtų pasimaišęs po akių

blogai nusiteikusiems miesto tvarkdariams, tai Ursus būtų turėjęs nemalonumų; todėl jis kone visą laiką tą padorų vilką laikė pririštą. Politiniu požiūriu tas jo užrašas apie auksą, jau nebeįskaitomas ir, be to, dar sunkiai suprantamas, buvo ne kas kita, kaip balagano fasado teplionė, ir nekėlė įtarimų. Net nuvertus Jokūbą II, Vilhelmo su Marija „garbingojo" valdymo laikais galėjai matyti Ursaus vežimaitį ramiai sau dardantį po Anglijos grafysčių miestelius. Jis be jokių trukdymų slankiojo skersai išilgai po visą Didžiąją Britaniją, pardavinėjo savo žoleles bei vaistus, išdarinėjo kartu su vilku klajojančio šundaktario pokštus; lengvai prasmukdavo pro policijos tinklus, kurie anuo metu buvo ištiesti po visą Angliją, norint apšvarinti kraštą nuo valkataujančių gaujų, o svarbiausia — išgaudyti „kompračikosus".

Tai, beje, buvo teisinga. Ursus nepriklausė jokiai gaujai. Ursus gyveno su Ursumi, pats su savim, ir tiktai vilkas savo snukiu meiliai įsiterpdavo į tą vienatvę. Didžiausia Ursaus svajonė — kad jis būtų gimęs karaibu; bet kadangi tai buvo ne jo valioje, jis pasidarė vienišas. Atsiskyrėlis — tai susilpninta laukinio forma, priimtina civilizuotai visuomenei. Kuo ilgiau žmogus bastosi po pasaulį, tuo jis vieųišesnis. Užtat Ursus amžinai klajodavo iš vietos į vietą. Užsibūti kur nors ilgėliau jam reiškė išsižadėti laisvės. Visas jo gyvenimas prabėgo kelionėse. Kai atsidurdavo mieste, juo labiau ilgėdavosi miško brūzgynų, tankmės, erškėčių ir olų. Miške jis jausdavosi kaip namie.

Bet ir minios gaudesys viešose aikštėse per daug jo netrikdydavo, nes šiek tiek primindavo medžių ošimą. Minia tam tikru mastu tenkina vienumos polinkį. Jei jam kuo

28

nepatikdavo būda, tai nebent tuo, kad turėjo duris ir langus ir panėšėjo į trobą. Jis būtų pasiekęs savo idealą, jei būtų galėjęs užsikelti ant ratų olą ir joje keliauti. Ursus, kaip jau sakėme, nesišypsodavo, jis tik juokdavosi; pro tarpiais net ilgai, gaižiai. Šypsena yra lyg ir sutikimas, tuo tarpu juokas dažnai reiškia atkirtį.

Svarbiausias Ursaus užsiėmimas buvo neapkęsti žmonių giminės. Si neapykanta buvo nepalenkiama. Tvirtai išsiaiškinęs, kad gyvenimas baisus, siaubingas dalykas, pastebėjęs, kad žmonijos rykštės eina laipsniais ir viršija viena kitą — karalius, engiančius liaudį, viršija karas, kar u s — badas, badą — maras, o žmonių kvailumas viršija viską; nustatęs, kad patsai gyvenimas yra tam tikra prasme bausmė, pripažinęs, kad mirtis yra išsivadavimas, jis vis dėlto gydydavo atvestus pas jį ligonius. Jis turėdavo stiprinančių vaistų ir žolelių nuovirų, prailginančių seniams gyvenimą. Jis pastatydavo luošius ant kojų ir jiems tada kandžiai drėbteldavo: „Na, štai tu ir vėl ant kojų.

Galėsi dabar ilgai vaikštinėti šioje ašarų pakalnėje!" Pamatęs badu mirštantį varguolį, jis atiduodavo jam visus pinigus, kiek su savim turėdavo, burbėdamas: „Gyvenk, nelaimingasis! Valgyk! Ištverk daug metų! Tik jau ne aš

tau sutrumpinsiu tavo katorgą." Paskui trindavo rankas ir sakydavo: „Aš darau žmonėms tiek blogo, kiek pajėgiu."

Pro langutį užpakalinėje būdos sienoje praeiviai iš

lauko galėjo perskaityti ant lubų užrašą anglimi, stambiomis raidėmis: URSUS FILOSOFAS

II

K O M P R A Č I K O S A I

Kam šiandien bepažįstamas žodis „kompračikosai"?

Kas bežino jo prasmę?

Kompračikosai, arba komprapekenjosai, buvo biauri ir keista valkatų bendrija, garsi septynioliktajame am

žiuje, užmiršta aštuonioliktajame ir visiškai nebežinoma šiandien. Kompračikosai, kaip ir „milteliai, pagreitiną įpėdinystę", yra būdinga anuometinės santvarkos žymė.

Jie papildo seną žmonijos biaurumo paveiksią. Plačioje istorijos perspektyvoje, apibendrinančioje pavienius faktus, kompračikosai priklauso prie milžiniško reiškinių

komplekso, kurio vardas Vergija. Brolių parduotasis Juozapas — tai vienas legendos apie kompračikosus skyrius.

Jie paliko savo pėdsaką baudžiamuosiuose Ispanijos ir Anglijos kodeksuose. Tai vienur, tai kitur painiame Anglijos įstatymų kratinyje aptinkamas šio pabaisiško reiškinio poveikis, kaip aptinkamas laukinio kojos pėdsakas girioje.

Kompračikosai, kaip ir komprapekenjosai — sudurtinis ispaniškas žodis, kuris reiškia „vaikų supirkinėtojai"'.

Kompračikosai prekiavo vaikais.

Jie juos pirkdavo ir parduodavo.

Bet jų nevogdavo. Vaikų vogimas — tai jau kita verslo šaka.

Ką gi jie darydavo iš tų vaikų?

Monstrus.

Kuriam galui?

Kad būtų iš ko pasijuokti.

Liaudžiai reikalingas juokas; karaliams taip pat. Kryžkelėms reikia komedianto; karalių rūmams reikia juokdario. Pirmasis vadinasi Tiurlupenas, antrasis. — Tribule,

30

Žmogaus pastangos parūpinti sau smagumo kartais vertos filosofo dėmesio.

Ką duoda šie keli įžanginiai puslapiai? Jais mes pradedame vieną iš šiurpiausių knygų,— knygą, kurią būtų

galima pavadinti: Kaip laimingieji išnaudoja nelaiminguosius.

2

Vaikas skirtas būti žaislu suaugusiems — taip yra buvę istorijoje. (Taip esti dar ir mūsų laikais.) Naiviose ir žiauriose epochose iš to susikūrė specialus verslas. Septynioliktasis amžius, vadinamas didžiuoju amžiumi, buvo viena iš tų epochų. Tai iš tiesų bizantiškas amžius, kada paprastumas derinosi su ištvirkimu, o žiaurumas su jautrumu,— įdomi civilizacijos atmaina. Tigras su pamaivos mina. Ponia de Sevinje, meiliai čiauškanti apie laužą ir kankinimus ratu. Vaikai šiame amžiuje buvo labai išnaudojami; istorikai, šio amžiaus pataikūnai, nuslėpė

piktžaizdę, bet paliko matomą jos gydymą — Vincentą a Paulo.

Kad iš žmogaus išeitų geras žaisliukas, reikia laiku imtis darbo. Tik iš mažo kūdikio galima padaryti neužaugą. Vaikystė tarnaudavo pramogai. Bet dailiai nuaugęs vaikas nelabai juokingas. Kuprius — kur kas juokingesnis.

Iš čia ir atsirado meistrystė. Buvo įžymių meistrų. Imdavo žmogų ir iš jo padarydavo išsigimėlį; imdavo veidą ir padarydavo snukį. Sustabdydavo augimą; neatpažįstamai pakeisdavo fizionomiją. Sis dirbtinis monstrų gaminimas buvo atliekamas pagal tam tikras taisykles. Susikūrė ištisas mokslas. Įsivaizduokite išvirkščiąją ortopediją. Vietoj dievo duotų tiesių akių šie meistrai padarydavo žvairas. Vietoj dievo duotos harmonijos padarydavo darkybę. Iš dievo tobulybės jie žmogų grąžindavo į juod

ai

raštį. Žinovų akyse kaip tiktai juodraštis ir buvo tobulybė.

Taip pat buvo mėginimų iškreipti ir gyvulių prigimtį; buvo išugdyta margų arklių; Tiurenas jodinėjo margu žirgu. Argi mūsų dienomis šunys nedažomi mėlynai ir žaliai? Gamta — tai mūsų kanva. Žmogus nuo amžių

troško pridėti prie dievo kūrybos ką nors nuo savęs.

Žmogus seka iš paskos ir pertaisinėja dievo darbus —

kartais pataiso, kartais nutaiso. Karaliaus rūmų juokdarys — tai ne kas kita, kaip bandymas grąžinti žmogų į

beždžionės būklę. Atvirkštinis progresas. Nuostabus žingsnis atgal. Tuo pačiu metu buvo stengiamasi iš beždžionės daryti žmogų. Kunigaikštienė Barbara Klivlend ir Sauthemptono grafienė turėjo pažą — beždžionę sapažu.

Fransuazai Seton, Dadlio baronienei,— jos vyrui perui priklausė aštunta vieta baronų suole,— arbatą padavinėdavo babuinas, aprengtas auksu siuvinėtais brokato rūbais, ir ledi Dadli vadindavo jį „mano negras". Katerina Sidli, Dorčesterio grafienė, važiuodavo į parlamento posėdžius herbais papuošta karieta, kurios užpakalyje stovėdavo, iškėlę snukius, trys pavianai paradinėmis livrėjomis. Viena Medina-Celių giminės kunigaikštienė, kurią kardinolas Polius matė keliantis iš patalo, liepdavo orangutangui užmauti jai kojines. Beždžiones aukštino, o žmones laikė gyvulių ir žvėrių vietoje. Sį žmogaus ir gyvulio painiojimą, taip patinkantį diduomenei, ypač ryškiai rodė neužauga ir šuo. Neužauga būdavo neatskiriamas nuo šunies, visada daug didesnio už jį patį. Šuo būdavo neūžaugos palydovas. Jie vaikščiodavo tarsi pririšti prie vieno sieto. Šis priešingybių suderinimas įamžintas daugybėje buitinio žanro paminklų; iš jų pažymėtinas portretas, kur atvaizduotas Henrietės Prancūzės, Henriko IV

dukters ir Karolio I žmonos, neužauga Džefris Hudzonas.

Po žmogaus pažeminimo seka darkymas. Beteisišką padėtį užbaigdavo subiaurinimas. Kai kuriems to meto vi-visektoriams puikiai pavykdavo iš žmogaus veido panaikinti dievo paveikslą. Daktaras Konkvestas, Amenstrito 32

kolegijos narys ir prekybos cheminėmis prekėmis Londone inspektorius, parašė lotynų kalba knygą apie tą išvirkš-

čiąją chirurgiją ir išdėstė, kaip tas būdavo daroma. Jeigu tikėtume Džastu Kerik-Fergu, šios chirurgijos pradininkas yra kažkoks vienuolis, vardu Aven-Moras, kas airių

kalba reiškia „Didžioji upė".

Kurfiursto neužauga Perkeo, kurio statuetė, tikra baidyklė, iššoka iš siurprizų skrynelės vienoje Heidelbergo smuklėje — buvo įžymus pavyzdys šio taip įvairiai taikomo meno.

Jis sukurdavo padarus, kurių egzistencijos dėsnis buvo baisiai paprastas: gali kentėti ir privalai linksminti.

3

Toji suluošintų būtybių gamyba vyko plačiu mastu ir apėmė daug šakų.

Jų reikėjo sultonui; jų reikėjo popiežiui. Pirmajam —

jo žmonoms saugoti; antrajam — giesmėms giedoti. Tai buvo ypatinga atmaina, negalinti daugintis. Sie lyg ir žmogiški padarai tarnavo gašlumui ir religijai. Seralis ir Siks

to koplyčia naudojo tos pat rūšies luošius: ten — žiaurius, čia — švelnius.

Anais laikais sugebėta gaminti daug dalykų, kurių ne-begaminama dabar; buvo talentų, kurių mums trūksta, ir ne be pagrindo doraminčiai žmonės šaukia, kad mes smunkame. Mes nebemokame perdirbinėti gyvą žmogaus kūną dėl to, kad kankinimų menas nyksta; kitados buvo šio meno virtuozų, dabar jų nebėra, ir šis menas taip iš-

prastėjęs, jog netrukus, gal būt, ir visai išnyks.. Piaustant gyviems žmonėms rankas, kojas, skrodžiant pilvus, var

tant vidurius, buvo aptinkami gamtiniai reiškiniai, iš to buvo svarbių atradimų; mes tuo nesinaudojame, užtat nebegauname tų pasiekimų, kurių chirurgijai parūpinda

vo budelis.

X 2mogus, kuris juokiasi

33

Šitokios vivisekcijos anais laikais neapsiribodavo gaminimu keisčiausių luošių liaudies reginiams, juokdarių, padidinančių karaliaus dvariškių skaičių, ir eunuchų sultonams bei popiežiams. Jos būdavo nepaprastai įvairios.

Vienas iš aukščiausių pasiekimų buvo „gaidžio gaminimas" Anglijos karaliui.

Anglijoje buvo paprotys laikyti karaliaus rūmuose žmogų, giedantį naktį gaidžiu. Šis nakviša, budįs tuo metu, kai visi miegodavo, slankiodavo po rūmus ir kas valandą kaip gaidys paukštidėje pragysdavo tiek kartų, kiek valandų būtų turėjęs išmušti varpas. Šiam žmogui, nuskirtam į gaidžius, vaikystėje būdavo padaroma koserės operacija, kurią tarpe kitų šios rūšies operacijų aprašė

daktaras Konkvestas. Nuo Karolio II laikų, kai Portsmuto kunigaikštienė pasišlykštėjo seilėtekiu, kurį neišvengiamai sukelia tokia operacija, gaidžiu giedoti pavesdavo nesužalotam žmogui, bet pačių pareigų nepanaikino, idant nebūtų nuostolio karūnos spindesiui. Paprastai į šią garbingą tarnybą būdavo parenkamas atsargos karininkas.

Jokūbui II valdant, toje vietoje buvo Viljamas Samsonas Kokas \ kuris už savo giedojimą gaudavęs po devynis svarus du šilingus ir šešis pensus per metus 2.

Peterburge, mažiau negu prieš šimtą metų,— apie tai pasakojama Jekaterinos II memuaruose,— kai caras ar ca-rienė būdavo nepatenkinti kuriuo rusų kniaziumi, tas už

bausmę gaudavo tupėti didžiajame rūmų prieškambaryje, kartais net po keletą dienų, tai kniaukdamas kaip katė, tai kudakuodamas kaip perekšlė ir rinkdamas nuo žemės jam numestą maistą.

Tos mados praėjo; betgi ne taip labai, kaip manoma.

Mūsų laikais rūmų dvariškiai, kai nori įtikti valdovui, irgi kudakina, tiktai kiek kita priegaide. Ne vienas iš

1 Coq (kok) — prancūziška i gaidys. .

2 D r. Č e m b e r l e n a s , Dabartin ė Anglijos valstybė, I. 1688, sk. XIII, p. 179. (Aut. past.)

jų rankioja maistą, kad ir ne iš purvo, tai nuo žemės.

Visa laimė, kad karaliai negali apsirikti. Tuo būdu jų

prieštaringi sprendimai niekam nedaro bėdos. Visada pritardamas jų veiksmams, gali būti tikras savo teisumu, o tai yra malonu. Liudvikas XIV nebūtų panorėjęs matyti Versalyje nei gaidžiu giedančio karininko, nei kalakutą vaizduojančio didiko. Tai, kas Anglijoje ir Rusijoje aukštino karaliaus bei imperatoriaus valdžios orumą, Liudvikui Didžiajam būtų rodęsi nesuderinama su šv.

Liudviko karūna. Visiems žinoma, kaip jis buvo nepatenkintas, kai ponia Henrietė vieną naktį tiek užsimiršo, jog pasapnavo vištą — iš tiesų tai didžiai nepritinkantis dalykas rūmų damai. Kas pratintas prie erelio, tas neturi sapnuoti apie vištą. Bosiue, krip prisimenate, pritarė

Liudviko XIV pasipiktinimui.

4

Septynioliktajame amžiuje sudėtinė prekiavimo vaikais dalis, kaip ką tik aiškinome, buvo tam tikras amatas. Sią prekybą varė ir šiuo amatu vertėsi kompračikosai. Jie supirkinėdavo vaikus, truputį apdorodavo tą pirminę žaliavą, o paskui parduodavo toliau.

Pardavėjų būdavo visokių, pradedant vargšu tėvu, nebegalinčiu išmaitinti savo šeimos, ir baigiant šeimininku, norinčiu pasipelnyti iš savo vergų prieauglio. Prekyba žmonėmis buvo laikoma paprasčiausiu dalyku. Dar ir mūsų laikais su ginklu rankoje stengtasi išlaikyti šią tei

sę. Neužmirškime, kad nepraėjo dar nė šimto metų, kaip Heseno kurfiurstas pardavinėjo savo valdinius Anglijos karaliui, kuriam reikėjo žmonių siųsti į Ameriką žudymui. Pas Heseno kurfiurstą eidavo kaip pas mėsininką nusipirkti mėsos. Heseno kurfiurstas prekiavo patrankų

mėsa. Jo valdiniai buvo sukabinėti parduotuvėje kaip 35

skerdenos. Pirkite — parduodu! Anglijoje, Džefrio laikais, po tragiškos kunigaikščio Monmauto avantiūros, daugybė

didikų ir bajorų buvo nugalabytų, nukirsdintų ar suket-virčiuotų; nusmerktųjų žmonas ir dukteris, likusias našles ir našlaites, Jokūbas II padovanojo karalienei, savo žmonai. Karalienė šias ledi pardavė Viljamui Penui. Galimas daiktas, kad tasai karalius gavo į kišenę už tarpininkavimą ir tam tikrą procentą nuo apyvartos. Bet nuostabu ne tai, kad Jokūbas II pardavė šias moteris, o kad Viljamas Penas jas pirko.

Peno pirkinys, jei ne pateisinamas, tai bent suprantamas: Penui reikėjo moterų, nes jis turėjo apgyvendinti dykumą. Moterys buvo jam gyvojo inventoriaus dalis.

Šios ledi buvo puikus pajamų šaltinis jos karališkajai didenybei. Jaunos buvo parduotos brangiai. Darosi nemalonu ir lyg pikta, pagalvojus, kad senas kunigaikštienes Penas tikriausiai įsigijo pusvelčiui.

Kompračikosai vadinosi taip pat „čeilas"— indų žodis, reiškiąs vaikų gaudytojai.

Ilgą laiką kompračikosai buvo kone legalioje padėtyje. Kartais pačios visuomeninės santvarkos tamsioji pusė

yra palanki nusikalstamiems verslams; jie tada tarpsta.

Mūsų laikais Ispanijoje šios rūšies bendrija, vadovaujama bandito Ramono Sėlio, tvėrusi nuo 1834 iki 1866 metų, trisdešimt metų laikė baimėje tris provincijas: Valensiją, Alikantę ir Mursiją.

Stiuartams valdant. į kompračikosus karaliaus dvare nebuvo žiūrima blogai. Prireikus vyriausybė naudodavosi jų paslaugomis. Jokūbui II jie buvo tartum koks instru-mentum regnil. Tai buvo laikai, kada nustodavo gyvavusios ištisos šeimos, kuo nors kliūvančios ar maištingai nusiteikusios, kada vienu smūgiu būdavo nukertami giminystės ryšiai, jėga nušalinami įpėdiniai. Kartais apgaule 1 Valdžios įranki s (/o£.).

36

būdavo atimamos teisės iš vienos giminės šakos kitos šakos naudai. Kompračikosai sugebėdavo pakeisti žmogaus išorę ir tuo galėjo pasitarnauti politikos tikslams. Jau geriau pakeisti žmogaus išvaizdą, negu jį užmušti. Tiesa, būdavo naudojama geležinė kaukė, bet tai žiauri priemonė. Neužtvindysi visos Europos geležinėmis kaukėmis, tuo tarpu kai kreivi, šleivi juokdariai zuja gatvėmis ir niekam neužkliūva; be to, geležinė kaukė nuplėšiama, gyva kaukė — kas kita. Jūsų paties veidas visam laikui pavirsta kauke — kas gali būti išradingiau. Kompračikosai apdorodavo žmogų, kaip kinai apdoroja medį. Jie, kaip jau sakėme, turėjo savo paslaptis. Mokėjo visokių triukų.

Dabar to niekas nebemoka. Iš kompračikosų rankų išeidavo keistas kreivūzas, nustojęs augti. Tai buvo juokinga ir nepaprasta. Jie taip mikliai pakeisdavo kūdikio išvaizdą, jog tikras tėvas nebegalėdavo jo pažinti. Kartais jie palikdavo tiesų nugarkaulį, bet perdirbdavo veidą. Jie išnaikindavo įgimtus vaiko bruožus, kaip išnaikinamas ženklas iš vogtos nosinės.

Tiems, kuriuos nuskirdavo į klounus, labai įmantriai išsukiodavo sąnarius. Vaikai pasidarydavo lyg be kaulų.

Iš tokių ruošdavo gimnastus.

Kompračikosai ne tiktai sudarkydavo vaiko veidą, bet ir atimdavo atmintį. Bent tiek, kiek pajėgdavo. Vaikas nieko nežinodavo, kas ir kaip jį sužalojo. Ši pasibaisėtina chirurgija palikdavo žymę jo veide, bet ne smegenyse.

Geriausiu atveju jis prisimindavo, kad kartą jį pačiupo kažkokie žmonės, kad paskui jis užmigo ir kad po to jį

gydė. Nuo ko gydė? To jis nežinojo. Nei prideginimų sie

ra, nei piūvių geležimi — ničnieko jis neprisimindavo.

Operacijos metu kompračikosai užmigdydavo mažąjį pacientą kažkokiais svaiginamais milteliais, kurie buvo lai

komi stebuklingais ir malšindavo skausmą. Šie milteliai nuo seno buvo žinomi Kinijoje; jais naudojamasi ir da

bar. Kinija jau kažikada turėjo visa tai, ką mes tik nese

niai išradome: spaudą, paraką, oru skraidymą, chloro-formą. Tiktai atradimas, kuris Europoje tučtuojau prigyja, įsitvirtina ir daro tikrus stebuklus, Kinijoje taip ir lieka užuomazgoje ir laikosi negyvu pavidalu. Kinija —

tai stiklainis su užkonservuotu gemalu.

Jeigu jau pradėjome kalbą apie Kiniją, tai paimkime dar vieną smulkmeną. Kinijoje nuo neatmenamų laikų

meno ir verslo tikslais buvo daromas štai toks bandymas: gyvo žmogaus atliejimas. Dvejų ar trejų metų vaiką įstatydavo į porceliano vazą, daugiau ar mažiau keistos formos, be dugno ir be dangčio, kad galva ir kojos būtų

išlindusios. Dieną vazą laikydavo stačią, naktį paversdavo ant šono, kad vaikas galėtų miegoti. Vaikas augdavo tik į plotį, užpildydamas savo suspaustu kūneliu ir iškrypu šiais kaulais vazos tuštymes. Toks auginimas inde trukdavo kelerius metus. Praėjus nustatytam laikui, auka būdavo sužalota nebepataisomai. Įsitikinę, kad bandymas pavyko ir pasidarė baidyklė, vazą sudaužydavo, ir išeidavo padaras, įgijęs jos formą.

Tai patogu: galima iš anksto užsisakyti sau norimo pavidalo neužaugą.

5

Jokūbas II buvo pakantus kompračikosams. Tam jis turėjo svarbių priežasčių — jis pats naudojosi jų paslaugomis, ir ne kartą. Ne visada vengiama to, kas niekinama.

Sis žemas verslas, kartais itin parankus aukštam verslui, vadinamam politika, buvo tyčia paliktas skursti, bet nepersekiojamas. Jokios priežiūros, tik tam tikras domesys.

Mat, gali praversti. Įstatymas užmerkdavo vieną akį, karalius atmerkdavo antrą.

Kai kada karalius net prisipažindavo esąs jų bendrininkas. Štai iki kokio įžūlumo prieina monarchistinis terorizmas! Sugadintą veidą paženklindavo karališkąja lelija; išnaikindavo dievo ženklą, o įdėdavo karaliaus ženk-38

lą. Džeikobo Astlio, kilmingo bajoro ir baroneto, Meltono pilies valdovo ir Norfolko grafystės konsteblio, šeimoje buvo toks parduotas vaikas, kurio kaktoje valstybės pareigūnas karšta geležimi įdegino leliją. Tam tikrais atvejais, kai nežinia kokiais sumetimais būdavo norima patvirtinti, kad vaiko likimo pakeitimas įvyko ne be karaliaus sutikimo, buvo naudojama Ši priemonė. Anglija visada mums darė garbę, naudodama savo asmeniniams reikalams lelijos žiedą.

Kompračikosai buvo kai kuo panašūs į Indijos „smaugėjų" sektą, tik, žinoma, neišleidžiant iš akių skirtumo tarp nusikalstamo verslo ir religinio fanatizmo; jie gyveno, susimetę gaujomis, dėjosi lyg ir komediantais, bet tik dėl akių. Taip jiems buvo lengviau kilnotis iš vienos vietos į kitą. Jie apsistodavo tai vienoj vietoj, tai kitoj, bet buvo rimti, tikintys žmonės, niekuo nepanašūs į šiaipjau valkatas, ne vagys. Liaudis ilgą laiką nepagrįstai painiojo juos su Ispanijos ir Kinijos maurais. Ispanijos maurai buvo pinigų padirbinėtojai, Kinijos maurai — apgavikai.

Kompračikosai — visai kas kita. Tai buvo dori žmonės.

Gali apie juos manyti, ką tik nori, bet jie kartais būdavo netgi skrupulingai sąžiningi. Jie pasibelsdavo į duris, įeidavo, nupirkdavo vaiką, sumokėdavo ir išsinešdavo jį. Šitai būdavo atliekama visai korektiškai.

Jų tarpe buvo žmonių iš įvairių kraštų. Žodis „kompračikosai" rišo brolybės saitais anglus, prancūzus, kastiliečius, vokiečius, italus. Vienoda mąstysena, vienodi prietarai, bendras užsiėmimas duoda tokį lydinį. Šioje banditų brolijoje levantiečiai atstovavo Rytams, saulėlydžio šalių gyventojai — Vakarams. Baskai lengvai susišneka su airiais: baskas ir airis supranta kits kitą, nes jie kalba senąja punų kalba; čia daug reiškė ir glaudūs katalikiškosios Airijos santykiai su katalikiškąja Ispanija. Tie santykiai baigėsi taip, kad Londone buvo pakartas Velso lordas Branis, kone Airijos karalius, ir įkurta Letrimo grafystė.

39

Kompračikosai buvo greičiau draugija, negu gentis; greičiau visuomenės padugnės, negu draugija. Tai buvo plikšiai, susirinkę iš viso pasaulio ir pasidarę sau verslą iš nusikaltimo. Tai buvo marga padermė, sudurstyta iš

visokiausių skarmalų. Priimti savo šutvėn naują žmogų

jiems reiškė prisiūti dar vieną lopinį prie skudurų.

Bastytis buvo kompračikosų gyvenimo įstatymas. Pasirodyti, paskui vėl išnykti. Kas tik vos šiaip taip paken

čiamas, tas neįsigyvena ilgam vienoje vietoje. Kartais netgi tose karalystėse, kur jie būdavo dvaro tiekėjais ir —

prireikus — karaliaus valdžios pagalbininkais, prieš juos kartais būdavo staiga imamasi šiurkščių priemonių. Karaliai pasinaudodavo jų menu, o pačius menininkus išsiųsdavo į galeras. Toks nenuoseklumas paaiškinamas karalių

užgaidų nepastovumu. Nes tokia yra „aukščiausioji valia".

Bastūno verslas, kaip tas riedantis akmuo, neapsama-noja. Kompračikosai buvo neturtingi. Apie save jie būtų

galėję sakyti, kaip toji sudžiūvėlė driskė ragana, kuri, pamačiusi jai sukurtą laužą, pasakė: „Buvę čia dėl ko!"

Galimas daiktas, ir net visiškai įtikimas, kad jų vadai, likę nežinomi ir varę stambią prekybą vaikais, buvo turtingi. Šį klausimą, praėjus dviem šimtmečiams, būtų gana sunku nušviesti.

Kaip jau sakėme, kompračikosai buvo savotiška bendrija. Ji turėjo savo įstatymus, savo priesaiką, savo apeigas. Ji turėjo, gali sakyti, savo kabalistiką. Jei kas nors mūsų laikais norėtų geriau susipažinti su kompračikosais, tam tereikėtų nuvykti į Biskają ar Galisiją. Kadangi jų

tarpe buvo daug baskų, tai ten, kalnuose, ir išliko apie juos legendų. Dar ir dabar Ojarsune, Urbistonde, Lese, Astigaragoje kalbama apie kompračikosus. Aguarda te, nino, que voy a Ha m ar de comprachlcos! 1 — gąsdina motinos tose vietose savo vaikus.

1 Saugokis, vaike, o ne , ta i aš pašauksi u kompračikosu s (isp.).

40

Kompračikosai, kaip ir čigonai, darydavo sueigas; protarpiais jų vadai susirinkdavo pasitarti. Septynioliktajame amžiuje buvo keturios pagrindinės susitikimų vietos. Vien a — Ispanijoje, Pankorbo tarpeklyje; antra — Vokietijoje, miško proskynoje, vardu „Pikta moteriškė", netoli Dikircho, kur yra du mįslingi bareljefai, vaizduoją moterį su galva ir vyrą be galvos; trečia — Prancūzijoje, ant kalvos, kur stūksojo didinga Vėzdo-Pažado statula, senovinėje šventojoje Borvo-Tomona girioje, netoli Burbon-le-Beno; ketvirta — Anglijoje, Klivlende, Jorko grafystėje, už Viljamo čalonerio, Džisboro eskvairo, sodo tvoros, tarp kertuoto bokšto ir dantytos sienos su smailia arka.

6

Anglijos įstatymai visada buvo labai griežti valkatoms.

Atrodė, kad Anglija savo viduramžių įstatymdavystėje vadovavosi principu: Homo errans f era errante pejor1.

Vienas iš specialių statutų apibūdina žmogų be pastogės kaip padarą „pavojingesnį už aspidą, drakoną, lūšį ir basiliską" (atrocior aspide, dracone, lynce et basilico).

Čigonai, kuriais Anglija norėjo nusikratyti, ilgą laiką teikė jai tiek pat rūpesčių, kiek vilkai, kuriuos ji visai išnaikino.

Tuo atžvilgiu anglas skiriasi nuo airio, kuris meldžiasi į šventuosius už vilko sveikatą ir vadina jį „savo krikštatėviu".

Ir vis dėlto Anglijos įstatymai, apkantūs, kaip matėme, prijaukintam vilkui, tapusiam lyg ir šunimi, buvo lygiai apkantūs valkatai, turinčiam kokį užsiėmimą. Nebuvo persekiojamas nei aikščių akrobatas, nei keliaujantis barzdaskutys, nei šundaktaris, nei kromo nešiotojas, nei besibastantis alchemikas, suprantama, jeigu jie turėda-Valkata žmogus baisesnis už valkataujantį žvėrį (lot.).

vo iš ko pramisti. Šiaip daugiau, išskyrus sakytas išimtis, bet kuris palaidas žmogus (tad ir kiekvienas valkata) darė grėsmę įstatymui. Kas vaikščiojo be užsiėmimo, į

tą buvo žiūrima kaip į galimą viešosios rimties priešą.

Dykinėjimas, modernus dalykas, tada dar nebuvo žinomas; buvo žinomas tik valkatavimas, senas dalykas. Pakakdavo „įtartinos išvaizdos",— to kažko, ką visi supranta, nors niekas nesugeba apibūdinti,— kad visuomenė čiuptų žmogų už pakarpos: „Kur gyveni? Kuo vertiesi?" Ir jeigu jis negalėdavo atsakyti į šiuos klausimus, jo laukdavo žiaurios bausmės. Geležis ir ugnis buvo kodekso numatytos priemonės. Įstatymdavystė kovojo su valkatavimu įdeginimais.

Iš čia tikras „įtartinų asmenų įstatymas", taikomas visoje Anglijos teritorijoje valkatoms, kurie, beje, lengvai tampa nusikaltėliais, ir ypač čigonams, kurių trėmimas nepagrįstai lyginamas su žydų ir maurų trėmimu iš

Ispanijos ir protestantų iš Prancūzijos. Kiek mus tai lie

čia, mes nepainiojame gaudynių su persekiojimu.

Kompračikosai, pabrėžiame, neturėjo nieko bendra su čigonais. Čigonai — tai tam tikra tautybė; kompračikosai buvo visų tautybių mišinys, padugnės, kaip mes jau esame sakę; šlykšti pamazgų rėčka. Kompračikosai neturėjo, kaip čigonai, savo kalbos; jų žargonas buvo visokių

tarmių kratinys, visų kalbų mišinys, tikras jovalas. Ilgainiui jie pasidarė padermė, slankiojanti tarp kitų tautų, panašiai kaip ir čigonai; tačiau tarpusavio jų ryšys buvo bendri interesai, o ne rasė.

Visose istorinėse epochose galima rasti neaprėpiamame žmonijos vandenyne žalingų žmonių srovių, tekančių kas sau ir skleidžiančių aplinkui save nuodus.

Čigonai buvo gentis, o kompračikosai — savotiška masonija, bet tokia masonija, kuri ne kilnių tikslų siekė, o vertėsi šlykščių amatu. Galiausiai paskutinis skirtum a s — religinis. Čigonai buvo pagonys, kompračikosai —

krikščionys, ir net geri krikščionys, kaip ir priderėjo bro-42

Ii j ai, kuri, nors susidariusi iš įvairių tautybių, bet atsirado Ispanijoje, dievotoje šalyje.

Kompračikosai buvo ne šiaipsau krikščionys, jie buvo katalikai; ir ne šiaipsau katalikai, o Romos katalikai; ir tokie uolūs, tokie atsargūs tikėjimo dalykuose, jog nesutiko susivienyti su Pešto komitato vengrų klajokliais, kurių galva ir vadovas buvo toksai senis, turįs lazdą su sidabriniu bumbulu, papuoštu dvigalviu Austrijos ereliu, kaip ganytojo skeptrą, liesa, šitie vengrai buvo atskalūnai, nes žolinę švęsdavo rugpiūčio 27 dieną — baisus dalykas!

Kol Anglijoj viešpatavo Stiuartai, kompračikosai dėl anksčiau mūsų nurodytų priežasčių buvo valdžios beveik globojami. Jokūbas II, uolus tikėjimo rėmėjas, persekiojęs žydus ir ujęs čigonus, kompračikosams buvo geras valdovas. Matėme kodėl. Kompračikosai supirkinėdavo žmogieną, kuria prekiavo karalius. Jie nuostabiai gerai sugebėdavo padaryti, kad dingtų žmogus. Valstybės labui praverčia kai kada tokie dingimai. Stovįs kam nors ant kelio mažametis paveldėtojas, perėjęs per jų rankas, pasidarydavo nebeatpažįstamas. Tada būdavo lengviau jo turtą konfiskuoti. Nekildavo jokių sunkumų perduodant senjorijas favoritams. Be to, kompračikosai labai mokėjo laikyti paslaptis, prikąsti liežuvį, jie prisižadėdavo tylėti ir tesėdavo žodį, o tai yra būtina valstybės reikaluose. Beveik negirdėta atsitikimo, kad jie kada būtų išdavę karaliaus paslaptis. Tiesa, tai jiems patiems buvo naudinga.

Jeigu jie būtų praradę karaliaus pasitikėjimą, būtų atsidūrę dideliame pavojuje. Taigi politiniu požiūriu jie buvo valdžios ramstis. Kita vertus, šie prityrę meistrai aprūpindavo šventąjį tėvą giesmininkais. Jų dėka buvo galima atlikti Alegrio „Miserere". Jie ypač garbino Mariją.

Visa tai patiko popiežininkams Stiuartams. Jokūbas II negalėjo būti priešiškas religingiems žmonėms, kurių meilė švenčiausiajai mergelei ėjo taip toli, jog jie gamino kastratus. 1688 metais Anglijoje įvyko dinastijos pasikei-43

t imas. Stiuartus pakeitė Oranietis. Vilhelmas III užėmė Jokūbo II vietą.

Jokūbas mirė ištrėmime, ir prie jo kapo įvyko stebuklas: jo palaikai išgydė Oteno vyskupą nuo fistulos — tei singas atpildas šiam valdovui už jo krikščioniškąsias dorybes.

Vilhelmas, visiškai kitų pažiūrų ir kito nusistatymo, negu Jokūbas II, buvo griežtas kompračikosams. Jis padėjo nemaža pastangų šiems niekingiems kirminams sunaikinti.

Statutas, išleistas tuoj pat pradėjus valdyti Vilhelmui ir Marijai, visu smarkumu smogė vaikų supirkinėtojų

bendrijai. Tai buvo triuškinantis smūgis kompračikosams, kurie nuo to laiko nebeatsigavo. Pagal šį statutą, gaujos nariai, sugauti atliekant nusikalstamus veiksmus, turėjo būti paženklinti karšta geležimi, įdeginant petyje raidę R — reiškia rogue, valkata; ant kairės rankos T —

reiškia thief, vagis; ant dešinės rankos M — reiškia man slay, žudikas. Vadams, „kurie, kaip spėjama, yra turtingi, nors atrodo elgetos", turėjo būti taikoma collistrigium, t. y. rišimas prie gėdos stulpo (pilori), jų kaktoje įdeginama raidė P "konfiskuojamas turtas, o medžiai jų miškuose išraunami su šaknimis. Asmens, žinoję, kur slepiasi kompračikosai, bet nepranešę, turėjo būti baudžiami kaip jų bendrininkai „turto atėmimu ir kalinimu iki gyvos galvos". Moterims, nutvertoms toje gaujoje, buvo taikoma cucking stool, „svaidyklė"; tasai pavadinimas, sudarytas iš prancūziško žodžio coąuine (kekšė) ir vokiško žodžio Stuhl (kėdė), reiškia „kurvų sostas". Kadangi Anglijos įstatymai nepaprastai gajūs, tai ši bausmė dar ir dabar tebėra išlikusi Anglijos įstatymų kodekse „valdingoms moterims". Tą cucking stool pakabina viršum upės ar tvenkinio, į ją pasodina moterį ir paleidžia kristi į vandenį, paskui ištraukia ir vėl paleidžia, ir taip daro tris kartus, idant „atvėstų moteriškės pyktis", kaip paaiškina komentatorius Čemberlenas.

PIRMOJI KNYGA

NAKTIS NE TOKIA JUODA, KAIP

ŽMOGUS

I

P I E T I N E P O R T L E N D O N E R I J A Įnirtingas šiaurys be perstogės pūtė Europos žemyne ir ypač Anglijoje per visą 1689 metų gruodį ir 1690

metų sausį. Jis nešė baisius šalčius, dėl kurių ta žiema buvo atžymėta senos biblijos paraštėse Non-Jurors 1

presbiterionų koplyčioje Londone kaip „atmintina varguoliams". Kadangi senovinis karaliaus dokumentams naudotas pergamentas patvarus, ilgi sąrašai bėdžių, sušalusių ar mirusių badu, dar ir dabar įskaitomi daugelyje vietinių rejestrų, ypač parapijinėse knygose Klink-liber-ti-korte, Sautvorko miestelyje, Pai-pauder-korte (tai reiškia „Dulkinų kojų kiemas") ir Vait-čepel-korte Stepnio kaime, kur tuos dalykus užrašė senjoro teisėjas. Temzė

sustojo, o tai atsitinka rečiau nei kartą per šimtą metų, nes ledui susidaryti kliudo jūros potvyniai. Užšalusia upe važinėta ratais; ant Temzės vyko mugė su palapinėmis, lokių ir jaučių grumtynės; čia pat, ant ledo, buvo iščirškintas visas jautis. Tokio storumo ledas laikėsi porą mėnesių. Sunkūs 1690-tieji metai savo šalčiais pralenkė

netgi garsiąsias septynioliktojo amžiaus pradžios žiemas, 1 Nedavusių priesaikos {anai.).

smulkiai aprašytas daktaro Gedeono Delono, kurį Londonas pagerbė už tai, kad buvo Jokūbo II vaistininku,—

pastatė jam paminklą-biustą ant pjedestalo.

Vieną vakarą, baigiantis bene speiguočiausiai 1690

metų sausio dienai, viename iš daugybės nesvetingų

Portlendo įlankos užtakių vyko kažkas nepaprasta, nes ties šio užtakio anga klykdamos suko ratą žuvėdros ir marių žąsj^s, nedrįsdamos atgal sugrįžti.

Si atsiauta, pučiant kai kuriems vėjams, yra pavojingiausia iš visų įlankos užtakių, užtat retai kas į ją teuž-

klysta, nebent tokie laivai, kurie nori pasislėpti nuo nereikalingų akių; čia beveik prie pat stataus kranto — vieta buvo gili — stovėjo nedidelis laiviūkštis, prisišvartavęs prie uolos kyšulio. Mes neteisingai sakome: naktis nusileidžia; turėtume sakyti: naktis pakyla, nes tamsa kyla nuo žemės. Uolos papėdę jau gaubė naktis, o aukštai tebebuvo diena. Jei kas būtų priėjęs prie to prisišvartavusio laiviūkščio, būtų pažinęs Biskajos urką.

Visą dieną ūkų dengiama saulė ką tik nusileido. Širdin ėmė smelktis tasai juodas nerimas, kurį galima pavadinti dingusios saulės ilgesiu.

Vėjas, pūtęs nuo jūros, nutilo, ir vanduo atsiautoje buvo ramus.

Taip labai retai esti, ypač žiemą. Sios Portlendo atsiautos beveik visur užtvertos suneštų seklumų. Kilus audrai, bangavimas jose gana stiprus, ir reikia daug miklumo ir patirties, kad sėkmingai įvestum ten laivą.

Sios inkarvietės, geros tik pažiūrėti, o iš tiesų jomis pasinaudoti itin sunku. Ir įplaukti pavojinga, ir išplaukti baisu. Tačiau tą vakarą, priešingai, nebuvo jokio pavojaus.

Biskajos urka — tai senobiškas, iš apyvartos išėjęs laivas. Urkos, kadaise daug pasitarnavusios net kariniam laivynui, turėjo stiprų korpusą ir didumu prilygo barkai, o patvarumu — laivui. Jų buvo Armados lai-46

vyne; tiesa, karinė urka būdavo didelio tonažo; antai „Didysis grifas", kapitono laivas, vadovaujamas Lope-de-Medinos, buvo pusseptinto šimto tonų talpos ir turėjo keturiasdešimt patrankų; tačiau prekinės ar kontrabandinės urkos būdavo visai nedidelės. Jūreiviai vertino ir gerbė šį smulkaus gabarito laiviūkštį. Jos takelažo trosai buvo suvyti iš kanapinių strendžių, kai kurie su geležine šerdimi — tuo, matyt, norėta užsitikrinti teisingą kompaso veikimą magnetinių audrų atveju, nors moksliškai tai mažai tepamatuota; urkos burių įrengimo buvo ne tiktai šitie ploni trosai, bet ir stori lynai, ispaniškųjų galerų

kabrijos bei romėniškų triremų kameios. Rumpelis buvo labai ilgas; tai padidina sverto jėgą, bet kartu yra nepatogu, nes sumažina posūkio kampą; du skriemuliai dviejose išdrožose rumpelio gale taisė šį trūkumą ir bent kiek mažino jėgos praradimą. Kompasas buvo gerai įtvirtintas taisyklingos keturkampės formos naktouze; pastovią pusiausvyrą jam padėjo išlaikyti du variniai lankai, įstatyti vienas į kitą horizontaliai ant mažyčių strypelių, kaip Kardano lempose. Urkos konstrukcija rodė statytojo sumanumą ir nagingumą, bet tai buvo tamsaus žmogaus sumanumas ir laukinio nagingumas. Urka buvo primityvi kaip prama ir piroga, turėjo pramos patvarumą ir pirogos greitį ir, kaip visi laivai, sukurti pirato ir žvejo instinkto, pasižymėjo puikiomis plaukiojimo savybėmis.

Ji tiko ir uždaruose vandenyse, ir atvirose jūrose; jos įmantrus ir labai savotiškas burių sutaisymas, net su stakseliais, leido jai pamažu plaukioti uždaruose Asturijos užtakiuose, kurie yra tartum kokie baseinai, kaip, pavyzdžiui, Pasachesas, ir pilnu greičiu atviroje jūroje; ja galima pasivažinėti po ežerą ir keliauti aplink pasaulį; žodžiu, urkos — savotiški įvairiopos paskirties laivai, geri ir tvenkinyje, ir audrotoje jūroje. Urka tarp laivų —

tai kaip ledspira tarp paukščių: visų mažiausia ir visų

mikliausia; ledspirai nutūpus ant karklo, jis vos palinksta; o tuo tarpu pakilusi ji perskrenda jūras marias.

47

Biskajos urkos, net pačios skurdžiausios, būdavo paauksuotos ir išpieštos. Tokia tatuiruotė būdinga baskų

kilčiai, simpatiškai ir bent kiek laukinei. Taurus spalvingumas jų kalnų, sniegais ir žaliuojančiomis pievomis išdabintas, žadina nenugalimą potraukį puoštis. Bask a i — skurdžiai, bet mėgsta didingumą; ant jų lūšnų durų nupiešti herbai; stambūs asilai apkabinėti skambalėliais, didžiulių jaučių galvos papuoštos plunksnomis; jų

vežimai, kurių ratų girgždesys girdėti net už dviejų mylių, visada išrašyti ryškiom spalvom, dailiai apkaustyti, kaspinais apkaišyti. Viršum batsiuvio dirbtuvėlės durų —

bareljefas; čia atvaizduotas šventas Krepinas ir batukas, bet iš akmens. Baskų odiniai švarkai apsiūti galionais; suplyšę drabužiai ne lopomi, o taisomi išsiuvinėjimais.

Jų linksmybė gili ir ori. Jie, kaip ir graikai •—.saulės vaikai. Jei rūškanas valensietis užsimeta ant nuogo kūno nurudusį vilnonį apsiaustą su skyle galvai, Galisijos ir Biskajos gyventojai puikuojasi gražiais marškiniais, pasiūtais iš baltintos rasoje drobės. Pro kukurūzų girliandas languose ir ant pirkių slenksčių matyti linksmos šviesiaplaukės galvutės, skaistūs veideliai. Valiūkiškos ir išdidžios jų dvasios giedrumą ryškiai atspindi paprastas jų menas, rankų darbo gaminiai, papročiai, merginų apdarai, dainos. Kiekvienas kalnas — tai lyg milžiniška suskeldėjusi lūšna, ir Biskajoje jis tvaskėte tvaska; saulės spinduliai varsto jį kiaurai pro visus plyšius. Rūstusis Chaiskivelas — kupinas idilijos. Biskaja — Pirėnų gražmena, kaip Savoja — Alpių gražmena. Pavojinguose užtakiuose, netoli Sen-Sebastijano, Leso ir Fuentarabijos, audros metu, kai dangų aptraukia debesys, kai putų purslai tykšta viršum kyšulių, kai įnirtingai daužosi bangos ir šėlsta vėjas, o aplinkui vien siaubas ir dundesys, gali pamatyti valtininkes su rožių vainikais ant galvų. Kas yra buvęs baskų krašte, trokšta jį dar kartą pamatyti.

Tai palaiminta žeme. Du derliai per metus, kaimai linksmi ir triukšmingi, išdidus neturtas, sekmadieniais gitarų

muzika, šokiai, kastanjetės, meilė, Švarus, šviesus nameliai, gandrai varpinėse.

Na, bet grįžkime į Portlendą, atšiauriąją jūros uolą, Portlendo pusiasalis žemėlapyje atrodo kaip paukščio galva: snapas atgręžtas į vandenyną, o pakaušis į Veimautą; sąsmauka — kaklas.

'Mūsų laikais Portlendas tapo pramonės centru, nors tai smarkiai sužalojo pirmykštį jo grožį. Maždaug aštuonioliktojo amžiaus viduryje Portlendo pakrantėse pridygo akmens skaldyklų ir gipso įmonių. Nuo to laiko iš

Portlendo klinties gaminamas vadinamasis romėniškas cementas; tai pelninga pramonės šaka, praturtinanti kraštą, bet darkanti įlankos gamtovaizdį. Prieš du šimtus metų

šių pakrančių uolas plovė jūra, o dabar jas naikina akmenų skaldyklos; kirtiklis trupina, o banga griauna pla

čiai, ir grožis nuo to smarkiai nukenčia. Ten, kur didingai švaistėsi vandenynas, atėjo kruopštus žmogaus darbas. Šis kruopštus darbas ir sunaikino įlankėlę, kur stovėjo Biskajos urka. Sios jau nebesančios prieplaukos pėdsakų reikėtų ieškoti rytiniame krante, pačiame pusiasalio smaigalyje, Foli-piero ir Derdl-piero pusėje ir net toliau už Veikhemo, tarp Čerčhopo ir Sautvelio.

Įlankėlę, iš visų pusių užtvertą stačių pakriūčių, aukš

tesnių, negu jos plotis, kas minutę vis labiau gaubė naktis; dulsvas sutemų rūkas tirštėjo; darėsi tamsu lyg giliame šulinyje; išėjimas iš įlankėlės į jūrą — siaurutis korid o r i u s — balkšva dryžė ryškėjo šioje beveik juodoje ertmėje, kur pliuškeno bangos. Tik iš visai arti buvo galima pastebėti prie uolų prisišvartavusią urką ir tarsi pasislėpusią didžiuliame jų šešėlyje. Lenta, permesta nuo borto ant žemo ir plokščio uolos kyšulio, jungė urką su krantu ir buvo vienintelė vieta kojai pastatyti; šiuo linguojan

čiu liepteliu apsilenkdamos skubėjo juodos žmogystos; tamsoje žmonės krovė laivą.

Uola, stūksanti šio baseino šiaurėje, lyg koks skydas

•4. Žmogus, kuris juokiasi

užstojo įlankėlę, ir nors čia buvo ne taip šalta, kaip jūroje, žmonės drebėjo. Jie skubėjo.

Vakaro sambrėškyje daiktų apybraižos itin išryškėja; iš nukarusių skarmalų buvo galima spręsti, kad tie žmonės priklauso klasei, Anglijoje vadinamai the ragged, t. y.

driskiams.

Uolų reljefe bolavo vingiuotas takelis. Jei mergina, užmeta ant krėslo atkaltės savo raištį, kuris kilpomis rangosi iki žemės, ji, pati to nežinodama, tarsi nupiešia maždaug visų kalnų perėjų vaizdą. Sis vingiuotas ir išsiraitęs takelis, vietomis nusileidžiąs kone visai statmenai, labiau tinkamas ožkoms, ne žmonėms, rėmėsi į aikštelę, kur buvo permesta lenta. Statūs uolų takeliai papraslai nelabai vilioja keleivį; jais greičiau nusirisi, negu nulipsi; ne sklandžios pašlaitės, o griūtys. Sis takelis, tikriausiai kokio nors lygumos kelio atsišakojimas, kilo taip statmenai, jog nemalonu į jį žiūrėti. Iš apačios buvo matyti, kaip jis rangydamasis pasiekia viršutiniuosius klinčių

klodus, o nuo ten per griūtis ir plyšį uoloje šauna į aukštesnį plokščiakalnį. Tai šiuo takeliu turėjo nusileisti keleiviai, kurių įlankėlėje laukė urka.

Įlankėlėje, išskyrus ten ir atgal zujančių keleivių

sambrūzdį,— tą sambrūzdį aiškiai kėlė baimė ir nerimas,— aplinkui buvo nyku ir gūdu. Nei žingsnių, nei triukšmo, nei vėjo dvelkimo. Anapus reido, ties įėjimu į

Ringstedo užtakį, vos galėjai įžiūrėti ryklių gaudytojų

flotilę, matyt, nublokštą iš kelio. Tuos poliarinius laivus iš Danijos vandenų įnoringa jūra atvarė į Anglijos vandenis. Siaurės vėjai dažnai iškrečia žvejams tokius pokštus. Sie laivai susirado prieglobstį netoli Portlendo —

ženklas, kad artinasi blogas oras ir atviroje jūroje gresia pavojus. Jie ketino čia įmesti inkarus. Balkšvos jūros platybėje įsirėžė juodas priešakinės barkos siluetas —

ji senoviniu norvegų flotilių papročiu stovėjo pirma visų

laivų; buvo matyti visas jos takelažas, priekyje žeberklas, p taip pat įvairiausi kabliai ir perstekės, skirti seym 3 0

nus glacialis, sgualus acanthias ir squalus spinax nigeris.1

medžioklei, o taip pat tinklai stambiai selachai gaudyti.

Be šių laivų, susispietusių viename prieplaukos kampe, visame plačiame Portlendo akiratyje nesimatė nieko.

Nei namo, nei laivo. Tais laikais ant kranto niekas negyveno, o reide tokiu metu nebuvo nė gyvos dvasios.

Nors ir kažkokį negandą būtų žadėjęs oras, žmonės, ketinę išplaukti Biskajos urka, nė negalvojo atidėti kelionės. Jie, atrodo, skubiai ir sumišę triūsė krante. Atskirti juos vieną nuo kito buvo sunku. Neįmanoma pasakyti, ar jie jauni, ar seni. Tamsus vakaras juos suvienodino. Šešėlis — toji kaukė — dengė jų veidus. Naktį tai buvo tik siluetai. Jų buvo aštuonetas, gal būt, viena ar dvi moterys, bet jos beveik nesiskyrė nuo kitų: suplyšę skarmalai, kuriais visa grupė buvo apsitulojusi, nebeatrodė nei vyriški, nei moteriški drabužiai. Skarmalai yra belyčiai.

Vienas mažesnis šešėlis, besisukinėjąs tarp suaugusių, atrodė neužauga arba vaikas.

Tai buvo vaikas.

II

A T S K Y R I M A S

Stebint iš arčiau, štai ką buvo galima nustatyti.

Visi vilkėjo ilgomis pelerinomis su gobtuvais, prakiurusiomis ir sulopytomis, bet duksliomis, kurios, prireikus, pridengia iki pat akių, gerai apsaugo ir nuo žvarbaus vėjo, ir nuo smalsių žvilgsnių. Taip apsisiautę, jie judėjo lengvai. Daugumas ryšėjo skepetaitėmis — savotišku tiurbanu, kuris ėmė plisti Ispanijoje. Anglijoje 1 Lotynišk i įvairių ryklių rūšių pavadinimai .

5/

šis galvos apdangalas nieko nebestebino. Tuo laikotarpiu Šiaurė sekė Pietų madomis. Gal būt, dėl to, kad Šiaurė, nors ir nugalėjusi Pietus, jais žavėjosi. Sutriuškinus Armadą, kalbėti darkyta kastiliečių tarme Elžbietos dvare darosi elegantiška. Kalbėti angliškai Anglijos karalienės rūmuose buvo beveik chocking, nepadoru. Juk nugalėtojas barbaras, įsakinėdamas aukštesnės kultūros nugalėtiesiems, visada perima ir dalį jų papročių; totorius stebi ir pamėgdžioja kinus. Štai kodėl ir Kastilijos mados prasigavo į Angliją; savo ruožtu anglų kapitalas skynėsi kelią į Ispaniją.

Vienas iš grupės, besiruošiančios išplaukti, atrodė esąs vadas. Jis avėjo alpargatais; aukso apvadai puošė jo sudriskusius drabužius, o blizgučiais išsiūta liemenė švietė

iš po apsiausto lyg žuvies papilvė. Kito plačiabrylė sombrero tipo fetrinė skrybėlė buvo užsmaukta ant akių. Skrybėlėje nebuvo pypkei skylės, o tai rodė, kad ja mūvi mokytas žmogus.

Vaikas viršum savo skarmalų buvo įsuptas į jūreivišką palaidinę, kuri jam siekė kelius,— juk ne veltui sakoma, kad vyriškas švarkas atstoja vaikui apsiaustą.

Sprendžiant iš ūgio, berniukui galėjai duoti dešimt—

vienuolika metų. Jis buvo basas.

Urkos ekipažą sudarė laivo savininkas ir du jūreiviai.

Urka tikriausiai buvo atplaukusi iš Ispanijos ir ten rengėsi grįžti. Be abejonės, kažkoks slaptas reikalas vertė ją plaukti nuo vieno kranto į kitą.

Žmonės, kurie ruošėsi ja išplaukti, kalbėjosi pašnabždomis.

Šios būtybės šnabždėjosi kažkokia maišyta kalba, čia pasakydavo žodį kastilietiškai, čia vokiškai, čia prancūziškai; kartkartėmis — gališkai, kartkartėmis — baskiš-

kai. Tai buvo kažkokia tarmė, jeigu ne žargonas.

Jie atrodė įvairių tautybių, bet vienos gaujos.

Ekipažas tikriausiai buvo saviškių. Jie visi išvien triū

sė, ruošdamiesi išplaukti.

52

Šis margas žmonių būrelis atrodė tarsi susirinkę bi

čiuliai, o gal net ir sėbrai.

Jei būtų buvę šviesėliau, įdėmiau įsižiūrėjus, būtų

buvę galima pastebėti, kad šie žmonės apsikarstę rožan

čiais ir škaplieriais, kurie matėsi iš po skarmalų. Vieno iš

to būrelio, gal moters, rožančiaus karoliukai buvo beveik tokio pat dydžio, kaip dervišo rožančiaus: nesunku buvo pažinti, kad tai airiškas rožančius, nešiojamas Lanimtef-ryje, kuris dar vadinamas Lanandifriu.

Jei ne tokia tamsa, taip pat būtum pastebėjęs paauksuotą Nuestra-Sehora su niho, dievo motinos su kūdikėliu, medinę statulėlę urkos priekyje. Tikriausiai tai buvo baskų dievo motina, tam tikra senovės kantabrų pana-gija. Po šia figūra, vietoje įprastos puošmenos laivo priekyje, kabėjo žibintas, šiuo metu neuždegtas: toks atsargumas rodė, kad žmonės nepaprastai stengėsi slėptis. Šio žibinto paskirtis tikriausiai buvo dvejopa: uždegtas jis atstodavo žvakę prie dievo motinos statulėlės ir apšviesdavo jūrą.

Iš po bušprito į priekį išsikišęs ilgas, lenktas ir smailas vandenskrodys atrodė kaip jauno mėnulio piautuvas.

Ten, kur prasideda vandenskrodys, prie dievo motinos kojų, atsišliejęs forštevenio, klūpėjo suglaustais sparnais angelas ir pro žiūroną stebėjo horizontą. Angelas, kaip ir dievo motina, buvo paauksuotas.

Vandenskrodyje buvo padarytos angos ir kiaurymės, kad praeitų užlėkusi banga,— dar viena proga paauksinimams ir arabeskoms.

Po dievo motinos statulėle didelėmis auksinėmis raidėmis buvo užrašytas laivo pavadinimas MATUTINA, šiuo metu dėl tamsos neišskaitomas.

Uolos papėdėje paskubomis, kaip pakliuvo, sumesti gulėjo keleivių daiktai, kuriuos jie lenta, atstojusia lieptelį, greitai pernešinėjo iš kranto į urką. Keletas maišų

džiūvėsių, statinė sūdytos menkės, sauso buljono dėžė, 53

trys statinaitės — viena gėlo vandens, antra — salyklos, trečia — dervos, keturi ar penki buteliai elio, senas, dir

žais suveržtas kelionmaišis, lagaminai, skrynios, pakulos deglams ir šviesos signalams,— toks buvo krovinys.

Šie driskiai turėjo valizas, vadinasi, jie gyveno klajokliškai; valkatos yra priversti turėti šiokią tokią mantą; kartais jie labai norėtų pakilti ir nulėkti kaip paukščiai, bet to padaryti negali, nes liktų be duonos kąsnio. Kuo jie klajodami besiverstų, visur jiems būtini darbo įrankiai ir instrumentai. Ir šitieji tempė su savim bagažą, ne kartą jiems labai kliudžiusį.

Žinoma, buvo nelengva atgabenti šiuos kraustulius prie uolos papėdės. Jau vien tai rodė, jog nuspręsta galutinai palikti šį kraštą.

Laiko jie negaišo; be paliovos zujo iš kranto į barką ir iš barkos į krantą; visi darbavosi; vienas nešė maišą, kitas — dėžę; tariamos ar tikros moterys šioje maišatyje dirbo lygiai su kitais. Vaiko irgi negailėta.

Vargu, ar šiame būrelyje buvo vaiko tėvas su motina.

Niekas į jį nesikreipė. Jis turėjo dirbti — daugiau nieko.

Atrodė, kad tai ne vaikas šeimoje, o genties vergas. Jis patarnavo kiekvienam, bet niekas su juo nekalbėjo.

Beje, jisai skubėjo ir, kaip visa ši neaiški gauja, regis, tik viena tegalvojo: kuo greičiau išplaukti. Ar žinojo kodėl? Greičiausiai — ne. Jis skubėjo nesąmoningai, nes matė skubant kitus.

Urka buvo su deniu. Visą krovinį keleiviai greitai sutalpino į triumą, atėjo laikas išplaukti. Paskutinė dėžė

buvo užnešta ant denio, beliko sulipti tik žmonėms. Du iš jų — atrodė, kad tai buvo moterys,— jau stovėjo laive; šeši, jų tarpe ir vaikas, dar tebebuvo ant apatinės uolos pakopos. Laive prasidėjo sambrūzdis prieš išvykstant, savininkas kibo už rumpelio, jūreivis paėmė kirvį ir užsimojo, norėdamas nukirsti lyną. Jeigu lynas nukertamas, vadinasi, žmonės skuba. Kai yra laiko, jis atriša-U

mas. „Andamos u \ — t a r ė pusbalsiu vienas iš šešeto, atrodo, vadas, ant kurio skarmalų švietė blizgučiai. Vaikas puolė prie lentos, norėdamas būti pirmas. Kai jis jau kėlė koją, du vyrai prasiveržė pro jį, vos nenustū-

mę jo į vandenį, ir įlipo pirmieji, tretysis niuktelėjo jį

alkūne ir praėjo, ketvirtasis kumštelėjo ir nuskubėjo įkandin trečiojo, penktasis — vadas — vienu šuoliu atsidūrė barkoje ir šokdamas užkulniu nuspyrė lentą, kuri įkrito į jūrą; kirvis nukirto lyną, rumpelis pasisuko, laivas atsiskyrė nuo kranto, ir vaikas liko sausumoje.

III

V I E N A S

Vaikas nejudėdamas stovėjo ant uolos, įsmeigęs akis į tolumą. Jis nesuriko. Nešaukė pagalbos. Vis dėlto tai buvo netikėta; tačiau jis nepratarė nė žodžio. Laive taip pat buvo tylu. Vaikas nesurėkė šiems žmonėms, ir tie nesušuko vaikui atsisveikinimo žodžio. Abi pusės tylios sutiko didėjantį tarp jų nuotolį. Taip ant Stikso krantų

išsiskirdavo mirusių vėlės. Vaikas, tartum prikaltas ant uolos, kurią jau skalavo kylantis potvynis, žiūrėjo į tolstančią barką. Atrodė, kad jis suprato. Bet ką? Ką gi jis suprato? Nežinia.

Dar valandėlė, ir urka pasiekė sąsiaurį, vedantį iš

užtakio, ir įplaukė į jį. Šviesiame dangaus skliaute, vir

šum statmenų masyvų, tarp kurių sąsiauris rangėsi lyg tarp dviejų sienų, vis dar buvo matyti stiebo smaigalys.

Kurį laiką jis slinko uolų viršūnėmis, paskui, atrodo, galutinai į jas įsmigo ir dingo iš akių. Viskas baigta. Urka išėjo į jūros vandenis.

Vaikas žiūrėjo, kol ji visai pranyko.

Jis buvo nustebintas, bet jau apie kažką mąstė.

1 Eime (isp.).

55

Prie jo apstulbimo dar prisidėjo neaiškus tikrovės suvokimas. Atrodė, kad ši, tik pradedanti gyventi, būtybė jau turėjo patirtį. Gal ji mokėjo net ir teisti. Kartais, kai išmėginimas ateina per anksti, vaiko pasąmonės kamputyje atsiranda lyg ir savotiškos svarstyklės —

baisios svarstyklės — kuriomis šios mažos sielos sveria kūrėjo darbus.

Jausdamasis nekaltas, jis priėmė tai, kas įvyko. Be jokio skundo.

Teisusis nepriekaištauja.

Taip šiurkščiai žmonių atstumtas, jis net nesujudėjo. Jis tarsi iš vidaus sustingo. Vaikas nepalinko nuo netikėto likimo smūgio, tarsi norėjusio nutraukti jo gyvenimą dar beveik prieš jam prasidedant. Šį smūgį jis pakėlė stovėdamas.

Matant nustebusį ir nė truputėlio nesielvartaujantį

vaiką, kiekvienam būtų buvę aišku, jog iš tų jį palikusių

žmonių nei jis ką mylėjo, nei jį kas mylėjo.

Susimąstęs jis užmiršo šaltį. Staiga vanduo ūžtelėjo jam ant kojų, potvynis kilo; šaltas dvelktelėjimas su-

šiurpino plaukus; ėmė pūsti šiaurys. Vaikas nusipurtė.

Drebulys perbėgo nuo galvos iki kojų, ir jis atsipeikėjo.

Jis apsidairė aplink.

Jis buvo vienas.

Iki šiol pasaulyje jam buvo tik tie žmonės, kurie dabar plaukia urka. Jie ką tik dingo iš akių.

Nors ir keista, bet pridursime, kad šie žmonės, vieninteliai, kuriuos jis žinojo, jam buvo nepažįstami.

Jis nebūtų galėjęs pasakyti, kas jie tokie.

Jo vaikystė prabėgo jų tarpe, bet jis nesijautė esąs jiems savas. Gyveno šalia jų, ir viskas.

Dabar tie žmonės jį užmiršo.

Jis liko be pinigų, be apavo, be duonos kriaukšlio ki

šenėje. Skarmalai vos dengė jo kūną.

Buvo žiema. Vakaras. Iki žmonių gyvenamo būsto reikėjo žygiuoti keletą lje.

Vaikas nežinojo, kur jis yra.

Jis nieko nežinojo, nebent tai, kad žmonės, su kuriais drauge atėjo prie jūros kranto, išplaukė be jo.

Jis pasijuto esąs išmestas iš gyvenimo.

Pasijuto bejėgis. •

Jam buvo dešimt metų.

Vaikas stovėjo dykvietėje, tarp dviejų bedugnių: iš

vienos matė kylant naktį, iš antros girdėjo ūžiant bangas.

Jis pasirąžė, iškėlęs liesas rankeles, ir nusižiovavo.

Paskui staiga, tarsi žmogus, galutinai apsisprendęs, jis atsikratė sustingimo ir, nusigręžęs nuo įlankos, vikriai kaip voverė — o gal kaip klounas — ėmė keberiotis uola aukštyn. Jis kopė takeliu, paskui išsimušė iš jo, vėl susirado, žvalus ir viskam pasiryžęs. Dabar jis skubėjo ten, kur buvo žemė. Galėjai pamanyti, kad jis turėjo kelionės tikslą. Tuo tarpu jis pats nežinojo, kur einąs.

Skubėjo jis be tikslo, tai buvo tartum bėgimas nuo lemties.

Žmogus kopia, gyvulys lipa keturpėsčias; jis ir kopė, ir lipo keturpėsčias. Kadangi skardingosios Portlendo uolų pakriūtės yra pietų pusėje, ant takelio beveik nebuvo sniego. Tačiau ir tas pats sniegas nuo speigo virto ledo kruopelytėmis ir keleiviui labai kliudė. Vaiko tai nesustabdė. Suaugusio žmogaus palaidinė jam buvo per plati ir varžė judesius. Nuolat ant kokio kauburio ar nuolaidumos pasitaikydavo ledo, ir vaikas griuvinėjo.

Kartais jis pakibdavo keletą akimirkų ties bedugne ir vėl tverdavosi sausos šakos ar uolos kyšulio. O sykį už

ėjo ant brekčijos padermės uolienos, ir toji subyrėjo po jo kojomis, nuvilkdama jį žemyn. Tokios griūtys — pavojingos. Keletą sekundžių vaikas riedėjo, pasišokinėdamas kaip čerpė nuo stogo; jis nusirito kūliavirsčia iki pat bedugnės krašto; jį išgelbėjo žolės kuokštas, už kurio pavyko nusitverti. Jis nesuriko, išvydęs bedugnę, kaip ne-97

suriko tada, kai žmonės jį paliko; sukaupė jėgas ir tylėdamas vėl ėmė kopti aukštyn. Pakriūtė buvo aukšta. Kelyje tykojo dar ne vienas netikėtumas. Tamsoje praraja buvo dar kraupesnė. Stačiam skardžiui, atrodė, nebus galo. Jis traukėsi nuo vaiko į gilų dangų. Vaikas kopė ir kopė, o viršūnė tarsi irgi kilo. Iš visų jėgų kabaruodama-sis aukštyn, vaikas nenuleido akių nuo šios juodos atbrailos, kuri lyg koks užkardas atitvėrė jį nuo dangaus.

Pagaliau jis užropštė.

Užšoko ant plokščiakalnio. Būtų buvę galima pasakyti: jis pasiekė žemę, nes išsikepurnėjo iš prarajos. . .

Bet skardžio viršuje jį tuoj pagavo drebulys. Lyg naktis būtų įkandusi — taip vėjas nutvilkė jam veidą. Pūtė

šaižus šiaurės vakarų vėjas. Vaikas tvirčiau susisiautę ant krūtinės jūreivišką palaidinę.

Geras tai buvo drabužis. Jūreiviai jį vadina neper

šlampamu, nes tokios palaidinės nebijo smarkaus lietaus.

Pasiekęs plokščiakalnį, vaikas tvirtai atsistojo basomis kojomis ant sušalusios žemės ir apsidairė.

Užpakalyje buvo jūra, priešais — žemė, virš galvos —-

dangus. . ; '.

Bet jame — nė žvaigždelės. Tirštas rūkas dengė dangaus skliautą.

Nuo tos stačios uolos jis išvydo priešais save žemę ir žiūrėjo į ją. Kiek tik akis a p r ė p i a — v i e n lygūs, apledėję, sniegu užnešti laukai. Kur-ne-kur virpčiojo vėjyje viržių krūmeliai. Nesimatė jokio kelio. Anei žymės, kad jo būta. Netgi piemens lūšnelės. Tik nuo žemės atplėštas lakus sniegas, čia vienur, čia kitur susisukdavo balkšvais sūkuriais ir nuskriedavo tolyn. Padūmavusi kuprotų

kalvų virtinė traukėsi visu dangaus pakraščiu. Blausi, neaprėpiama lyguma skendėjo palšame rūke. Gūdi tyla.

Tai buvo beribių erdvių gūduma ir kapų tyla.

Vaikas atsigręžė į jūrą.

Jūra kaip ir žemė buvo balta; žemę dengė sniegas, jūra putojo. Nieko nėra nykesnio kaip akinantis sniego 58

ir putotos jūros baltumas. Nakties šviesos kartais esti nepaprastai ryškios: jūra atrodė plieninė, uolos lyg iš juodmedžio. Žiūrint nuo aukštumos, kur stovėjo vaikas, boluojantis Portlendo užtakis atrodė beveik visai kaip geo-'

grafijos žemėlapyje. Sis nakties peizažas buvo kažkoks pasakiškas; tamsus piautuvas, įsirėžęs į blyškų ratą; kartais tokį vaizdą gali matyti, kai pateka mėnulio delčia.

Visoje pakrantėje, nuo vieno kyšulio iki kito, nesumir-gėjo joks žiburėlis, rodąs, kad kažkur liepsnoja židinys, dega šviesa lange, kad ten gyvena žmonės. Tamsu danguje, tamsu žemėje; jokio žiburio apačioje, jokios žvaigž-1

dės aukštai. Plačiai tyvuliuojanti įlanka staiga tai vienoje, tai kitoje vietoje iškeldavo vandens kauburius. Vėjas šiaušė ir raukšlėjo jos paviršių. Užtakyje vis dar tebebuvo matyti tolstanti urka.

Tikriau sakant, juodas trikampis, slystąs blyškiai švininiu paviršiumi.

Toli, grėslioje begalybės prieblandoje, neaiškiai vilnijo jūros platumos.

„Matutina" greitai tolo. Kas minutę ji darėsi mažesnė

ir mažesnė. Niekas taip greitai nedingsta, kaip laivas jūros toliuose.

Netrukus laivo pirmagalyje sužibo žibintas; matyt, aplink buvo taip tamsu, jog vairininkui prireikė apšviesti bangas. Šviesos taškelis, kurio mirksėjimas buvo pastebimas iš tolo, teikė kažką kraupaus aukštam ir ilgam laivo siluetui. Atrodė, lyg marška susisiautęs vaiduoklis klydinėtų viduryje jūros su žvaigžde rankoje.

Ore tvenkėsi audra. Vaikas to nesuvokė, tačiau jūreivis būtų persigandęs. Tai buvo nerimastingos nuojautos akimirka, kada rodosi, jog gamtos stichijos beregint taps kažkokiomis gyvomis būtybėmis, ir mūsų akyse įvyks paslaptingas vėjo pavirtimas uraganu. Jūra nebebus jūra, o vandenynas, ims dūkti aklos jėgos, tas, ką mes laikome daiktu, pasirodys beturį sielą. Ir visa tai netrukus teks 59

išvysti. Užtat ir darosi baisu. Žmogaus sielą gąsdina šis susidūrimas su visatos siela.

Dar mirksnis — ir prasidės chaosas. Vėjas, draikydamas rūką ir versdamas debesį ant debesies, statė dekoraciją šiurpiajai dramai, vadinamai sniego audra, kur veikia bangos ir žiema.

Pirmieji ženklai — laivai, grįžtą į prieplauką,— jau pasirodė. Netrukus reidas atgijo. Iš už kyšulių kas akimirką išnirdavo nerimo vejamos barkos, skubančios prieplaukos link. Vienos aplenkdavo Portlend-bilą, kitos —

Sent-OIbens-hedą. Iš toliausiai grįžo burlaiviai. Visi ieškojo prieglobsčio. Pietuose tamsa tirštėjo, ir debesys, juodi kaip naktis, slinko ant jūros. Kraupiai nurimusios bangos laukė, kada pratrūks pakibusi viršum jų slopi audra.

Tokiame ore laivams geriau likti prieplaukoje. Ir vis dėlto urka išplaukė.

Ji laikė kursą į pietus. Iš užtakio ji jau buvo išplaukusi į atvirą jūrą. Staiga užlėkė škvalas; „Matutina", vis dar aiškiai matoma, pakėlė bures, tartum nutarusi pasinaudoti uraganu. Tai buvo šiaurės vakarų vėjas, seniau vadinamas „galerininkų vėju", pasalūniškas, piktas vėjas. Jis iš karto įnirtingai puolė urką. Toji, užpulta iš

šono, pasviro, bet nesulėtino greičio ir toliau skriejo į

plačius vandenis. Tai rodė, kad ji sprunka, o ne keliauja; kad ji ne tiek bijo jūros, kiek žemės; kad jai baisesnis žmonių persekiojimas, negu vėjų.

Urka, palaipsniui mažėdama, įsibedė į horizontą; maža žvaigždutė, lydėjusi ją tamsoje, išblėso; vis labiau susiliedamas su naktimi, laivas dingo iš akių.

Sį kartą visai.

Bent vaikas, atrodė, tai suprato. Jis liovėsi žiūrėjęs į

jūrą. Jo žvilgsnis nukrypo į lygumas, kalvas, slėnius, į

ten, kur gal pasitaikys sutikti kokią gyvą būtybę. Ir jis leidosi nežinomybėn.

60

IV

K L A U S I M A I

Kas buvo ši skubanti gauja, pametusi vaiką?

O gal šie bėgliai buvo kompračikosai?

Aukščiau esame smulkiai išdėstę, kokių priemonių

ėmėsi Vilhelmas III, parlamentui patvirtinus, prieš abiejų lyčių piktadarius, vadinamus kompračikosais, komprapekenjosais, čeilais.

Yra įstatymų, sukeliančių paniką. Paskelbus potvarkį

prieš kompračikosus, pradėjo masiškai bėgti ne tik jie, bet ir visokio plauko valkatos. Jie skubėjo slėptis ir palikti Anglijos krantus. Dauguma kompračikosų sugrįžo Ispanijon. Kaip jau sakėme, jų tarpe buvo daug baskų.

Šis vaiko globos įstatymas davė pirmuosius keistus rezultatus: staiga padidėjo pamestinukų skaičius.

Šis baudžiamasis statutas bematant padėjo privisti aibei rastinukų, kitaip sakant, pamestinukų. Ir visai suprantama. Kiekviena klajoklių gauja, kurioje buvo vaikas, kėlė įtarimą; ją išduodavo jau vien tai, kad buvo vaikas.

„Tai tikriausiai kompračikosai",— tokia mintis pirmiausia kildavo šerifui, prevo, konstebliui. Ir, žinoma, tuoj suėmimai, kvotos. Paprasti vargetos, kuriuos skurdas vertė eiti per žmones ir rinkti išmaldą, drebėjo iš baimės, kad juos gali palaikyti kompračikosais, nors su jais nieko bendro neturėjo; bet silpnas žmogelis neapsaugotas nuo galimų teisingumo klaidų. Be to, klajoklių

šeimos ir taip gyvena amžinoje baimėje. Kompračikosai buvo kaltinami svetimų vaikų prekyba. Tačiau neturtą visada lydi bėdos, ir tėvui su motina kartais sunku įrodyti, kad vaikas tikrai jų. Iš kur pas jus šis vaikas? Kaip įrodyti, kad jis dievo duotas? Vaikas pavirto pavojumi; juo buvo stengiamasi nusikratyti. Vieniems pabėgti bus žymiai lengviau. Pasitarę tėvas su motina palikdavo vaiką miške, ant pajūrio žvirgždo, o kartais šulinyje.

fJĮ

Vandens saugyklose rasdavo prigirdytų vaikų.

Pridurkime, kad Anglijos pavyzdžiu kompračikosus imta guiti visoje Europoje. Akstinas juos persekioti buvo duotas. Visam kam svarbu pradžia. Nuo to laiko visų

šalių policijos ėmė lenktyniaudamos gaudyti kompračikosus, ir Ispanijos algvasilai taip pat uoliai, ieškojo jų, kaip Anglijos konstebliai. Dar prieš kokius dvidešimt trejus metus ant akmens prie Otero vartų galėjai perskaityti neišverčiamą užrašą — kodeksas nesivaržo dėl žodžių — iš kurio matyti, kad bausmės atžvilgiu buvo daromas griežtas skirtumas tarp tų, kurie vaikus supirkinėjo, ir tų, kurie juos grobė. Stai šis užrašas gruboka kastiliečių tarme: Aąui ąuedan las ore jas de los compra-chicos, y las bolsas de los robanihos, mlentras que se van ellos al trabajo de mar.

Iš to matyti, kad nupiovimas ausų ir kt. dar nereiškia, jog išvengsi galerų. Dėl to valkatos subruzdo bėgti, kur galėdami. Jie išdumdavo persigandę, o atvykdavo drebėdami. Visoje Europos pakrantėje buvo akylai sekami atbėgėliai. Gaujai sėsti į laivą su vaiku buvo neįmanoma, nes išlaipinti vaiką buvo pavojinga.

Kur kas lengviau juo nusikratyti.

Kas gi pametė vaiką, kurį ką tik matėme nykios Portlendo pakrantės prietemoje?

Iš visko sprendžiant — kompračikosai.

V

Ž M O G A U S I Š R A S T A S M E D I S

Galėjo būti septinta valanda vakaro. Vėjas dabar pritilo — ženklas, kad netrukus vėl pasmarkės. Vaikas stovėjo Portlendo pietinio plokščiakalnio pakrašty.

Portlendas — pusiasalis. Bet vaikas nežinojo, kas tai yra pusiasalis, jis net žodžio „Portlendas" niekada nebuvo girdėjęs. Jis tik žinojo, kad galima eiti iki nugriūsi. Sąvoka — mūsų vadovas, bet vaikas tos sąvokos neturėjo. Anie jį atvedė ir čia paliko. Anie ir čia— šie du mįslingi žodžiai nulėmė jo likimą: anie — tai visa žmonių giminė; čia — visas pasaulis. Siame pasaulyje vienintelė jo atrama buvo žemės lopelis, ant kurio jis stovėjo,— kieta, šalta žemė po jo basomis kojomis. Kas laukė vaiko šiame dideliame sutemų pasaulyje, atvirame visiems vėjams? Niekas.

Jis patraukė šio Nieko link.

Aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios.

Jis perėjo įstrižai pirmą plokščiakalnį, paskui antrą, trečią. Kiekvienas nuovalys baigdavosi žemių slinktimi; nusileidimas kartais būdavo status, bet visada trumpas.

Aukštai iškilusios nuogos Portlendo nerijos lygumos primena didžiules plokštes, pusiau uždėtas viena ant kitos; pietiniame pakrašty jos lyg pakištos po aukštutinėmis, šiauriniame — užkrautos ant apatiniųjų. Susidarė savotiškos pakopos, kuriomis vaikui buvo lengva žengti. Protarpiais jis sulėtindavo žingsnį ir, atrodo, tardavosi pats su savimi. Naktis darėsi labai tamsi, ką nors įžiūrėti buvo vis sunkiau, toliau kaip už kelių žingsnių vaikas nieko nematė. - .

Staiga jis stabtelėjo, akimirką įsiklausė, su pasitenkinimu vos pastebimai linktelėjo galvą, žvaliai apsigręžė ir pasuko prie nedidelio gūbrio, neaiškiai įžiūrimo dešinėje, tame lygumos pakrašty, kuris rėmėsi į uolą. Ant šio gūbrio jis pamatė kažką pro rūką dūluojant: atrodė, lyg tai būtų medis. Iš tos pusės vaikas ką tik nugirdo triukšmą, bet tai nebuvo nei vėjas, nei jūros ošimas. Ir ne gyvulio riksmas. Vaikas pamanė, kad ten kažkas yra. Paspartinęs žingsnį, jis atsidūrė kalvos papėdėje.

Ten iš tiesų kažkas buvo.

Tai, kas neaiškiai dūlavo gūbrio viršūnėje, dabar buvo visai gerai matoma.

Iš žemės kyšojo kažkas panašaus į didžiulę iškeltą ranką. Viršuje jos plaštaka ir sulenktas smilius, iš apačios prilaikomos nykščio, sudarė gulsčią liniją. Tariamoji ranka, smilius ir nykštys dangaus fone atrodė lyg kampainis.

Nuo tos vietos, kur susijungė tie savotiški pirštai-—

smilius su nykščiu — kadaravo virvė, o ant jos galo pririštas kažkoks juodas beformis daiktas. Vėjo siūbuojama, virvė žvangėjo lyg grandinė.

Šį žvangesį vaikas ir girdėjo.

Iš arti pažiūrėjus, tai buvo ne virvė, o grandinė, kaip ir galėjai spręsti iš garso. Paprasčiausia laivo grandinė iš

pusapvalių žiedų.

Veikiant šiam paslaptingam amalgamacijos dėsniui, kuris gamtoje perdėm regimybę perpina su tikrovės reiškiniais, viskas čia — vieta, laikas, rūkas, rūsti jūra, migloti paveikslai, iškylą pačiame horizonto pakraštyje, kažkaip siejosi su šiuo siluetu, baisiausiai jį padidindami.

Prie grandinės pririštasis luitas kažkuo priminė dėklą.

Jis buvo suvystytas kaip kūdikis, tik žmogaus dydžio. Vir

šus jo buvo apvalus ir apjuostas vienu grandinės galu.

Apačioje dėklas buvo prairęs. Iš jo kyšojo pliki kaulai.

Lengvas vėjelis judino grandinę, ir tai, kas ant jos kabojo, tyliai siūbavo į šalis.

Šis bevalis luitas paklusdavo silpniausiam dvelkimui; jame buvo kažkas paniška; siaubas, smarkiai didinąs daiktus, beveik panaikino tikrąjį dydį, palikdamas tik kontūrus; tai buvo tiršta tiršta tamsa, įgijusi pavidalą; naktis gaubė jį iš viršaus, naktis tūnojo jo viduje; visur viešpatavo kapų klaikas; sutemos, patekantis mėnulis, žvaigždynai, dingsta už uolų, atmosferos slinktys, debesys, visų krypčių vėjai — tai ir buvo šios regimos nebūties sudėtinės dalys; šis vėjyje kadaruojąs neatpažįstamai sudarkytas strampas panėšėjo ir į jūros platumas, ir į dangaus tolius, o tamsa baigė panaikinti paskutinius kadaise buvusio žmogaus bruožus.

Tai buvo kažkas, dabar virtęs nieku.

64

Pavirsti palaikais — šiai būklei išreikšti žmonių kalboje nėra tinkamo žodžio.

Nebebūti ir tuo pačiu būti, nugrimzti į prarają ir rastis ne joje, išnirti kaip kokiam neskęstančiam viršum mirties — tokiuose tikrovės reiškiniuose glūdi tam tikras kiekis netikimumo. Tai ir yra kažkas neišreiškiama. Sios būtybės — kažin ar ją galima pavadinti būtybe,— šio juodo liudininko bebuvo likę palaikai ir, be to, baisūs palaikai. Kieno palaikai? Visų pirma — gamtos, paskui — visuomenės. Niekas ir kartu viskas.

Jis buvo visiško negailestingumo žinioje. Jį supo gūdi vienumos užmarštis. Jis buvo paliktas nežinomybės valiai. Jis buvo bejėgis prieš tamsą, kuri darė su juo, ką norėjo. Jis turėjo pakęsti viską. Ir pakentė. Uraganai jį

purtė. Niūrus darbas vėjams!

Visos griaunamosios jėgos darkė šį vaiduoklį. J a m buvo skirta pasibaisėtina lemtis — pūti atvirame ore. Jį

apėjo laidojimo įstatymas. Jį sunaikino, bet nesuteikė

amžinosios ramybės. Vasarą jį aplipdavo dulkės, žiemą —

purvas. Mirčiai yra būtina skraistė, o kapo nevalia išniekinti. O čia nei skraistės, nei kapo. Dūlėjimas begėdiškas ir akivaizdus. Mirtis elgiasi įžūliai, rodydama savo darbą. Ji įžeidžia tamsos viešpatijos rimtį, jei darbuojasi ne savo laboratorijoje — ne kape.

Si nebe gyva būtybė buvo išdorota. Išdoroti palaik a i — koks žiaurus galas! Kauluose nebebuvo smegenų, pilve — nebeliko vidurių, gerklėje — balso. Lavonas —

tai kišenė, kurią mirtis išverčia ir iškrato. Jeigu jis kažkada turėjo savąjį „aš", kur dabar tasai „aš"? Gal jis vis dar čia — ir baisu darėsi pagalvojus. Kažkas lyg pleveno aplink kažką, prirakintą prie grandinės. Ar begalima įsivaizduoti tamsoje kraupesnį paveikslą?

Kai kurie reiškiniai žemėje yra lyg ir įėjimai į nežinomybę, pro kur, atrodo, gali prasiskverbti mintis ir į kur veržiasi hipotezė. Spėliojimas turi savo compelle intrare l.

1 Privers k eiti (lot.).

5. Žmogus, kuris juokiasi

65

Atsidūrę kai kuriose vietose ir priešais kai kuriuos daiktus, mes nejučiomis stabteliame susimąstę ir stengiamės suvokti jų esmę. Nematomybėje yra tamsios praviros durys į nežinomą pasaulį. Kiekvienas susimąstys, išvydęs šį

numirėlį.

Beatodairiškas irimo vyksmas tyliai naikino lavoną.

Jo kraujas buvo išgertas, oda nugraužta, mėsa pagrobta.

Niekas nepraėjo, ko nors iš jo nepaėmęs. Gruodis iš jo pasisavino šaltį, vidurnaktis — baisumą, geležis — rudį, maras — užkratus, gėlė — kvapsnius. Lėtas organizmo griuvimas buvo savotiška duoklė. Lavono duoklė žvarbiam vėjui, lietui, rasai, ropliams, paukščiams. Juodoji naktis visomis rankomis apgrabaliojo mirusįjį.

Tai buvo kažkoks keistas gyventojas, nakties gyventojas. Jis buvo lygumoje ir ant kalvos, ir kartu jo ten nebuvo. Apčiuopiamas ir kartu nesamas. Šešėlis, dar labiau sutirštinąs tamsą. Kai užgesdavo diena ir žemę apgaubdavo nakties ramuma, jis šiurpiai susiliedavo su aplinka. Vien savo buvimu čia jis pabrėždavo audros gedulą ir žvaigždynų rimtį. Tai, kas dykumoje glūdi neišreiškiama, buvo sukaupta jame. Nežinomo likimo pamesta auka jis prisidėdavo prie viso, ką baugiai naktis nutyli. Jo paslaptis — tai lyg neaiškus visų pasaulio mįslių atspindys.

Jautei, kad aplink jį tartum mąžta gyvenimas ir traukiasi kažkur į gelmes. Jį supančioje erdvėje visa pama

žėle netekdavo tikrumo ir pasitikėjimo savimi. Virpą krūmai ir žolė, beviltiškas liūdesys, kažkoks nerimas, atrodo, savotiškai pateisinamas, tragiškai siejo visą peizažą su šia juoda ant grandinės kybančia pamėkle. Matant akiratyje vaiduoklį, vienuma darosi dar slogesnė.

Jis buvo apgaulingas. Niekad netylančių vėjų sūpuojamas, jis buvo nepermaldaujamas. Amžinai virpėdamas, jis kėlė siaubą. Jis atrodė — siaubinga sakyti — jį supančių erdvių centru, į jį rėmėsi kažkas neaprėpiamas.

Kas žino? Gal būt,.tasai mūsų nujaučiamas ir įžeidinė-

66

j amas teisingumas, esąs aukščiau už mūsų teisingumą.

Si nepalaidota šmėkla išreiškė žmonių kerštą ir savo paties kerštą. Šiose sutemose ir šioje dykynėje ji buvo savotiškas liudijimas. Nerimą keliančios materijos įrodymas, nes materija, prieš kurią žmogus dreba, yra tai, kas liko, sielai apleidus kūną. Kad nebe gyva materija mus sukrėstų, joje turėjo kažkada būti dvasia. Ji skundė žemiškąjį įstatymą dangiškajam. Žmogaus čia palikta, ji laukė

dievo. Viršum jos, čia susiliedami, čia visaip išsirangyda-mi kaip debesys ir bangos, sklandė didžiuliai tamsos viešpatijos regėjimai.

Už šio vaiduoklio buvo kažkoks, sakytum, siaubingas atitvėrimas. Bekraštybės aplink numirėlį niekas neribojo,— nei medis, nei namo stogas, nei koks praeivis. Kai, pasvirdamas į mus, matomai apsireiškia imanentinė būt i s — dangus, bedugnė, gyvenimas, kapas, amžinybė —

štai tada mes ir pajuntame, kad visa nepasiekiama, uždrausta, užmūryta. Kai atsiveria begalybė, nėra baisesnio užrakto į pasaulį.

VI

M I R T I E S G R U M T Y N E S S U N A K T I M I Tylus, nustebęs, įbedęs akis, vaikas stovėjo priešais šį daiktą.

Suaugusiam tai būtų buvusios kartuvės, vaikui tai buvo šmėkla.

Kur suaugęs matytų lavoną, vaikas matė pamėklę.

O, be to, jis nieko nesuprato.

Praraja visaip vilioja; viena tokia vilionė buvo šios kalvos viršūnėje. Vaikas žengė vieną žingsnį, paskui kitą.

Jis ėmė kopti, nors vis norėjo leistis žemyn, ir prisiartino, nors vis norėjo trauktis atgal.

37

Jis priėjo visai arti, nors drebėdamas, tačiau ryžtingas, susipažinti su šmėkla.

Sustojęs po kartuvėmis, atlošė galvą ir ėmė apžiūrinėti.

Šmėklą dengė vietomis blizgąs dervos sluoksnis. Vaikas aiškiai įžiūrėjo veidą. Jis buvo išteptas degutu, ir toji kaukė, atrodo, lipni ir tąsi, ryškėjo nakties atšvaituose.

Vaikas matė burną — tai buvo tik skylė, nosis — taip pat skylė, o akys — dvi skylės. Kūnas buvo įsuptas, tartum suvystytas į šiurkščią, naftoje išmirkytą drobę. Drobė supelėjusi, sudriskusi. Vienas kelis išlindęs. Pro plyšį

matėsi šonkauliai. Pakaruoklis jau buvo pusiau lavonas, pusiau skeletas. Veidas — žemės spalvos; juo slankioda-mi šliužai paliko blankias sidabro drūžes. Iš po drobės, prilipusios prie kaulų, pūpsojo iškilumai, kaip iš po statulos drabužio. Įtrūkusi, prasiskyrusi kaukolė priminė

persprogusį supuvusį vaisių. Dantys išliko dar žmogiški ir tebesislėpė lyg juokiantis. Praviroje burnoje, atrodė, dar tebeaidėjo paskutinis riksmas. Keli barzdaplaukiai stirksojo ant skruostų. Galva palenkta, lyg atidžiai ko klausytųsi.

Pakaruoklis neseniai buvo atnaujintas. Veidas, o taip pat išlindęs kelis ir šonkauliai šviežiai išdegutuoti. Apa

čioje kyšojo stibikauliai.

Tiesiai po jais, žolėje, mėtėsi pora batų, visai ištežusių nuo sniego ir lietaus. Jie buvo nukritę nuo pakaruoklio kojų.

Basas vaikas spoksojo į tuos batus.

Vėjas smarkėjo, protarpiais staigiai nuščiūdamas, kaip visuomet prieš vėtrą; jis tik ką visai liovėsi pūtęs. Lavonas nebelingavo. Grandinė karojo nejudėdama lyg virvė

su parištu svambalu.

Kaip visų būtybių, tik pradėjusių gyvenimą ir suvokiančių sunkią savo nedalią, taip ir vaiko galvoje ėmė

busti mintys, jaunos, neramios, kurios tarsi iš lukšto besikalančio paukščiuko stuksenimas varstyte varsto sme-68

genis; bet visa, kuo šią akimirką buvo pripildyta jo ma

žytė sąmonė, pavirto nustebimu. Kaip aliejus, išbėgęs per kraštus, gesina ugnį, taip įspūdžių gausumas slopina mintį. Suaugusiam būtų kilę aibė klausimų; vaikas tik žiūrėjo.

Smala išteptas veidas atrodė šlapias. Tartum ašaros sustingo akiduobėse -smalos lašai. Beje, smala, kiek tai įmanoma, žymiai sulėtino, jeigu ne visiškai sustabdė, ardomąjį mirties darbą. Tuo padaru, kurį vaikas matė prie

šais save, kažkas rūpinosi. Matyt, šis žmogus buvo brangus. Nenorėta, kad jis gyventų, bet stengtasi jį išsaugoti mirusį. . .

Kartuvės buvo senos, kirmgraužų išvarpytos, bet dar tvirtos, ir stovėjo čia ilgus metus.

Anglijoje, nuo neatmenamų laikų buvo paprotys smaluoti kontrabandininkus. Juos kardavo jūros pakrantėje, apliedavo derva ir taip palikdavo kabėti; kad pavyzdžiai paveiktų, jiems reikia erdvės, o nusmaluoti jie ilgiau išsilaiko. Derva buvo naudojama žmoniškumo sumetimais. Mat, taip darant, ne taip dažnai tekdavo senus pakaruoklius keisti naujais. Kartuvės būdavo statomos pakrantėje tam tikru atstumu viena nuo kitos, kaip mūsų

laikais gatvių žibintai. Pakaruoklis atstodavo žibintą. Jis savotiškai šviesdavo savo sėbrams kontrabandininkams.

Jie iš tolo, dar jūroje, pastebėdavo kartuves. Stai ten vienos kartuvės — pirmasis įspėjimas, ana kur kitos — antrasis įspėjimas. Tai neužkirto kelio kontrabandai, bet tvarka lieka tvarka. Toks paprotys gyvavo Anglijoje iki pat šio amžiaus pradžios. Dar 1822 metais priešais Duvro pilį buvo galima pamatyti tris juodai žvilgančius pakaruoklius. Beje, šitoks lavono išsaugojimo būdas buvo taikomas ne vien kontrabandininkams. Anglijoje jį naudodavo taip pat vagims, padegėjams ir žudikams. Džoną Peinterį, padegusį Portsmute jūreivystės sandėlius, 1776

metais pakorė ir nusmalavo.

69

Abatas Kuaje, kuris Džoną Peinterį vadino Zanu le Peintru, antrukart matė jį 1777 metais. Džonas Peinte-ris kabojo ant grandinės viršum jo padegtųjų sandėlių

griuvėsių, laikas nuo laiko vis iš naujo pertepamas degutu. Sis lavonas iškabojo,— beveik būtų galima pasakyti išgyveno,—kone keturiolika metų. Dar 1788 metais jis tarnavo teisingumo labui. Egiptiečiai brangino savo faraonų mumijas; pasirodo, paprasto žmogelio mumija taip pat gali būti naudinga.

Vėjas, ypač šėlęs kalvos viršūnėje, nušlavė nuo jos visą sniegą. Matėsi žolė, kur-ne-kur stirksojo dagiai. Ant kalvos žėlė tanki pajūrio velėna, nuo kurios uolų vir

šūnės atrodė lyg apsidengusios žaliu audeklu. Tik po kartuvėm, po pat nuteistojo kojomis augo vešli, stebėtinai aukšta žolė šiame liesame dirvožemyje. Na ir kurgi ji nebus vešli, jeigu čia šimtmečiais gurėdavo lavonai.

Žemė minta žmogaus palaikais.

Kažkokie kraupūs apžavai laikė čia vaiką. Jis stovėjo išsižiojęs. Vieną vienintelį kartą jis palenkė galvą: dilgynė skaudžiai nudegino kojas, ir jis pamanė, jog kas įkando. Paskui vėl atsitiesė ir toliau spoksojo, atmetęs galvą, į pakaruoklio veidą, kuris taip pat į jį žiūrėjo. Žiūrėjo juo labiau, kad neturėjo akių. Atsijusiu, neapsakomai sutelktu žvilgsniu, kuriame buvo šviesa ir tamsybės; žiūrėjo ne vien tuščios akiduobės, bet taip pat kaukolė, dantys. Visa numirėlio galva buvo žvilgsnis, ir tai šiurpu. Vyzdžių nėra, o jauti, kad tave mato. Klaikus šmėklos žvilgsnis.

Pamažėle ir pats vaikas pasidarė baisus. Jis nejudėjo, visas nutirpo. Nejuto, kad praranda sąmonę. Jis stingo, stabarėjo. Žiema tyliai atidavė jį nakčiai; žiemoje glūdi kažkas išdavikiška. Vaikas pavirto beveik statula.

Akmens šaltis smelkėsi į jo kaulus; tamsa — toji gyvat ė — šliaužė į vidų. Snaudulys, sklindąs nuo sniego, apsemia žmogų kaip tamsus jūros potvynis; vaikas iš lėto stingo kaip tas lavonas. Jį marino miegas.

70

Miego rankoje yra mirties pirštas. Vaikas pajuto, kaip toji ranka jį nutvėrė. Dar akimirksnis, ir jis parpuls po kartuvėm. Jis jau nebejuto, ar stovi, ar ne.

Neišvengiamas galas, jokios tarpinės būsenos tarp būties ir nebūties, grįžimas į išmėginimų žaizdrą, kiekvieną minutę galimas riedėjimas — štai toji praraja ir yra pasaulio sutvėrimas.

Dar valandėlė, ir vaikas su negyvėliu — gyvenimas tik ką pradėtas ir gyvenimas jau sugriuvęs — susilies į vieną išnykimą.

Vaiduoklis, atrodo, tai suprato ir nenorėjo, kad tai įvyktų. Staiga jis sukrutėjo. Sakytum, perspėjo vaiką.

Tai vėl pakilo vėjas.

Kas gali būti keisčiau už šį siūbuojantį numirėlį?

Kabąs ant grandinės lavonas, nematomo gūsio pajudintas, pasvirdavo, imdavo siūbuoti kairėn, žemyn, dešinėn ir vėl žemyn, ir taip iš lėto, ritmingai, šermeniškai tartum varpo šerdis. Baisus judesys ten ir atgal. Atrodė, lyg tamsoje svyruoja amžinybės laikrodžio švytuoklė.

Tai truko kurį laiką. Šis numirėlio lingavimas išbudino vaiką, kuris, nors ir sustingęs, gana aiškiai pajuto baimę. Grandinė su kiekvienu judesiu biauriai vienodai gergždė. Tartum atsikvepia ir vėl iš naujo pradeda. Grandinės girgždesys priminė žiogo čirpimą.

Staigūs vėjo gūsiai rodė, jog artinasi vėtra. Atsigrę

žė šiaurys. Lavonas ėmė dar niūriau svyruoti> Jis jau nebe siūbavo, o tiesiog šokinėjo purtomas. Girgždanti grandinė veriamai sucypė.

Atrodė, kad šauksmas buvo išgirstas. Jei tai buvo pagalbos šaukimasis, jis tapo išklausytas. Iš toli, nuo horizonto, atūžė galingas šlamesys.

Tai plasnojo sparnai.

Kaip dažnai į kapines ir dykvietes, ypač prieš audrą, lėkė kranklių pulkas.

Juodi, skrenda taškai prasimušė pro debesį, perskrodė rūką, iš arčiau pasidarė žymiai didesnį, susitelkė, su-Tl

sirikiavo ir klykdami nulėkė kalvos link. Tarsi būtų at

žygiavęs legionas. Sparnuotieji patamsių parazitai aptūpė kartuves.

Persigandęs vaikas atšoko atgal.

Paukščių pulkai klauso komandos. Juodvarniai susibūrė ant kartuvių. Bet nė vienas nenusileido ant lavono.

Jie kalbėjosi tarpusavy. Baisu klausyti, kai krankia varnai. Stūgavimas, švilpesys, riaumojimas yra gyvybės garsai, o kranksmu džiaugsmingai pritariama puvimui. Tartum girdėtum sudrumstą kapų tylą. Kranksmas — tai nakties gūdumos balsas. Vaikas stovėjo nustėręs.

Ne tiek iš šalčio, kiek iš persigandimo.

Krankliai nutilo. Vienas užšoko ant griaučių. Ženklas duotas. Supuolė ir kiti — debesis pakeltų sparnų, kurie tuojau susiglaudė, ir pakaruoklio nebesimatė pro šį tamsoje besidarbuojantį juodą knibždyną. Tą akimirką numirėlis staiga krūptelėjo.

Ar pats savaime? Ar nuo vėjo? Pakilęs uraganas jam atskubėjo į pagalbą. Vaiduoklį ėmė tąsyti mėšlungis. Padūkęs, įnirtingas vėjas pastvėrė lavoną ir mėtė jį į visas šalis. Pakaruoklis pasidarė siaubingas. Jis tarsi paklaiko.

Baisus kartoninis pajacas, pririštas ne ant plonos virvutės, o ant kartuvių retežio. Kažkoks patamsių pokštininkas tampė, įsitvėręs už galo, ir žaidė su šia mumija.

Ji taip vartaliojosi ir šokinėjo, jog atrodė, kad tuoj subyrės. Persigandę paukščiai pakilo. Lavonas tarsi nupurtė nuo savęs tuos biaurius padarus. Bet jie ir vėl sugrįžo. Ir tada užvirė kova.

Negyvėlis tartum įgavo pabaisišką jėgą. Vėjo gūsiai blokšdavo jį aukštyn, lyg norėdami su savim nusinešti; galima būtų pasakyti, kad jis priešindavosi, visomis jėgomis stengdamasis ištrūkti, ir tik geležinis kaklasaitis jį sulaikydavo. Paukščiai kartodavo visus jo judesius, jie čia atšokdavo, čia vėl būriu puldavo, įgąsdinti, patrakę.

Iš vienos pusės — klaikus mėginimas pabėgti; iš antros — prirakintojo persekiojimas. Negyvėlis, mėšlungiš-

72

kai mėtomas šiaurinio vėjo, pašokdavo, pasipurtydavo, užsidegdavo pykčiu, įsisupdavo pirmyn, atgal, į viršų, krisdavo žemyn, vaikydamas pakriką būrį. Negyvėlis buvo kuoka, o kranklių pulkas — dulkės. Žiaurieji sparnuo

čiai nė nemanė trauktis ir dar atkakliau puldinėjo. Nuo tos snapų daugybės negyvėlis lyg pamišimo priepuolyje be atodvasčio aklai kapojo orą, nelyginant virve parištas akmuo. Tarpais jį puldavo visi nagai ir visi sparnai, paskui vėl nieko nelikdavo: orda iškrikdavo, bet tučtuojau grįždavo dar pasiutesnė. Baisi bausmė, kuri nepasibaigia ir nutrūkus gyvybei. Paukščiai tartum patrako. Tik iš pragaro nasrų gali ištrūkti toks spiečius. Į darbą paleisti nagai ir snapai, krankimas, draskymas gabalais kažko, tik jau nebe kūno, kartuvių girgždėjimas, barškantys kaulai, geležies žvangesys, vėtros stūgavimas, sąm y š i s — ar begali būti šiurpesnės grumtynės? Lemuras prieš demonus. Vaiduoklių kova.

Tarpais, kai šiaurys pasmarkėdavo, pakaruoklis imdavo vartytis, gręžiodavo veidą į visas puses, lyg ketindamas vytis paukščius; atrodė, kad jo dantys taip ir taikėsi įkąsti. Vėjas stojo už jį, grandinė — prieš jį; tarytum du pikti dievai čia būtų įsimaišę. Uraganas taip pat kovojo. Negyvėlis raitėsi, paukščių būrys spirale sukosi aplink jį. Tai buvo verpeto sūkurys. . -

Apačioje galingai grumėjo jūra.

Vaikas savo akimis regėjo šį sapną. Staiga jis ėmė visais sąnariais drebėti, virpulys perbėgo visu kūnu; vaikas susverdėjo, sukrūpčiojo, vos neparpuolė, apsigręžė, suspaudė rankomis kaktą, tartum tai būtų vienintelė jo atrama, ir, kaip paklaikęs, vėjo taršomais plaukais, kiek galėdamas, pasileido nuo kalvos; užsimerkęs, pats beveik kaip vaiduoklis, bėgo, palikdamas užpakaly savęs kankinančius nakties reginius.

73

VII

Š I A U R I N Ė P O R T L E N D O N E R I J A Jis dūmė be kvapo, kur akys neša, be nuovokos sniegu, lyguma, erdve. Nuo bėgimo apšilo. J a m to ir reikėjo.

Jeigu ne tas bėgimas ir baimė, jis jau būtų buvęs nebe gyvas.

Visai uždusęs, stabtelėjo. Bet atsigręžti atgal nedrįso.

J a m vaidenosi, kad paukščiai jį vejasi, kad negyvėlis tikriausiai nusitraukė grandinę ir seka paskui, kad net kartuvės, ir tos, aišku, nusileido nuo kalvos ir skuba įkandin negyvėlio. Jis bijojo, kad atsigręžęs viso to nepamatytų.

Kiek atsipūtęs, jis vėl leidosi bėgti.

Vaikai negali suvokti to, kas vyksta. Šis berniukas baimės padidintus įspūdžius priėmė be sąryšio, nedarydamas iš jų jokių išvadų. Jis ėjo, pats nežinodamas nei kur, nei kodėl; bėgo, pagautas nerimo, sunkiai kaip sapne. Praslinko beveik trys valandos, kai jį čia paliko, ir jo troškimas eiti kažkur pirmyn liko toks pat neaiškus, tik pasikeitė tikslas: jis jau nebe ieškojo, o bėgo. Vaikas nejautė nei alkio, nei šalčio, tik baimę. Vienas instinktas nuslopino kitus. Dabar vienintelė jo mintis buvo — pabėgti. Pabėgti nuo ko? Nuo visko. Gyvenimas jam atrodė

kaip baisi siena, supanti jį iš visų pusių. Jeigu jis būtų galėjęs ištrūkti nuo visko, jis taip ir būtų padaręs.

Bet vaikai nežino to būdo išlaužti kalėjimo durims, kuris vadinamas savižudybe.

Jis bėgo.

Kiek laiko jis taip bėgo — nežinia. Tačiau bebėgant ir kvapo ima stigti, ir baimė silpnėja.

Staiga, tartum paveiktas proto balso ir pajutęs netikėtą energijos antplūdį, vaikas sustojo; sakytum, jam pasidarė gėda bėgti. Jis atsitiesė, treptelėjo koja, ryžtingai pakėlė galvą ir atsigręžė atgal.

Užpakaly nebebuvo nei kalvos, nei kartuvių, nei kranklių pulko.

74

Tik rūkų aptrauktas horizontas.

Vaikas leidosi tolyn.

Dabar jis ne bėgo, o ėjo ramiai. Pasakyti, kad šis susitikimas su numirėliu jį subrandino, tereikštų įsprausti į

siaurus rėmus tą sudėtingą ir sunkiai išreiškiamą įspūdį, kurį vaikas pergyveno. Tame įspūdyje tilpo kur kas daugiau ir kur kas mažiau. Kartuvės, smarkiai paveikusios tą pradinę supratimo pakopą, kitaip sakant, jo mintį, jam taip ir liko regėjimu. Bet kadangi nugalėta baimė

suteikia jėgų, vaikas pasijuto stipresnis. Jeigu jis būtų

buvęs to amžiaus, kada sugebama pažvelgti į savo vidų, jis būtų radęs tūkstantį dingsčių susimąstyti, bet vaikų

protavimas neišsivystęs, ir tas jiems nesuprantamas jausmas, kurį žmogus vėliau vadina pasipiktinimu, sukelia tik kartėlį.

Pridursime, kad vaikas sugeba labai greit pergyventi jutimą. Tolumoje pranykstančios apybraižos, kurios sudaro skaudžių reiškinių amplitudę, lieka jo nepastebėtos.

Pats vaiko amžius, jo silpnumas, saugo jį nuo perdaug sudėtingų emocijų. Jis mato patį faktą ir labai mažai ką iš šalies. Vaikams nesunku pasitenkinti dalinėmis sąvokomis. Gyvenimo procesas, kaip visuma, įsisavinamas daug vėliau, kada ateina patyrimas su savo bagažu. Tada priešpastatomos atskiros grupės kažkada patirtų faktų, pra-lavintas ir išaugęs protas ima juos lyginti, mažų dienų

prisiminimai iškyla pro visa, kas išgyventa, nelyginant palimpsesto išskustosios raidės; tie prisiminimai tampa atramos taškais logikai, ir tai, kas vaiko smegenims buvo regėjimas, suaugusio žmogaus smegenyse pasidaro silogizmu. Beje, patyrimas patyrimui nelygu, jis gali išeiti į gera arba į bloga, žiūrint kokia žmogaus prigimtis. Gerosios prigimtys subręsta, blogosios — pagenda.

Vaikas nubėgo apie ketvirtį mylios ir antra tiek nu

žingsniavo. Staiga jis pajuto, kad viduriuose žarna žarną ryja. Mintis, iš karto išstūmusi šlykštų kartuvių reginį, 75

visu žiaurumu užvaldė jį: valgyti! Laimė, žmoguje yra kažkas gyvuliška: tai jį grąžina tikrovėn.

Bet ką čia tokio užvalgius? Kur užvalgius? Kaip užvalgius ?

Jis apieškojo savo kišenes. Mechaniškai, nors gerai žinojo, kad jos tuščios.

Paskui paspartino žingsnį. Pats nežinodamas, kur einąs, jisai skubėjo pasiekti kokią nors pastogę.

Tikėjimas nakvyne iš dalies siejasi su žmogaus tikėjimu apvaizdos ranka.

Tikėti, kad atsiras kur priglausti galvą, reiškia tikėti dievu.

Tačiau šioje sniego lygumoje nebuvo matyti nieko nors kiek panašaus į pastogę.

Vaikas ėjo ir ėjo, o aplinkui, kiek akis užmato, buvo vien plynas laukas.

Ant šio plokščiakalnio niekada net ir nėra buvę jokio žmogaus būsto. Tik žemai, papėdėje, uolų plyšiuose, nes troboms susiręsti nebuvo miško, senovėje gyventa pirminių žmonių, kurių visas ginklas — prie lazdos pririštas akmuo, kuras — džiovintas jaučių mėšlas, o dievas •—•

stabas Čeilas, stovėjęs Dorčesterio laukymėje; jie gaudydavo pilkuosius netikrus koralus, kuriuos Velso gyventojai vadindavo plin, o graikai — isidis plocamos.

Vaikas vadovavosi savo nuovoka, kiek ji jam galėjo padėti. Likimas — tai kryžkelė, ir baugu pasirinkti kelią; o šiai mažai būtybei jau pačioje gyvenimo pradžioje teko rinktis aklai. Vis dėlto jis ėjo pirmyn. Nors jo blauzdos ir atrodė plieninės, vaikas pradėjo pavargti. Jokio tako šioje lygumoje; jeigu koks ir buvo, sniegas jį užpustė.

Intuityviai jis ėjo toliau į rytus. Aštrūs akmenys nugraužė jam kulnus. Dieną būtų galima matyti sniege raudonas kraujo dėmes.

Vietovė jam buvo visai nepažįstama. Jis ėjo Portlendo plokščiakalniu iš pietų į šiaurę, o gauja, čia vaiką at-

76

vedusi, reikia manyti, kirto jį iš vakarų į rytus, vengdama ką nors sutikti.

Į Portlendą, kur laukė urka, toji gauja tikriausiai išplaukė žvejo ar kontrabandininko barka iš kokio nors Edžiskoumbo pakrantės punkto, pavyzdžiui, kad ir iš

Sen-Ketrin-čepo arba iš Svonkrajaus, išsilaipino kur nors Vestono užtakyje ir vėl sėdo į laivą vienoje iš Estono įlankėlių. Si kryptis kryžmiškai kirtosi su tąja, kurios dabar laikėsi vaikas. Todėl jis ir nepažino vietovės.

Portlendo plokščiakalnyje pasitaiko aukštų kūbrių, staigiai griūvančiais šlaitais pakrantėje ir statmenai nueinančiais į jūrą. Beklydinėdamas vaikas užkopė ant vienos tokios iškilusios viršūnės ir sustojo, tikėdamasis didesniame plote daugiau ką. pamatyti, stengdamasis ką nors įžiūrėti. Priešais jį visu akiračiu kabojo melzgana neperregima danga. Vaikas žiūrėjo įdėmiai, ir jo įtemptam žvilgsniui kai kas ėmė ryškėti. Toli vakaruose, lomos gilumoje, žemiau to tiršto melzganumo, kurį naktį

galėjai palaikyti judančia padūmavusia uola, driekėsi ir sklaidėsi kažkokie juodi skutai, iškediję, vos vos regimi.

Blausi neperregima d a n g a — tai rūkas, juodi skutai —

dūmai. Kur dūmai, ten ir žmogus. Vaikas leidosi ton pusėn.

Bent kiek toliau jis pastebėjo nuokalnę ir jos papėdėje, tarp neaiškių, rūko gaubiamų uolų apybraižų, kažką panašaus į seklumą ar neriją, tikriausiai jungiančią akiratyje įžiūrimas lygumas su plokščiakalniu, kurį vaikas ką tik perkirto. Matyt, ten ir reikėjo eiti.

Iš tikrųjų jis pasiekė Portlendo sąsmauką, Čes-Hilą, susidariusią nuo potvyninių sąnašų.

Jis ėmė leistis žemyn.

Šlaitas buvo staigus ir nepatogus. Vis dėlto leistis buvo žymiai lengviau, negu keberiotis uolomis, norint ištrūkti iš įlankos. Kopimą į kalną atperka pakalnė. Tada Jis korėsi, dabar ritosi kūlvirsčiom.

77

Jis šokinėjo nuo uolos ant uolos, nepaisydamas, kad gali išsisukti koją ar nudardėti į neįžvelgiamą prarają.

Kad susilaikytų nepaslydęs ant uolų ir ant ledo, jis kabinosi už ilgų dygiosios kryklės šakų ir europinio ulekso, kurių aštrūs dygliai smigo jam į pirštus. Kai kur šlaitas būdavo ne toks status, ir tada vaikas kiek atgaudavo kvapą, bet tuoj pat vėl naujas skardis — taip ir žiūrėk, kur žingsnį žengti. Leidžiantis į prarają, kiekvienas judesys — tai problemos sprendimas. Reikia būti vikriam, kitaip bematant rasi galą. Sias problemas vaikas sprendė, vadovaudamasis instinktu, kurio būtų galėjusi pavydėti beždžionė, o akrobatą jo menas būtų tiesiog sužavėjęs.

Šlaitas buvo staigus ir ilgas. Tačiau vaikas jau buvo beveik apačioje.

Pamažu artinosi akimirka, kada jis pasieks neaiškiai boluojančią sąsmauką. ' •

Čia peršokdamas, čia šliauždamas nuo uolos ant uolos žemyn, vaikas kartkartėmis suklusdavo lyg baikšti stirna. Iš kažkur toli, kairėje, jo ausį pasiekdavo silpnas, pratisas gausmas, panašus į žemą rago balsą. Aukštai judėjo oras, o tas reiškinys pranašavo baisųjį šiaurės vėją, kuris trimituodamas skelbia savo atvykimą iš ašigalio. Tuo pačiu metu vaikas protarpiais pajusdavo, tartum jo kaktą, akis, skruostus paliestų šalti delnai. Tai buvo stambūs sniego kąsniai, iš pradžių minkštai skrieję ore, o paskui ėmę suktis sūkuriais. Artinosi sniego audra.

Vaiką visą apsnigo. Daugiau kaip valandą šėlusi jūroje, sniego audra jau užgriebė ir krantą. Ji pamažu apėmė

lygumas. Slinko įstrižai iš šiaurės vakarų Portlendo plokš

čiakalnio linkui.

ANTROJI KNYGA

URKA JUROJE

i

N U O Ž M O G A U S N E P R I K L A U S O M I D Ė S N I A I Sniego audra jūroje — vienas iš nepažintų reiškinių.

Tai neaiškiausias meteorologinis fenomenas pilna žodžio prasme. Rūkų ir pūgos mišinys, kuris ir mūsų laikais dar nėra pakankamai ištirtas. Užtat ir atsitinka tiek nelaimių.

Linkstama visa tai aiškinti kaip vėjo ir bangų padarinį. Tuo tarpu ore yra kažkokia jėga, bet ne vėjas, ir vandenyje glūdi taip.pat kažkokia jėga, bet ne bangavimas. Ši jėga — ta pati ore ir vandenyje — tai išgaravimas. Oras ir vanduo — dvi skystos masės, beveik tapa-tingos: garai gali virsti skysčiu, o skystis — garais; todėl kvėpuoti ar gerti yra tas pat; pats išgaravimas yra skystas. Vėjas ir bangos tėra postūmiai, išgaravimas — srovė.

Vėjas matomas debesų dėka, bangos — putų dėka, o išgaravimas nematomas. Tačiau kartas nuo karto jis praneša apie save: „aš čia". Šis „aš čia" yra perkūnija.

Sniego audra — problema, analogiška „sausojo rūko"

problemai. Jeigu kada nors pavyks išaiškinti esmę reiškinio, kurį ispanai vadina callina, o etiopiečiai — ąuobar, tikriausiai tai padaryti įgalins atidus magnetinio išlydžio savybių stebėjimas.

7.9

Be šito, daugybė faktų lieka mums mįslė. Imkime kad ir vėjo greičio pasikeitimą; nuo trijų pėdų per sekundą audros metu jis pasiekia iki dviejų šimtų dvidešimt pėdų

ir sąlygoja bangos aukštį nuo trijų colių ramioje jūroje iki trisdešimt šešių pėdų — audringoje; arba horizontali net škvalo metu vėjo kryptis leidžia suprasti, kaip milžiniška trisdešimties pėdų banga gali siekti pusantro tūkstančio pėdų ilgio; bet kodėl gi Ramiojo vandenyno bangos keturiskart aukštesnės prie Amerikos, negu prie Azijos krantų, t. y. aukštesnės vakaruose, negu rytuose? Kodėl Atlanto vandenyne pastebimas priešingas vyksmas?

Kodėl aukščiausias vandens lygis pusiaujyje? Iš kur atsiranda vandenyne tie nevienodumai? Visus tuos klausimus gali išaiškinti tik magnetinančioji srovė, paimta drauge su žemės judėjimu ir dangaus kūnų trauka.

Ar tik ne dėl šio paslaptingo sudėtinių jėgų poveikio kyla vėjo svyravimai: jis, lėkdamas, pavyzdžiui, per vakarus iš pietryčių į šiaurės rytus, staigiai sugrįžta tokiu pat dideliu lanku iš šiaurės rytų į pietryčius, ir tokiu būdu per trisdešimt šešias valandas apskrieja nepaprastą penkių šimtų šešiasdešimties laipsnių apskritimą, kaip tai atsitiko prieš prasidedant sniego audrai 1867 metų

kovo 17?

Australijoje audros metu bangos siekia iki aštuoniasdešimt pėdų aukščio; tai ašigalio poveikis. Vėtras šiose geografinėse platumose sukelia ne tiek atmosferos sluoksnių susimaišymas, kiek povandeninių elektros išlydžių

trukmė; 1866 metais transatlantinio kabelio tiesimo darbai reguliariai kiekvieną parą būdavo sutrukdomi dviem valandom — nuo vidudienio iki antros — savotiškas grįžtamasis drugys. Nuo tam tikrų jėgų sudėties ir skaidymosi pareina atskiri fenomenai; jūreivis, norįs išvengti laivo sudužimo, turi į tai atsižvelgti, darydamas apskai

čiavimus. Tą dieną, kada laivininkystė nebesivadovaus atgyvenusiomis taisyklėmis, o taps tiksliuoju mokslu; kada bus stengiamasi sužinoti, kodėl, pavyzdžiui, mūsų

80

srityse šilti vėjai kartais pučia iš šiaurės, o š a l t i — iš pietų; kada žmonės supras, jog vandens temperatūros kritimas proporcingas vandenyno gyliui; kada kiekvienam bus aišku, jog žemės rutulys — tai didžiulis poliarizuotas magnetas beribėje erdvėje su dviem ašimis — sukimosi ašimi ir magnetine ašimi, susikertančiomis žemės centre, ir'jog magneto poliai sukasi aplink geografinius polius; kada tie, kurie stato savo gyvybę pavojun, sutiks ja rizikuoti, tik apsiginklavę mokslo žiniomis; kada stichijos nepastovumas bus ištirtas; kada kapitonas bus meteorologu, o locmanas — chemiku,— tiktai tada bus galima išvengti katastrofų. Jūra — tokia pat magnetinė stichija, kaip ir vandens stichija; ištisas neištirtų jėgų vandenynas vilnija bangų vandenyne, kitaip sakant, teka pasroviui. Matyti jūroje tik vandens masę, vadinasi, visai jos nematyti; jūroje vyksta fluido tekėjimas ten ir atgal, taip kaip vandens potvyniai ir atoslūgiai; traukos dėsniai, galimas daiktas, ją labiau veikia, negu uraganai; molekulinis sankabumas, pasireiškiąs, be kitų fenomenų, kapiliarine trauka, mūsų akimis labai nežymia, vandenyje įgauna grandiozinį mastą priklausomai nuo jo platybių, ir išlydžių bangos čia padeda oro ir vandens bangoms, čia, priešingai, joms trukdo. Kas nepažįsta elektros dėsnių, tas nepažįsta ir hidraulikos dėsnių, nes viena ir kita glaudžiai susiję. Tiesa, nėra sunkesnės ir mažiau ištirtos mokslo srities: ji tiek pat artima empirizmui, kiek astronomija—-astrologijai. Tačiau be šito mokslo neįmanoma laivininkystė.

O dabar grįžkime prie mūsų pasakojimo.

Iš daugelio jūros reiškinių pats baisiausias — sniego audra. Sniego audra — išimtinai magnetinė. Ji, kaip ir šiaurės pašvaistė, yra ašigalio padarinys; ir šis rūkas, ir ši šviesa — vis susiję su ašigaliu; sniego dribsniuose, kaip ir pašvaistės stulpuose, akivaizdžiai veikia magnetinė

srovė.

Žmogus, kuris juokiasi

81

Sniego audros — • tai jūros nervinės krizės ir kliedesio priepuoliai. Jūrą irgi kankina migrenos. Audras galima palyginti su ligomis. Vienos jų — mirtinos, kitos — ne; nuo vienų pasveikstama, nuo kitų — ne; sniego pūga pa-*

prastai laikoma mirtina liga. Vienas iš Magelano locmanų, Charabicha, pavadino ją ,,debesiu, išlindusiu iš kairiojo velnio šono" (una nube salida del molo lado del diabolo).

Siurkufas sakydavo: „Tokia audra tai kaip cholera."

Senovėje ispanų jūrininkai tokią pūgą vadindavo la nevada, kai dribdavo sniego kąsniai, ir la helada, kai krisdavo kruša. Jų žodžiais tariant, iš dangaus drauge su sniegu krisdavę ir šikšnosparniai.

Sniego audros būdingos ašigalių juostoms. Tačiau kartais jos atslenka ir į mūsų klimato juostą, teisingiau būtų pasakius, griūte užgriūna,— tiek šitie oro negandai pridaro žalos.

„Matutina", kaip jau matėme, palikusi Portlendą, ryžtingai leidosi į tą didžiai pavojingą naktinę kelionę, nepaisydama besiartinančios audros. Su tragiška narsa išplaukė ji pasitikti grėsmės. Bet, pabrėžiame, ji buvo apie tai įspėta.

II

S I L U E T A I I Š R Y Š K Ė J A

Kol urka tebebuvo Portlendo įlankoje, jūra atrodė rami, beveik nebangavo. Vanduo, tiesa, patamsėjo, bet danguje dar vis buvo šviesu. Vėjas vos išpūtė bures. Urka stengėsi laikytis arčiau uolos, kuri jai buvo gera priedanga.

Mažoje biskajiškoje feliugoje žmonių buvo dešimt: trys jūreiviai ir septyni keleiviai, jų tarpe dvi moterys.

82

Atviroje jūroje — ten sambrėškyje daug šviesiau — visi dabar buvo aiškiai įžiūrimi. Beje, niekas nebesislėpė, nebesivaržė, visi vėl pasijuto laisvai, garsiai kalbėjosi, ne-bedangstė veidų: išvykimas jiems buvo išvadavimas.

Krito į akis tų žmonių margumas. Apie moterų amžių

sunku spręsti: klajokliškas gyvenimas be laiko susendi-na, o skurdas įrėžia raukšles. Viena moteris buvo baske; antroji — su stambiu rožančiumi — airė. Jos atrodė abejingos kaip ir visi skurdžiai. Užlipusios ant denio, jos tuoj sutūpė greta ant dėdžių, prie stiebo. Jos šnekučiavosi; airių ir baskų kalbos, kaip jau sakėme, giminingos.

Baskės plaukai kvepėjo svogūnu ir baziliku. Urkos savininkas buvo baskas iš Gipuskos; vienas jūreivis baskas iš šiapus Pirėnų, kitas — iš anapus, t. y. abu tos pačios tautybės, nors pirmasis buvo prancūzas, antrasis —- ispanas. Baskai nepripažįsta oficialiosios tėvynės. Mi madre se llama montaita (kalva — mano motinos vardas), sakydavo mulų varovas Salareus.

Iš penkių vyrų, kurie plaukė kartu su moterimis, vienas buvo prancūzas iš Langedoko, antras — prancūzas provansietis, trečias — genujietis, senis, užsimaukšlinęs sombrero, kuriame nebuvo skylės pypkei, atrodė esąs vokietis, penktasis — jų vadas — buvo baskas iš žemų, smėlėtų Biskarosos lygumų. Tai jis, tą akimirką, kai vaikas buvo belipąs į urką, užkulniu nuspyrė lentą į

jūrą. Sis tvirto sudėjimo, staigių, greitų judesių vyriškis, apsivilkęs, kaip prisimenate, skarmalais, kurie raibuliavo aukso apvadais, žibučiais, nenustygo vietoje: jis čia pasilenkdavo, čia atsitiesdavo, zujo iš vieno laivo galo į

kitą, tarytum nerimaudamas dėl to, ką tik padarė, ir dėl to, kas turės įvykti.

Gaujos galva, urkos savininkas ir du jūreiviai-—visi keturi baskai — kalbėjosi čia baskiškai, čia ispaniškai, čia prancūziškai: tos trys kalbos vienodai paplitusios ir šiapus, ir anapus Pirėnų kalnų. Beje, visi, išskyrus moteris, šiaip taip kalbėjo prancūzų kalba, kuri sudarė

33

jų gaujos žargono pagrindą. Tuo laikotarpiu jau pastebimas tautų linkimas į prancūzų kalbą, kaip tarpinę tarp šiaurės kalbų, kur pernelyg vyrauja priebalsiai, ir pietų

kalbų, kur pernelyg vyrauja balsiai. Europoje prancūziškai kalbėdavo pirkliai, o taip pat ir vagys. Daugelis tikriausiai žino, kad Londono vagis Džibis suprasdavo Kartušą.

Urka, greitas burlaivis, skriejo pirmyn, tačiau dešimt keleivių, be to, dar jų bagažas, buvo per sunkus krovinys tokiam nedidelės talpos laiviūkščiui.

Tai, kad gauja bėgo šiuo laivu, anaiptol nereiškė, jog ekipažas irgi priklausė tai pačiai gaujai. Užteko, kad urkos savininkas ir gaujos galva abudu būtų vascongado.

Padėti vienas kitam — tai kiekvieno, be išimties, basko pareiga. Baskas, kaip jau sakėme, nelaiko savęs nei ispanu, nei prancūzu, jis yra baskas ir visada bei visur turi padėti savo žemiečiui. Tokia brolybė nuo seno įsigalėjusi Pirėnuose.

Tol, kol urka plaukė įlankos vandenyse, dangus, nors ir apniukęs, atrodo, nekėlė bėgliams nerimo. Jie gelbė-

josi, bėgo nuo persekiojimo ir buvo nežabotai linksmi.

Vienas kvatojo, kitas dainavo. Juokas buvo šaižus, bet laisvas, daina — nuvalkiota, bet nerūpestinga.

Langedokietis šaukė: caougagno. Narbonos tarme tuo žodžiu išreiškiamas didžiausias pasitenkinimas. Kilęs iš

Griuisano, pajūrio kaimelio, kuris šliejasi prie šiaurinio Klapo šlaito, niekad nebuvęs tolimajame plaukiojime, jis buvo greičiau žvejys, negu jūreivis, įpratęs irstytis laiveliu po nedidelį Bažo ežerą ir traukti pilną valksmą žuvies ant druskingojo Sent-Liusi smėlio. Jo genties žmonės dėvi raudonas megztas kepuraites, žegnojasi kažkaip ypatingai, ispanišku papročiu sudedami pirštus, geria vyną iš ožio kailio, švariai iki kaulo nugraužia kumpį, burnodami prieš dievą klaupiasi ant kelių, o maldą į savo šventąjį palydi grasinimu: „Didis šventasai, išklausyk ma-no prašymą, o jei ne — aš tau paleisiu akmeniu į galvą"

(ou te feg' un pic).

Prireikus langedokietis galėjo patalkininkauti ekipa

žui. Provansietis kambuze durpėmis kurstė ugnį po ketaus katilu, kuriame virė sriuba.

Sriuba buvo tam tikra rūšis , , p u č e r o t i k vietoje žuvies virė mėsa; provansietis mėtė į katilą stambius pilkuosius žirnius, gabalėliais supiaustytus lašinius ir raudonųjų pipirų ankštis — tie pipirai buvo bouillabaisse 1 mėgėjo nuolaida olla po d rida 2 mėgėjams. Salia pūpsojo atrištas maišas su produktais. Viršum provansiečio galvos, kambuzo palubėje, ant kablio lingavo uždegtas metalinis žibintas su žėručio stiklais. Salimais, ant kito kablio, sūpavosi tulžys, kuris atstojo vėtrungę. Buvo toks liaudies prietaras, kad negyvas tulžys, pakabintas už snapo, visada pasisukąs krūtine į tą pusę, iš kur pučia vėjas.

Prižiūrėdamas viralą, provansietis kartas nuo karto pridėdavo prie burnos gertuvės kaklelį ir siurbtelėdavo gurkšnį degtinės. Gertuvė buvo plati, paplokščia, apipįnta karklais, su ašelėmis: tokios gertuvės kabėdavo ant dir

žo prie šono ir buvo vadinamos juosmeninėmis gertuvėmis.

Siurbčiodamas degtinę, provansietis niūniavo sau po nosimi kažkokį posmą vienos iš tų kaimiškų dainelių, kurių turinys visai paprastutis: duburiuotas kelias, gyvatvorė; leidžiasi saulė, pro krūmokšnio tarpą, pievoje, matyti nutįsęs vežėčių ir arklio šešėlis, viršum gyvatvorės pasirodo ir pranyksta šakės su pasmeigta šieno gabana.

Dainai kažin ko ir nereikia.

Išvykimas sukelia žmogui palengvėjimą arba liūdesį, žiūrint, ką jis tuo metu pergyvena ir galvoja. Urkoje visi atrodė smagiai nusiteikę, išskyrus vieną, seniausią iš

1 Provans o žuvienė.

2 Karšt a mišrain ė — tautini s ispan ų patiekalas .

85

gaujos, žmogų su sombrero, kuriame nebuvo skylės pypkei.

Sis senis greičiausiai buvo vokietis, nors iš veido to nepasakytum •— esti tokių neišraiškingų veidų, kur išnykę tautybės bruožai; jis buvo praplikęs ir toks rimtas, jog plikė atrodė kaip tonsūra. Kiekvieną kartą, praeidamas pro dievo motinos statulėlę laivo priekyje, jis kilstelėdavo savo fetrinę skrybėlę, ir tada ant jo makaulės pasirodydavo išsipūtusios senatviškos venos. Jis buvo susisupęs duksliu apsiaustu iš rudos Dorčesterio maržos, smarkiai nunešiotu ir suplyšusiu, kuriam prasiskleidus matėsi durtinys, siauras, prigulęs prie kūno ir užsegiotas iki pat kaklo kaip sutana. Kasdienės maldos įpročiu jo rankos savaime susikryžiuodavo ant krūtinės. Jis buvo, kaip sakoma, mirtinai išblyškęs; fizionomija atspindi žmogaus vidų, ir klaidinga manyti, kad mintis bespalvė.

Si fizionomija aiškiai buvo paviršius keistos dvasinės būsenos, atstojamoji prieštaringų komponentinių jėgų, kurių vienos traukia į gera, kitos — į bloga, o stebėtojui atsiskleidžia, kad čia būtybė, galinti nupulti žemiau tigro arba iškilti viršum paprasto žmogaus. Tokių sielos chaosų

pasitaiko. Siame veide buvo kažkas neįskaitoma. Jo paslaptis siekė iki abstraktumo. Atrodė, kad šiam žmogui buvo pažįstamas ir mėgavimasis blogiu, iš anksto apskai

čiuotu, ir po to sekančia tuštuma.

Jo abejingumą, gal tik išviršinį, ženklino dvigubo suakmenėjimo žymė: suakmenėjusi budelio širdis ir suakmenėjęs mandarino protas. Galėjai tvirtinti, kad jam viskas įmanoma, net susijaudinimas, nes pabaisa taip pat savotiška tobulybė. Kiekvienas mokslininkas kiek primena lavoną, o šis žmogus buvo mokslininkas. Iš pirmo žvilgsnio krito į akis tas jo mokytumas; apie tai bylojo jo judesiai ir apsiausto klostės. Judrios raukšlės šio poligloto veide kartais subėgdavo į grimasą, kuri nesiderino su akmeniniais bruožais. Beje, tas veidas buvo rūstus. Be veidmainystės ir be cinizmo. Tragiško mąstytojo veidas, 86

žmogaus, kurį nusikaltimas privertė susimąstyti. Iš po sutrauktų bandito antakių žvelgė arkivyskupo žvilgsnis.

Reti pašarmoję plaukai ties smilkiniais buvo baltutėliai.

Jautei, kad tai krikščionis, iki kaulų persiėmęs turko fatalizmu. Sausgėla išsukiojo jo liesus kaulėtus pirštus.

Aukštas, tiesus it kartis, jis atrodė juokingai, vaikščiojo kaip jūrininkas. Į nieką nežiūrėdamas, rūškanas, kupinas įsitikinimo, jis iš lėto žingsniavo po denį. Jo vyzdžių

gelmėse sustingo vos pagaunamas atspindys sielos, atidžiai žvelgiančios į tamsybes ir kankinamos sąžinės balso.

Kartas nuo karto gaujos galva, žmogus šiurkštus ir ūmus, kuris vis siuvo po laivą, pribėgdamas kažką pa

šnabždėdavo jam į ausį. Senis pritariamai linktelėdavo galvą. Atrodė, žaibas tariasi su naktimi.

III

S U N E R I M Ę 2 M O N Ė S N E R A M I O J E J U R O J E

Du žmonės laive buvo susirūpinę — tai senis ir urkos savininkas, kurio nereikia painioti su gaujos galva; savininkas nerimo dėl jūros, senis dėl dangaus. Vienas nenuleido žvilgsnio nuo bangų, antrasis visą savo dėmesį sukaupė į debesis. Savininkui rūpėjo, kokia bus jūra; seniui, atrodo, kėlė įtarimą zenitas. Jis įdėmiai stebėjo žvaigždes pro kiekvieną debesų properšą.

Buvo tas metas, kada dar šviesoka, o jau vakarėje prieblandoje viena po kitos ima žiebtis žvaigždės.

Horizontas atrodė neįprastai. Rūkas jį gaubė nevienodai. Ties krantu buvo tirščiau ūkanų, viršum jūros-—

daugiau debesų.

Dar prieš išplaukiant iš Portlendo įlankos, urkos savininkas, pamatęs, kokios bangos, tučtuojau kuo rūpes-tingiausiai patikrino visą takelažą. Nelaukdamas, kada laivas aplenks kyšulį, apžiūrėjo špic-sarveną ir įsitikino, kad apatinių vantų sąranga visiškoje tvarkoje ir tvirtai laiko maršo puting-vantus — atsargumas jūreivio, numatančio, kad reikės išvystyti didžiausią greitį.

Urkos priekis — tai reikia laikyti trūkumu — per pusę varos 1 buvo giliau nugrimzdęs už vairagalį.

Laivo savininkas kas valandėlę vaikščiojo nuo busolės prie azimutinio kompaso, vizuodamas pro abu dioptrus į

kranto objektus, kad nustatytų rumbą, kuriam atitiko tie objektai. Iš pradžių pasirodė besąs beidevindas, ir laivo savininkas neatrodė nepatenkintas, nors laivas penkiais punktais buvo nukrypęs nuo kurso. Jis pats, kada tik galėdamas, vis stovėjo prie rumpelio, matyt, nesitikėdamas, jog kas kitas galės vairuodamas išgauti didžiausią plaukimo greitį.

Kadangi skirtumas tarp tikrojo ir tariamojo rumbo yra juo didesnis, juo greičiau plaukia laivas, tai atrodė, kad urka skrieja didesniu kampu vėjo krypties linkui, negu buvo iš tiesų. Urka plaukė ne bakštagu ir ne beidevindu, bet nustatyti tikrąjį rumbą galima tik tada, kai vėjas pu

čia į vairagalį. Jeigu debesyse pastebimos ilgos dryžės, sueinančios į vieną kurį nors tašką horizonte, tai šis taškas ir yra vieta, iš kur pučia vėjas. Bet tą vakarą pūtė

keli vėjai, vėjo rumbas svyravo, ir todėl urkos savininkas nebuvo tikras, ar kursas teisingas.

Jis vairavo atsargiai ir tuo pat metu drąsiai, kaitaliojo brasus, stebėjo visus staigius nukrypimus nuo kurso, stengėsi jų išvengti, sekė dreifą, pastebėdavo menkiausius rumpelio trūkčiojimus, neišleido iš akių nė vienos judėjimo aplinkybės, greičio nevienodumo, padūkusių vėjų; visą laiką, kad ko neatsitiktu, laikėsi tam tikru atstumu nuo kranto, pagal kurį plaukė laivas; atsimindamas, kad kelioninis kompasas mažas ir kad busolės rodomas vėjo 1 Var a — mata s Ispanijoje.

88

rumbas abejotinas, jis ypač stengėsi, kad kampas, kurį

sudarė vėtrungė su kiliu, būtų didesnis už burių prasiskėtimo kampą. Jo akys, be paliovos įsmeigtos į vandenį, tyrė visus bangų pasikeitimus.

Vis dėlto vieną kartą jis pakėlė akis į dangų, stengdamasis surasti tris žvaigždes didžiajame Oriono ūke; tos trys žvaigždės vadinosi Trys karaliai, o senovės ispanų

locmanų sena patarlė sako: Kas mato Tris karalius, tam nebe toli iki išganytojo.

Kaip tik tą akimirką, kai laivo savininkas pakėlė akis į dangų, kitame urkos gale pasigirdo senio murmėjimas:

— Nematyt nei Kelrodės žvaigždės, nei Antareso, nors ji šviečia raudonai. Jokios žvaigždelės.

Kitiems bėgliams niekas nerūpėjo.

Tačiau praėjus pirmajam džiaugsmo antplūdžiui, čai

žus ledinis vėjas priminė žmonėms, kad jie jūroje, ir dar sausio mėnesį. Kajutėje sutilpti buvo neįmanoma: per maža, be to, užversta bagažais ir pundais. Bagažas — keleivių, pundai — ekipažo, nes urka buvo ne pramoginių

kelionių laivas, o vežiojo kontrabandą. Keleiviams teko pasitenkinti deniu; tokie klajokliai nereiklūs. Įpratę gyventi po atviru dangumi, valkatos nesuka galvos dėl nakvynės; žvaigždelė jų draugužė, o šaltis užmigdo giliu, kurtais ir amžinu miegu.

Beje, šią naktį, kaip jau sakėme, žvaigždžių nesimatė.

Langedokietis ir genujietis, laukdami vakarienės, susirangė šalia moterų, prie stiebo, po brezentais, kuriuos jiems numetė jūreiviai.

Praplikęs senis vis tebestovėjo laivo priekyje, nejudėdamas, tarsi nejustų šalčio.

Urkos savininkas, nepasitraukdamas nuo rumpelio, riktelėjo gerkliniu balsu kaip Amerikos paukštis, vadinamas šaukliu; išgirdęs tą šūktelėjimą, priėjo gaujos galva, ir savininkas kreipėsi į jį: Etcheco jauna. Sie du baskiški žodžiai, kurie reiškia „kalnų artojau", senųjų kan-89

tabrų palikuonių naudojami kaip iškilminga įžanga pokalbiui, kuris turi būti su dėmesiu išklausytas.

Tada savininkas parodė pirštu gaujos galvai senį ir toliau kalbėjosi ispaniškai, nelabai taisyklingai, kaip kalba kalniečiai. Štai klausimai ir atsakymai:

— Etcheco jauna, que es este h o m b r e 1 ?

— Un hombre.

— Que lenguas habla?

— Todas.

— Que cosas sabe?

— Todas.

•— Qual pa'is!

— Ningun, y todos.

— Qual Dios?

— Dios.

— Como Ie llamas?

— EI Tonto.

— Como dices que le llamas?

— EI Sabio.

— En vuestre tropą, que esta?

— Esta lo que esta.

— EI gefe?

— No.

— Pues, que esta?

— La alma.

1 — Kaln ų artojau , kas šis pe r žmogus ?

— Žmogus.

— Kokiomis kalbomis jis kalba?

— Visomis.

•— Ką jis žino?

— Viską.

-— Kuris kraštas jo tėvynė?

— Joks ir visi.

— Kas yra jo dievas?

— Dievas.

— Kaip tu jį vadini?

— Bepročiu-

Gaujos galva ir laivo savininkas Išsiskyrė, kiekvienas vėl paskendo savo mintyse, o po kurio laiko „Matutina"

išplaukė iš įlankos.

Atviroje jūroje laivą pradėjo smarkiai supti.

Putų properšose vanduo atrodė kažkoks glitus. Vakaro prietėmy bangų keterų aiškiai nebesimatė, ir susidarė

įspūdis, jog aplinkui klakso tulžies klanai. Čia vienur, čia kitur atriedėdavo didžiulė priplota vilnis, tarytum suskilinėjusi ir žvaigždėta kaip akmeniu įdaužtas stiklas. Pa

čiame žvaigždučių viduryje, besisukančiame verpete, mirgėdavo žaltvykslė, labai panaši į tą vylingą dingusios šviesos atšvaitą, spindintį pelėdos vyzdžiuose.

„Matutina" išdidžiai ir drąsiai praplaukė pavojingai raibuliuojantį Čamburo seklumos ruožą. Čamburo sekl u m a — nematoma kliūtis, užstojanti išėjimą iš Portlendo reido, atrodo ne kaip užtvara, o kaip amfiteatras. Smėlio cirkas po vandeniu, pakopos, susidariusios nuo bangavimo, apvali ir simetriška arena, aukšta kaip Jungfrau, tik nugrimzdusi jūros dugne, tikras koliziejus vandenyne, iškyląs narui prieš akis kaip vaiskus regėjimas gelmėse,—

štai kokia yra toji Čamburo sekluma; ten grumiasi hidros, ten galynėjasi leviatanai; ten, kaip byloja padavimai, milžiniško piltuvo dugne guli grobiai laivų, kuriuos sulaikė ir paskandino milžinas voras Krakenas, kitaip dar vadinamas „žuvimi-kalnu". Tokia yra šiurpi jūros paslaptis.

Si pamėkliška, žmogui nežinoma tikrovė pasireiškia jūros paviršiuje lengvu ribuliavimu.

•— Kaip, pakartok, tu jį vadini?

— Išminčium.

— Kas jis toks yra jūsų gaujoje?

—- Tas, kas yra.

— Vadas?

— Ne.

•— Tad kas gi jis per vienas?

— Siela.

91

Devynioliktajame amžiuje Čamburo sekluma beveik išnyko. Neseniai pastatytas bangolaužis, bangų mūšos padedamas, apvertė ir sutrupino šį aukštą povandeninį

statinį, panašiai kaip užtvanka, 1760 metais pastatyta ties Kruaziku, per ketvirtį valandos pakeitė jūros potvynius ir atoslūgius. O juk potvyniai ir atoslūgiai — amžini. Bet amžinybė paklūsta žmogui labiau, negu manoma.

IV

P A S I R O D O D E B E S I S , N E P A N A Š U S Į K I T U S

Senis, kurį gaujos galva iš pradžių pavadino Bepro

čiu, o paskui Išminčium, nė per žingsnį nepasitraukė iš

laivo priekio. Praplaukus Čamburo seklumą, jo dėmesys pasidalijo tarp dangaus ir vandenyno. Jis čia pakeldavo akis, čia vėl nuleisdavo; ypač įdėmiai jis tyrė šiaurės rytus.

Laivo savininkas perdavė rumpelį vienam iš jūreivių, peržengė lynų dėžės liuką, perėjo škafutą ir atsidūrė ant bako.

Jis prisiartino prie senio, bet ne iš priekio. Sustojo per žingsnį užpakalyje, prispaudęs. prie šonų alkūnes, išskėtęs rankas, galvą palenkęs ant peties, išplėtęs akis, pakėlęs antakius, šypsodamasis vienu lūpų kampučiu kaip žmogus, pagautas smalsumo, sumišusio su ironija ir pagarbos jausmu.

Senis, gal dėl to, kad buvo įpratęs kartkartėmis kalbėtis pats su savimi, o gal dėl to, kad tas kažkas, kurį

jautė stovint užpakalyje, paskatino jį kalbėti, ėmė balsu samprotauti, stebėdamas erdvę.

— Dienovidinį, nuo kurio apskaičiuojamas šviesulio tekėjimas, mūsų amžiuje žymi keturios žvaigždės: Šiau-92

rinė, Kasiopėja, Andromedos Alfa ir Algenibo žvaigždė, kuri yra Pegaso žvaigždyne. Bet nė vienos iš jų nematyt.

Neaiškūs, vos girdimi žodžiai sekė vienas po kito mechaniškai, lyg tariami visai nesąmoningai. Jie plaukė iš

jo burnos ir čia pat sklaidėsi. Monologas — tai dvasinės, viduje degančios ugnies dūmai.

Laivo savininkas jį pertraukė:

— Senjore...

Senis, matyt, priekurtis ir, be to, dar labai susimąstęs, postringavo toliau:

•— Per maža žvaigždžių ir per daug vėjo. Jis vis kaitalioja savo kryptį ir metasi į krantą. Metasi statmenai.

Tai dėl to, kad sausumoje šilčiau, negu jūroje. Oras ten lengvesnis. Šaltas ir sunkus jūros vėjas veržiasi sausu-mon ir išstumia šiltą orą. Štai kodėl dideliame aukštyje vėjai pučia į žemę iš visų pusių. Reikėtų daryti ilgus halsus tarp apskaičiuotos lygiagretės ir spėjamos lygiagretės.

Kai stebima platuma nukrypsta nuo spėjamos platumos ne daugiau kaip tris minutes per kiekvieną dešimt lje ir ne daugiau kaip keturias minutes per kiekvieną dvidešimt lje,— kursas teisingas.

Laivo savininkas nusilenkė, bet senis ir dabar jo nepastebėjo. Šis žmogus, vilkįs bene Oksfordo ar Getingeno universiteto mantija, stovėjo nejudėdamas, vis toks pat atšiauriai išdidus. Jis stebėjo jūrą kaip žinovas, gerai pa

žįstąs vandens stichiją ir žmones. Jis tyrė bangas tokiu žvilgsniu, tartum ketintų įsijungti į jų triukšmingą pokalbį ir kažką joms pranešti. Jis buvo panašus ir į magistrą, ir į augurą. Jis atrodė kaip gelmių tyrinėtojas.

Senis toliau tęsė savo monologą, gal būt, tikėdamasis, kad kas nors jį išgirs.

— Galima būtų grumtis, jeigu turėtumėm ne rumpelį, o šturvalą. Plaukiant keturių lje greičiu per valandą, trisdešimt svarų jėga, veikianti šturvalą, gali duoti tris šimtus tūkstančių svarų galingumo norima kryptimi. Ir dar daugiau, nes kai kuriais atvejais pavyksta išgauti du apsisukimus viršaus.

Laivo savininkas nusilenkė antrukart ir tarė:

— Senjore...

Senis įdėmiai pasižiūrėjo į jį. Jis pakreipė tik galvą, pats visai nepajudėdamas.

— Vadinkit mane daktaru.

— Senjore daktare, aš esu laivo savininkas.

— Gerai,— atsakė „daktaras".

Daktaras — nuo šiol mes jį taip ir vadinsime,— atrodo, sutiko pradėti pokalbį:

— Laivininke, ar turi anglišką oktantą?

— Ne/

— Be angliško oktanto tu negali nustatyti aukščio nei iš užpakalio, nei iš priekio.

— Baskai,— atkirto laivo savininkas,— nustatydavo aukštį dar tada, kai anglų nebuvo.

— Per daug nepasitikėk olofejum.

— Aš sulaikau greitį, kai reikia.

— Ar išmatavai laivo greitį? -

— Taip.

— Kada?

— Ką tik.

— Kuo?

— Lagu.

— Ar apžiūrėjai medinį lago sektorių?

— Taip.

— Ar smėlio laikrodis teisingai rodo savąsias trisde

šimt sekundžių?

— Taip.

— Ar esi tikras, kad nuo smėlio trynimosi nepadidėjo plyšys tarp dviejų indelių?

— Taip.

— Ar patikrinai smėlio laikrodį muškietos kulka, pakabinta...

n

— Ant lygaus siūlo, susukto iš mirkytų kanapių pluošto? Žinoma.

— Gerai išvaškavai siūlą, kad jis neišsitemptų?

— Taip.

— O ar lagą patikrinai?

-— Aš patikrinau smėlio laikrodį muškietos kulka, o lagą — patrankos sviediniu.

— Kokio diametro tasai tavo sviedinys?

— Vienos pėdos.

— Pakankamai sunkus.

-— Tai senovinis sviedinys nuo mūsų senosios karinės urkos „Kas de Pargran".

— Ji priklausė Armadai?

— Taip.

— Kuri turėjo šešis šimtus karių, penkiasdešimt jūreivių ir dvidešimt penkias patrankas?

—- Apie tai žino juos paskandinusi jūra.

—- O kaip tu nustatei vandens smūgio jėgą į sviedinį?

— Vokišku bezmėnu.

— Ar apskaičiavai bangos spaudimą į lyną, prie kurio pririštas sviedinys?

— Taip.

— Na ir ką gavai?

— Vandens smūgio jėga buvo šimtas septyniasdešimt, svarų.

— Vadinasi, laivas per valandą padaro keturias prancūziškas mylias?

— Arba tris olandiškas.

— Bet tai tik rodo, kad plaukimo greitis didesnis už

srovės greitį.

— Žinoma.

— Kur tu plauki?

— Į vieną man žinomą užtakį tarp Lojolos ir San-Sebastijano.

— Pasistenk greičiau pasiekti to užtakio lygiagretę.

95

— Taip. Reikia stengtis, kiek galima, nenukrypti į

šalį.

— Saugokis vėjų ir srovių. Vėjai pasmarkina sroves.

•— Traidores!1

— Nesiplūsk. Jūra girdi. Nieko neužgauliok. Tavo .

darbas — stebėti.

— Aš stebėjau ir stebiu. Siuo metu vėjas pučia prie

šais kylančiam potvyniui, bet netrukus, kai tik prasidės atoslūgis, vėjas pūs viena su juo kryptimi, ir mes skrie-sime kaip strėlė.

— Žemėlapį turi?

— Ne. Sios jūros neturiu.

— Vadinasi, plauki akiplotu?

-— Ne. Turiu busolę.

— Busolė •— viena akis, žemėlapis —• antra.

— Ir vienakis mato.

-— Kaip išmatuoji kampą, kurį sudaro laivo kursas su kiliu?

— Aš turiu azimutinį kompasą, be to, pasikliauju nuovoka.

— Nuovoka — geras dalykas, bet žinojimas — dar geresnis.

— Kristofas 2 pasikliaudavo nuovoka.

— Kai kyla audra ir kompaso rodyklė blaškosi kaip patrakusi, tada nebežinai, už kokio vėjo nusitverti, ir galiausiai prarandi bet kokią kryptį. Asilas su žemėlapiu protingesnis už spėjiką su jo orakulu.

— Bet vėjas dar nepranašauja audros, ir nėra ko nuogąstauti.

— Laivai — musės jūros voratinklyje.

— Siuo metu nei bangos, nei vėjas nepavojingi.

— Juodi taškeliai, besisupą ant vilnies,— štai kas yra žmonės vandenyne.

1 Išdavika i (isp.).

2 Kolumbas .

96

J

— Nenumatau, kad kas bloga atsitiktų šią naktį.

— Gali kilti tokia maišatis, kad tu ir galvos sveikos neišneši.

— Kol kas viskas gerai.

Daktaro žvilgsnis įsmigo į šiaurės rytus.

Laivo savininkas kalbėjo toliau:

-— Kad tik pasiektumėm Gaskonės įlanką, ir aš atsakau už viską. O, duodu galvą, ten aš kaip namie. Iki panagių pažįstu savo Gaskonės įlanką. Nors toji gelda dažnai niršta, bet aš žinau, kur koks gylis, koks dugnas: prie San-Kiprijano — dumblas; prie Sisarkos — kiaukutai, ties Penjasu — smėlys, ties Buko-de-Mimisana —

žvirgždas; aš žinau ten kiekvieną akmenėlį, kokios jis spalvos.

Laivo savininkas nutilo: daktaras jo nebeklausė.

Jis tiriamai žvelgė į šiaurės rytus. Saitas daktaro veidas nepaprastai pasikeitė.

Iš jo padvelkė toks išgąstis, koks gali dvelkti tik iš

akmeninės kaukės. ,

— P a g a l i a u ! — p r a t a r ė daktaras.

Apvalūs, visai kaip pelėdos vyzdžiai plėtėsi iš siaubo, žiūrėdami į vieną tašką erdvėje.

Jis pridūrė:

— Teisingai. Aš su tuo sutinku. - -

Laivo savininkas spoksojo į jį.

Daktaras, kreipdamasis lyg į save, lyg į kažką jūros gelmėse, tarė:

— Aš sakau: taip.

Jis nutilo, išplėstomis akimis dar dėmesingiau įsižiūrėdamas į tai, ką matė, paskui pratarė:

— Atslenka iš toli, bet žino, ką daro.

Viena dangaus erdvės atkarpa, priešinga saulėlydžiui, prikausčiusi daktaro žvilgsnį ir mintį, buvo apšviesta vakarės žaros beveik kaip dieną. Si atkarpa, ryškiai užbrėžta ir gaubiama palkšvo rūko driekanų, buvo mėlyna, bet greičiau švininio, negu žydro atspalvio.

7. Žmogus, kuris juokiasi

Daktaras, visiškai atsisukęs į jūros pusę ir jau nebe

žiūrėdamas į laivo savininką, parodė smiliumi į šią erdvės dalį ir tarė:

— Ar matai, laivininke!

— Ką taip?

— Nagi va.

— Ką tokį?

— Stai ten.

— Mėlynumą? Matau.

— Kas tai?

— Dangaus kampelis.

— Tiems, kurie pateks į dangų. O tiems, kurie pateks kitur — tai visai kas kita.

Klaikus žvilgsnis, paskendęs prieblandoje, dar labiau pabrėžė paslaptingus jo žodžius.

Stojo tyla.

Laivo savininkas, kuriam gaujos galva dvejopai buvo apibūdinęs šį žmogų, mintyse paklausė pats save: „Kas jis per vienas? Beprotis ar išminčius?"

Kaulėtas, surembėjęs daktaro smilius, lyg skelbdamas nuosprendį, vis teberodė į blausiai mėlyną akiračio kampą.

Laivo savininkas įdėmiai žiūrėjo į tą mėlynumą.

— Iš tiesų,— burbtelėjo jis,—tai ne dangus, o debesis.

—• Mėlynas debesis blogiau už juodą,— tarė daktaras ir dar pridūrė: — Tai sniego debesis.

— La nube de la nieve, — tarė laivo savininkas, išsiversdamas tuos žodžius į gimtąją kalbą tarsi tam, kad geriau suvoktų jų prasmę.

— Žinai, kas yra sniego debesis? — paklausė daktaras.

— Ne.

— Netrukus sužinosi.

Laivo savininkas vėl įsistebeilijo į akiratį.

98

Vis tirdamas debesį, jis murmėjo:

— Vieną mėnesį pūgos, kitą — lietus, sausis kosti, vas a r i s — ašaroja,— štai ir visa mūsų Asturijos žiema. Mūsų lietus šiltas. Sniego iškrenta tik kalnuose. Bet užtat saugokis ten sni-ego griūties! Griūtis nieko nepripažįsta; tai tikras žvėris.

— O vandens viesulas — slibinas,— tarė daktaras.

Kiek patylėjęs, daktaras pridūrė:

— Štai jis ir atslenka.

Ir aiškino toliau:

— Iš karto ims pūsti keletas vėjų. Vienas, smarkusis, vakaris, kitas — labai vangus — rytys.

— Rytys—veidmainingas,— įsiterpė laivo savininkas.

Mėlynasis debesis didėjo.

—• Jeigu sniegas,— kalbėjo toliau daktaras,— yra baisus, kai verčiasi nuo kalno, pats spręsk, koks jis, užgriuvęs nuo ašigalio.

Jo akys pasidarė stiklinės. Veidas kaip ir akiratis vis labiau niaukėsi.

Susimąstęs jis kalbėjo toliau:

— Kiekvieną akimirką artėja lemiamoji valanda. Netrukus apsireikš aukštybių valia.

Laivo savininkui vėl kilo tas pats klausimas: „Ar tik jis ne beprotis?"

— Laivininke,— vėl prakalbo daktaras, nenuleisdamas akių nuo debesies,— ar seniai plaukioji po Lamanšą?

Laivo savininkas atsakė:

— Šiandien pirmą kartą.

Kaip vandens prisigėrusi kempinė jau nebepriima daugiau nė lašo, taip ir daktaro, kurio visas dėmesys buvo sutelktas į mėlynąjį debesį, nebegalėjo sujaudinti šis laivo savininko atsakymas, ir jis tik lengvai truktelėjo pečiais.

— Kaipgi -tai?

99

— Senjore daktare, paprastai aš plaukioju tik į Airiją. Iš Fuentarabijos į Blek-Harborą arba į Achilo salą; tikriau sakant, tai ne viena, o dvi salos. Kartais užsuku į Bračipultą, Velso pakrantės nerijoje. Bet man niekada neteko apiplaukti Scilio salų. Sios jūros aš nepa

žįstu.

— Blogai. Vargas tam, kas teįstengia skiemenimis skaityti vandenyną! Lamanšas — tokia jūra, kurią reikia skaityti greit ir sklandžiai. Lamanšas — sfinksas. Jo dugnas — klastingas.

— Čia dvidešimt penki sieksniai gylio.

— Reikia laikyti kursą į vakarus, kur gylis siekia penkiasdešimt penkis sieksnius, ir vengti rytų, kur tėra tik dvidešimt sieksnių.

— Plaukdami nuleisime lotą.

— Lamanšas — n e tokia jūra, kaip kitos. Joje potvynio metu vanduo pakyla iki penkiasdešimt pėdų, o stovintieji vandenys — ligi dvidešimt penkių. Čia ne šiaipsau paprasti potvyniai ir atoslūgiai. Ak, tu iš tiesų man atrodai pasimetęs.

— Šiąnakt nuleisime lotą. '

— Norint nuleisti lotą, reikia sustoti, o šitai tau nepavyks.

— Kodėl?

— Vėjas neleis.

— Pabandysime.

— Škvalas — tai špaga, perverianti strėnas.

— Vis tiek nuleisime lotą, senjore daktare.

— Tau netgi nepavyks pasisukti lagu į vėją.

— Dievas padės.

— Būk atsargesnis su žodžiais. Netark be reikalo vardo, kuris gali užtraukti nelaimę.

— Vis tiek leisiu lotą, sakau jums."

— Būk kuklus. Netrukus tau vėjas apskaldys antausius.

100

— Aš noriu pasakyti, kad pamėginsiu išmatuoti gylį.

— Bangos neleis švinui nusileisti į dugną, ir linis nutrūks. Ak, matyti, kad tu šiose vietose pirmą kartą!

— Na taip, aš gi jums sakiau.

— Tada klausyk, laivininke.

Žodis „klausyk" buvo ištartas taip įsakmiai, jog laivo savininkas nusilenkė.

— Senjore daktare, aš klausau.

— Atleisk halsus bakborte ir įtempk škotus štir-borte.

•— Ką jūs tuo norite pasakyti?

— Laikyk kursą į vakarus.

— Karamba!1

— Laikyk kursą į vakarus.

— Neįmanoma.

— Kaip sau nori. Aš tai sakau kitų labui. Man pa

čiam vis tiek.

— Bet, senjore daktare, laikyti kursą į vakarus...

— Taip, laivininke.

—^ Vadinas, plaukti prieš vėją!

— Taip, laivininke.

— Velniškas supimas!

— Pasirink kitus žodžius. Taip, laivininke.

— Laivą pakels piestu!

— Taip, laivininke.

— Gali stiebas lūžti!

— Gali.

— Jūs norite, kad aš vairuočiau į vakarus!

— Taip.

— Negaliu.

— Tada galynėkis su jūra, kaip išmanai.

— Kad tik vėjas pasikeistų.

— Jis nepasikeis visą naktį.

1 Ispaniška s ar portugališka s keiksmažodis .

101

— Kodėl V

— Jis pučia tūkstančio dviejų šimtų mylių ruožu.

— Plaukti prieš tokį vėją! Neįmanoma.

— Laikyk kursą į vakarus, sakau tau!

— Pamėginsiu. Bet mus vis tiek nuneš į šoną.

— Pavojinga.

— Brizas gena mus į rytus.

— Į rytus neplauk.

— Kodėl?

-— Laivininke, ar žinai, kaip šiandien vadinasi mūsų

mirtis?

— Ne.

— Ji vadinasi „rytai".

— Vairuosiu į vakarus.

Šį kartą daktaras pažvelgė į laivo savininką, ir pa

žvelgė tokiu žvilgsniu, kuris įsiremia, tartum stengdamasis įsmeigti į galvą kokią mintį. Jis visas atsigręžė į

laivo savininką ir iš lėto, skiemuo po skiemens, tarė:

— Jeigu šią naktį, kai būsime vidury jūros, išgirsime varpą, laivas žuvęs.

Apstulbęs laivo savininkas spoksojo į jį.

— Ką jūs norite pasakyti?

Daktaras nieko neatsakė. Jo žvilgsnis, akimirkai atgijęs, dabar vėl užgeso. Jis žiūrėjo kažkokiomis nematančiomis akimis. Atrodė, kad jis nenugirdo, ko klausė

nustebęs laivo savininkas. Jis atidžiai klausėsi tik savo vidaus balso. Lūpos tartum nejučia sušnabždėjo:

— Juodom sielom atėjo laikas apsiplauti.

Laivo savininkas išraiškingai susiraukė: pasmakrė kone siekė nosį.

— Jis greičiau beprotis, negu išminčius,— burbtelėjo ir nuėjo.

Tačiau laivą pasuko į vakarus.

O vėjas smarkėjo, ir bangos darėsi didesnės.

102

v

H A R D K V A N O N A S

Rūkas tirštėjo, kilo tumulais visu akiračio pakraščiu, tartum kažkieno nematomos burnos atsidėjusios būtų

dūmę audros dumples. Debesys darėsi vis grėsmingesnį.

Mėlynasis debesis nusidriekė per visą dangaus skliautą. Dabar jis siekė nuo pat vakarų iki rytų. Jis slinko priešais vėją. Tokie prieštaringumai būdingi vėjų prigimčiai.

Jūros paviršius, kuris ką tik šiaušėsi žvynais, dabar atrodė lyg aptemptas oda. Toks yra šis drakonas. Tai nebe krokodilas, o smauglys boa. Nešvari, švininio atspalvio oda atrodė stora ir rangėsi sunkiomis garankštimis.

Ant ribančios plynės pavieniui susidarydavo burbulai lyg votys, kurios pritvinkdavo ir tuoj pat sprogdavo. Puta panėšėjo į raupsus.

Kaip tik tą mirksnį urka, kurią paliktasis vaikas dar įžiūrėjo tolumoje, uždegė žibintą.

Praslinko ketvirtis valandos.

Laivo savininkas pasižvalgė daktaro, bet jo denyje nebebuvo.

Laivo savininkui pasitraukus, daktaras, aukštas, nerangus, pasilenkė ir nusileido į kajutę. Ten jis atsisėdo prie viryklėlės, ant ezelgofto; išsiėmė iš kišenės šagrene aptrauktą rašalinę ir didelę Kordobos odos piniginę, o iš jos — į keturias dalis sulenktą pergamentą, seną, dėmėtą, pageltusį, išlygino jį, paėmė iš rašalinės įmovo plunksną, pasidėjo ant kelių piniginę, o ant jos — pergamentą atvirkščia puse ir žibinto šviesoje, kurios ruože matėsi virėjas, ėmė rašyti. Laivą smarkiai supo, daktaras rašė ilgai.

Nors ir labai užimtas savo darbu, daktaras pastebėjo gertuvę, iš kurios provansietis sriūbteldavo kiekvieną kartą, kai dėdavo į „pučero" pipirų; atrodė, kad jis tariasi su ja dėl prieskonių.

Daktaras atkreipė dėmesį į gertuvę ne todėl, kad jo je buvo degtinės, o todėl, kad pastebėjo vardą, išpintą raudonomis vytelėmis baltų vytelių dugne, pačiame viduryje. Kajutėje buvo pusėtinai šviesu, ir jis galėjo perskaityti tą vardą.

Liovęsis rašyti, daktaras iš lėto pusbalsiu jį perskaitė:

— Hardkvanonas.

Paskui jis kreipėsi į virėją:

— Iki šiol aš kažkodėl nebuvau pastebėjęs šios gertuvės. Ar ji priklausė Hardkvanonui ?

— Ar mūsų vargšeliui Hardkvanonui? — pakartojo virėjas.— Taip.

Daktaras ėmė kamantinėti.

— Hardkvanonui, flamandui iš Flandrijos?

— Taip.

— Kuris dabar kalėjime?

— Taip.

— Četemo kertiniame bokšte?

— Tai jo gertuvė,— paaiškino virėjas,— jis buvo mano draugas. Aš ją saugau kaip atminimą. Kažin kada su juo bepasimatysime? Taip, tai Hardkvanono juosmeninė

gertuvė.

Daktaras vėl ėmėsi vargais negalais plunksna vedžioti kreivokas eilutes pergamente. Jis aiškiai stengėsi rašyti įskaitomai. Nors laivą smarkiai supo, o ranka nuo senatvės drebėjo, jis vis dėlto užbaigė, ką norėjo parašyti.

Ir kaip tik laiku, nes staiga užlėkė škvalas.

Įnirtusios bangos ėmė daužyti urką, ir visi pajuto, kad prasideda tas baisusis šokis, kuriuo laivai pasitinka audrą.

Daktaras atsistojo; nors smarkiai supo, jis neprarado pusiausvyros, priėjo prie viryklėlės, nudžiovino, kiek tai buvo įmanoma, ką tik. parašytąsias eilutes, sulankstė pergamentą ir įsidėjo į piniginę, kurią drauge su rašaline įgrūdo į kišenę.

Sumaniai įtaisyta virykla užėmė ne paskutinę vietą

m

urkos vidaus įrengime; ji stovėjo mažiausiai supamoje laivo dalyje. Ir vis dėlto katilas lingavo. Provansietis jį

prižiūrėjo.

— Žuvienė,— tarė jis.

— Kuri atiteks žuvims,—-pataisė jį daktaras.

Ir vėl sugrįžo ant denio.

VI

J I E T I K I S I P A G A L B O S

Kamuojamas vis didėjančio nerimo, daktaras atliko lyg ir savotišką padėties patikrinimą, ir jei kas šią akimirką būtų buvęs šalia, būtų išgirdęs jį sakant:

— Per smarkiai supa į šonus ir per silpnai į galus.

Ir, niauriai darbuojantis jo dvasiai, daktaras vėl nugrimzdo į susimąstymą, kaip angliakasys nusileidžia į

savo šachtą.

Tačiau tie svarstymai netrukdė jam stebėti, kas dedasi jūroje. Stebėti jūrą, vadinasi, mąstyti.

Tuoj prasidės nuožmus nuo amžių nerimstančių vandenų kankinimas. Iš jūros gelmių kilo aimanos. Beribėse platybėse skubotai vyko šiurpūs pasiruošimai. Daktaras sekė visa, kas vyko jo akyse, nepraleisdamas nė menkiausios smulkmenos. Beje, jo žvilgsnis nebuvo vien stebėtojo žvilgsnis. Pragaras ne vien yra stebimas.

Stichijos susigrūmė plačiai, nors dar pusiau slaptomis, bet tai jau persidavė sumišusiai erdvei, smarkėjo ir darėsi vis įnirtingesnis vėjas, tvenkėsi garai, kilo bangos.

Nieko nėra dėsningesnio už vandenyną, ir niekas neatrodo toks beprasmis, kaip jis. Sis savęs švaistymas ne atskiriamai susijęs su jo valdoviška prigimtimi ir yra vienas iš jo užmojo elementų. Vilnis visą laiką tai už, tai prieš. Ji susilieja su kita vilnimi, kad tučtuojau nuo jos vėl atšoktų. Vienas jos keteros šonas puola, kitas —

105

traukiasi. Kas gali prilygti šėlstančių bangų reginiui? Kaip nutapyti tas duobes ir iškilumus, besimainančius taip greit, jog jų tarsi nė nebūta, tuos įlomius, tas užlūžusias keteras, tas vos iškeltas ir jau griūvančias pasparas? Kaip atvaizduoti tuos putų brūzgynus ant pasakiškų kalnų

kaukarų? Jokia plunksna to neaprašysi: nei kaip veriasi, rūstauja, nerimauja gelmė, nuo kurios nuplėšta kaukė, nei tų šviesos atšešėlių, nei debesų arkų, nei tų skliautų, kurie bematant ima skėstis, sugūra be žymės, niekam neįsikišus, nei visą tą šėlimą lydinčio kraupiojo bildesio.

Atsigręžė šiaurys. Jis užlėkė taip įnirtingai ir pačiu laiku, nešdamas urką tolyn nuo Anglijos krantų, jog

„Matutinos" savininkas nutarė pakelti visas bures. Taškydama putas, genama vėjo, kuris pūtė iš užpakalio, linksma, it patrakusi, skriejo urka per bangas. Bėgliai sužavėti juokėsi. Jie plojo, džiaugdamiesi bangomis, vėju, burėmis, greičiu, pabėgimu, nežinoma ateitim. Daktaras buvo susimąstęs ir, atrodė, visai jų nematė.

Užgeso paskutinieji gaisai.

Kaip" tik tą minutę vaikas, stovėjęs ant tolimos uolos ir įdėmiai sekęs urką, pametė ją iš akių. Iki tos akimirkos jo žvilgsnis buvo įsmeigtas, tartum atsirėmęs į laivą.

Kokį vaidmenį bėglių likime suvaidino šis žvilgsnis? Kai nuotolis paslėpė urką ir vaikas nieko nebematė, jis pasisuko ir nuėjo į šiaurę, o laivas nuskriejo į pietus.

Viskas paskendo nakties tamsoje.

VII

Š V E N T A S I S S I A U B A S

O tie, kuriuos nešė urka, linksmi ir džiaugsmingi žiūrėjo, kaip tolsta ir mažėja nedrauginga žemė. Iš lėto prie

šais juos apvalėdamas kilo niūrus vandenynas, ir sute-106

mos e vienas po kito pasislėpė Portlendas, Perbekas, Tain-hemas, Kimeridžas ir abudu Matraversai, ilgas ruožas padūmavusių uolų ir švyturiais nusėta pakrantė.

Anglija dingo iš akių. Dabar pabėgėlius supo vien jūra.

Staiga pasidarė siaubingai tamsu.

Išnyko atstumas, erdvė; juodas juodas dangus užvožė4 laivą. Iš tyko ėmė kristi sniegas. Lyg vėlės klajūnės supleveno pirmosios snaigės. Ničnieko nebesimatė vėjo lenktynių lauke. Žmonės pasijuto įkliuvę. Jų laukė viena — žabangai.

Šitokia urvo tamsa mūsų klimato juostoje prasideda poliarinis viesulas.

Didžiulis, niaurus debesis, iš apačios žiūrint, lyg kokia hidra, kabojo išsikėtojęs viršum vandenyno, ir vienur kitur ši pamėlynijusi papilvė buvo lipte prilipusi prie bangų. Kai kuriose vietose netgi atrodė, kad tai tarsi prairusios kišenės, siurbiančios jūrą, traukiančios vandenį ir leidžiančios garų kamuolius, čia ant vienos, čia ant kitos vilnies iškildavo putų kūgiai. , *•

Poliarinė audra puolė urką, ir urka į ją įsirėžė. Siutingas vėjo gūsis ir laivas tartum susirėmė vienas prieš

vieną. .

Per šį pirmąjį įnirtingą abordažą nė vienos burės, nė

vieno kliverio nespėta nuimti, nespėta surišti nė vieno rifo — taip bėgimas sumaišo protą. Stiebas braškėjo ir, tartum išsigandęs, vis lošėsi atgal.

Mūsų šiauriniame pusrutulyje ciklonai sukasi iš kairės į dešinę, kaip laikrodžio rodyklė, slenkamuoju judėjimu, kuris kartais siekia iki šešiasdešimt mylių per valandą. Nors ir visiškai priklausydama nuo šio smarkaus sūkurinio viesulo, urka laikėsi taip, lyg tai būtų buvęs pusėtinas vėjas, tiktai stengėsi eiti prieš bangas, atstatydama priekį pirmajam vėjo gūsiui, dešinįjį bortą —- sekančiajam, kad išvengtų smūgių į vairagalį ir į šonus. Si 107

menka atsargumo priemone nieko nebūtų padėjusi, jeigu vėjas būtų ėmęs kaitalioti kryptį.

Iš nepasiekiamų erdvės tolių aidėjo gūdus stūgavimas.

Niekas negali prilygti riaumojančiai bedugnei. Tai kurtinantis gyvuliškas pasaulio kauksmas. Tai, ką mes vadiname materija, šis neišaiškintas organizmas, ši neišmatuotų energijų amalgama, kur kartais išsiskiria ne

žymus tikslingos veiklos kiekis, verčias mus drebėti, šis aklas nakties chaosas, šis nesuprastas Panas ima ir sur i n k a — nuskardena keistas, pratisas, atkaklus, nesiliaujantis riksmas, kuris dar netapo žodžiu, bet savo jėga pranoksta perkūniją. Sis riksmas — tai uraganas. Kiti bals a i — dainos, čiulbesys, šūkavimai, kalba — sklinda iš

lizdų, olų, šeimos židinių, namų; o šis — viesulo balsas —

sklinda iš Nebūties, kuri yra Viskas. Anais balsais byloja visatos siela, gi uraganu staugia pabaisa. Tai niršta kažkas beformiška. Tai lemena kažkas neapibrėžta. Patetiška ir klaiku. Tas gaudesys atsiliepia kažkur viršum žmogaus ir už jo. čia plonai, čia storai sugaudžia, nuplaukia, pasklinda garso bangomis, sukuria visokiausias gąsdinančias staigmenas, driokstelia prie pat ausies užgaulia fanfara ar iš tolo atneša kimų gargimą; svaiginama erzelynė, panaši į kalbą, iš tiesų ir yra kalba; tai pastangos pasaulio, bandančio prabilti, tai antgamtinės būtybės vogravimas. Tuo naujagimio riksmu neaiškiai išsakoma visa, ką pakelia, pergyvena, iškenčia, priima ir atmeta neaprėpiamas patamsių pulsavimas. Dažniausiai tai kliedesys, kažkas panašaus į chroniškos ligos priepuolį; greičiau epileptiškos konvulsijos, negu veiksminga jėga; atrodo, tartum regėtum begalybę, nuomario tąsomą.

Tarpais vaidenasi, kad tai stichijos iškelia reikalavimus, kad chaosas kėsinasi vėl užvaldyti tvarinius. Tarpais tai lyg aimana, erdvė skundžiasi ir teisinasi, kažkas pana

šaus į pasaulio ginamąją kalbą; tariesi atspėjęs, kad visata bylinėjasi; klausaisi, stengiesi pagauti šiurpius įrodi-108

nėjimus už ir prieš — tiek tamsos vaitojimas tvirtas kaip silogizmas. Minčiai tai didis sukrėtimas. Čia ir gimsta mitologijos ir politeizmai. Siaubą, kurį sukelia šis galingas griaudėjimas, dar labiau padidina staiga iškylą ir kaip mat pranyksta antžmogiškų būtybių profiliai, vos įžiūrimos eumenides, furijų krūtinės debesyse, pragaro chimeros, kurių tikrumu beveik neabejoji. Nieko nėra kraupesnio už šį raudojimą, juoką, bildesio atgarsius, šiuos neiššifruojamus klausimus ir atsakymus, šaukimąsi pagalbos į nepažįstamus padėjėjus. Žmogus, girdėdamas šiuos baugius užkeikimus, nebežino, kas jam daryti. Jis palūžta, neįstengdamas atspėti šių žiaurių ir rūsčių intonacijų mįslės. Kokia prasmė jose slypi? Ką jos reiškia?

Kam grasina? Ir kieno pagalbos jos maldauja? Tai nelyginant siautėjimas. Bedugnė kažką šūkaloja bedugnei, oras — vandeniui, vėjas — bangai, lietus — uolai, zenitas — nadirui, žvaigždynai — putoms, gelmės nusimetė

antsnukį,— ir prie visos šios sumaišties dar prisideda slaptas kažkokių piktų dvasių vaidas.

Daugiabalsė nakties byla įvaro ne mažiau šiurpo, kaip ir jos tyla. Prasiveržia nežinomybės rūstis.

Naktį susiduri akis į akį su kažkuo. Bet su kuo?

Beje, naktis ir sutemos — skirtingi dalykai. Naktyje glūdi kažkas viena; sutemose — daugybė. Gramatika su jai būdingu logiškumu žodį „sutemos" vartoja tik daugiskaita. Naktis — viena, sutemų — daug.1

Šis naktinės paslapties rūkas yra kažkas padrika, ne-.

patvaru, irstama, pragaištinga. Zemė dingsta iš po kojų, žmogus pajunta kitą realybę.

Beribėse ir nenusakomose tamsybėse yra kažkas gyva, koks nors padaras ar būtybė; bet tai, kas ten yra gyva, pasidaro mūsų mirties dalininku. Pasibaigus mūsų žemiškajai kelionei, kada šios tamsybės mums nušvis, mus pa-1 Prancūz ų kalbo s žodis „tėnėbres " (sutemos) vartojama s tik daugiskaita [Vert.).

109

sigrobs tas kitas, pomirtinis gyvenimas. O kol kas jis, atrodo, mus apčiupinėja. Tamsa — slegia. Naktis — priespauda mūsų sielai. Esti tokių baisių ir iškilmingų valandų, kada pajuntame, kaip mus apvaldo tai, kas yra už kapo aptvaro.

Niekada nežinomybės artumas nesti toks apčiuopiamas, kaip audros metu jūroje. Baisumas čia išauga iš fantastiškos aplinkos. Senovės debesų varinėtojas, kuriam valia kištis į žmonių veiksmus, panorėjęs kaip tinkamas pakreipia įvykius, nes jo žinioje aikštingi gaivalai, beribių chaosas, palaidos, viskam abejingos jėgos. Audra —

toji gamtos paslaptis — priima ir vykdo kas mirksnis vis kitokius nežinia kieno valios nurodymus, tikrus ar tariamus.

Visų laikų poetai sakydavo, kad tai bangų užgaidai.

Bet užgaidų nebūna.

Klaidinantys reiškiniai, mūsų vadinami gamtos užgaidu ir likimo atsitiktinumu,— tai dar neaiškiai suvokiami atskiri visatos dėsnio atvejai.

VIII

N I X E T N O X *

Būdingoji sniego audros žymė — juodumas. Įprastas audros vaizdas — patamsėjusi žemė ar jūra ir palkšvas dangus — visiškai pasikeičia: dangus pasidaro juodas, vandenynas — baltas. Žemai — putos, aukštai — tamsa.

Horizontas užstotas rūko, zenitas aptrauktas krepu.

Audra panaši į katedros vidų, išmuštą gedulo audeklu.

Bet ši bažnyčia visiškai neapšviesta. Nei žaltvykslių ant bangų keterų, nei kibirkštėlės, nei fosforinės šviesos —

1 Sniegas ir nakti s (lot.).

110

juodžiausia naktis. Poliarinis ciklonas tuo ir skiriasi nuo tropikų ciklono, kad pirmasis užžiebia visas šviesas, o antrasis — aliai vienos užgesina. Pasaulis staiga virsta akmeninio rūsio skliautu. Iš šios nakties ima leistis balti pūkeliai, kurie baikščiai plevena tarp to dangaus ir tos jūros. Tai sukasi, blaškosi, skrieja snaigės. Tarytum nuo įkapių marškos birtų atgijusios ašaros. Negana, kad pusto, dar prisideda nuožmus šiaurys. Baltų taškelių nusėta juoduma, pašėlimas tamsoje, visas sąmyšis, koks tiktai gali kilti kape, uraganas po katafalku — štai kokia yra sniego audra.

Apačioje šėlsta vandenynas, slepiąs baisias neištirtas gelmes.

Elektros prisodrintame poliariniame vėjyje snaigės kaip mat virsta kruša, ir oras prisipildo smulkių sviedinių. Apšaudomas vanduo pursloja.

Perkūnijos negirdėt. Siaurės audrų metu žaibas tylus.

Apie jį galima pasakyti tą patį, kaip kartais sakoma apie katę: „Ji narna".

Tai grėsmingai pražioti nasrai, kuriems svetimas pasigailėjimas. Sniego audra yra-akla ir bežadė. Jai praūžus,

• laivai dažnai irgi tampa akli, o jūreiviai nebylūs.

Išsikepurnėti iš tokios bedugnės •— nepigu.

Tačiau apsiriktų tas, kas manytų, jog laivo sudužimas neišvengiamas. Danų žvejus iš. Disko ir Balezeno, juodųjų banginių medžiotojus — Hirną, kuris plaukė į Beringo sąsiaurį, norėdamas surasti vario klodų upės žiotis, Hudzoną, Mekenzį, Vankuverį, Rosą, Diumoną Urvilį — visus juos prie ašigalio buvo užklupę negailestingiausi sniego škvalai, o jie išliko gyvi.

Kaip tik per šitokią audrą pergalingai skriejo urka, iškėlusi visas bures. Beprotybė prieš beprotybę. Kai Montgomeris, bėgdamas iš Ruano, įsakė savo galeros irklinin-kams iš visų jėgų užgulti irklus ir prasiveržti pro grandinę, užtverusią Seną ties Builiu, jis veikė su ta pačia beatodairiška narsa.

m

„Matutina" skriete skriejo. Dėl to, kad ji plaukė visomis burėmis, kartais gaudavosi baisus krenas: bortas su vandens paviršiumi tesudarydavo vos penkiolika laipsnių, bet geras, išgaubtas kilis priguldavo prie bangos kaip prilipdytas. Kilis atlaikydavo uragano plėšimą. Žibintas ap

švietė laivo priekį. Vėjo genamas, išpampęs debesis slinko viršum vandenyno, vis labiau ir labiau jį užgoždamas ir pasiglemždamas erdvę aplink urką. Anei žuvėdros. Anei uolų kregždės. Tik sniegas. Vandens paviršiaus matėsi nedidelis baugus plotelis. O jame kilojosi tik trys ar keturios milžiniškos bangos.

Kartkartėmis raudonu variu plykstelėdavo didžiulis žaibas, perskrosdamas juodus tamsos sluoksnius nuo zenito iki horizonto. Baisūs tada atrodydavo skaistaus tvaskėjimo perskirti debesys. Staigi gaisro liepsna iš gelmių, vienai sekundei išryškinusi debesis pirmutiniame plane ir besimaišantį dangų tolumoje, parodydavo bedugnės vaizdą perspektyvoje. Šiame ugniniame fone snaigės atrodydavo juodos lyg susvilę drugeliai, kai jie įlekia į krosnį.

Paskui visa užgesdavo.

Padrioksėjusi vėtra toliau vijo urką, žemai ir pratisai stūgaudama. Tai — urzgimo fazė, kai triukšmas šiurpiai aptyla. Nieko nėra gūdesnio už šį audros monologą. Šis rūstus rečitatyvas primena paslaptingų besigrumiančių

jėgų paliaubas ir tarytum sako, jog nežinomybėje kažkas budi.

Urka kaip pašėlusi vis lėkė pirmyn. Abi pagrindinės burės buvo taip ištemptos, jog, atrodė, tuoj pliš. Dangus ir jūra buvo kaip rašalas, putų trykšlės iššokdavo aukš

čiau stiebo. Vandens srautai be perstogės užliedavo denį, ir kiekvieną kartą, kai laivas, supdamasis į šonus, pasvirdavo kairiuoju ar dešiniuoju bortu, kliuzai, tarytum pra

žiotos burnos, išvemdavo putas atgal į jūrą. Moterys pasitraukė į kajutę, bet vyrai liko ant denio. Sniego uruliai lipdė jiems akis. Neatsiliko ir bangos, kurios spiaudyte spiaudėsi. Viskas niršo.

112

Tą akimirką gaujos vadas, kuris stovėjo vairagalyje ant trancų, viena ranka įsikibęs į vantus, antrąja nusiplė

šė nuo galvos skarelę ir, mojuodamas ja žibinto šviesoje, arogantiškas, patenkintas, išdidus, išsitaršiusiais plaukais, apsvaigintas nakties šėlsmo, sušuko:

— Mes laisvi!

—• Laisvi! Laisvi! Laisvi! — pakartojo pabėgėliai.

Ir visa gauja, laikydamasi už takelažo virvių, išsirikiavo denyje.

— U r a ! — r i k t e l ė j o vadas.

Ir gauja pro audrą suriaumojo:

— Ura!

Tą pačią akimirką, kai vėjo gūsis nustelbė šį riksmą, iš kito laivo galo pasigirdo rūstus, rimtas balsas:

— Tylos!

Visi atsigręžė į tą pusę.

Jie pažino daktaro balsą. Buvo tamsu, nors akin durk; daktaras stovėjo prie stiebo, su kuriuo susiliejo liesa jo figūra, ir jo visai nesimatė.

Balsas dar pratarė:

— Klausykit! r

Visi nutilo.

Tamsoje aiškiai buvo girdėti varpo tilindžiavimas.

IX

Į Š Ė L U S I J Ū R A P E R S P Ė J A

Barkos savininkas, laikydamas rumpelį, nusikvatojo.

— Varpas! Puiku. Mes plaukiame kairiuoju halsu. Ką reiškia šis varpas? Tik viena, kad dešinėje — žemė.

Lėtai tardamas kiekvieną žodį, daktaras tvirtu balsu pasakė:

— Dešinėje žemės nėra!

8. Žmogus, kuris juokiasi

113

— Yra! — suriko savininkas.

— Ne.

— Bet varpas girdėt iš sausumos.

— Šis varpas,— tarė daktaras,— skamba jūroje.

Bebaimiai žmonės sudrebėjo. Tartum iššauktos dvasios kajutės durų kvadrate pasirodė išsigandę abiejų moterų veidai. Daktaras žengė žingsnį, ir jo aukštas juodas siluetas atsiskyrė nuo stiebo. Iš nakties gūdumos aidėjo varpo dūžiai.

— Vidury jūros, pusiaukelėje tarp Portlendo ir Lamanšo archipelago, yra plūduras laivams perspėti. Šis plūduras grandinėmis pritvirtintas seklumoje ir plaukioja vandens paviršiuje. Ant plūduro uždėtas geležinis ožys, o prie jo skersinio pakabintas varpas. Kai kyla smarki audra, banguojanti jūra išjudina plūdurą, ir varpas skamba.

Šį varpą jūs ir girdite.

Daktaras palaukė, kol praūš vėjas, pasiklausė, ar tebeskamba varpas, ir kalbėjo toliau:

— Jeigu išgirsti šį varpą audros metu, kai pučia šiaurys, vadinasi, esi žuvęs. Kodėl? Tuojau paaiškinsiu. Jūs girdite varpo dūžius todėl, kad vėjas juos atneša. Gi vėjas pučia iš vakarų, o rytuose — Orinji povandeninės uolos. Jūs negirdėtumėt varpo, jeigu nebūtumėt tarp plūduro ir povandeninių uolų. Jus neša tiesiai ant jų. Atsidūrėte pavojingoje pusėje, šiapus plūduro. Jeigu būtumėt anapus, būtumėt atviroje jūroje, reikiamam gylyje, teisingame kurse ir negirdėtumėt varpo. Jo dūžių vėjas jums neatneštų. Praplauktumėt pro plūdurą, nė nežinodami, kad jis čia. Mes išklydome iš kelio. Šis varpas — tai aliarmas, skelbiąs laivo sudužimą. Dabar žinokitės!

Kol daktaras kalbėjo, varpas, lengvai judinamas ap-rimusio vėjo, gaudė iš lėto, dūžis po dūžio, vienodais laiko tarpais, tarytum patvirtindamas senio žodžius. Atrodė, jog bedugnė skambina už skenduolių vėles.

Sulaikę kvapą, visi klausėsi čia senio balso, čia vėl varpo.

1U

X

A U D R A — N I R S I L A U K I N Ė

Laivo savininkas stvėrė savo garsiakalbį.

— Cargate todo, hombres! 1 Atleiskite škotus! Traukite stapelius! Nuleiskite apatinių burių clrairepus! Sukam į vakarus! Tolyn į jūrą. Į plūdurą! Į varpą! Ten apsigrę-

šime! Dar ne viskas prarasta.

— Bandykite,— tarė daktaras.

Prabėgšmais čia pastebėsime, kad šis skambinąs plūduras, savotiška varpinė jūroje, buvo sunaikintas 1802 metais. Vienas kitas labai senas jūrininkas dar prisimena jį

girdėjęs. Jisai įspėdavęs apie pavojų, tačiau kiek vėlokai.

Visi šoko vykdyti laivo savininko įsakymų. Langedokiėtis stojo trečiuoju jūreiviu. Užvirė darbas. Bures ne tiktai nuėmė, bet ir pritvirtino; įtempė seznius, surišo nok-gardenius, bak-gardenius ir gitovus, galus užsuko ant stropų, kurie taip galėjo atstoti įstrižinius vantus; uždėjo skalę ant stiebo; aklinai užkalė patrankų angas, ir laivas pasidarė lyg apmūrytas. Visa buvo daroma paskubomis, bet labai tvarkingai. Urka įgavo žūstančio laivo išvaizdą. Viską nuimdama, ji sumažėjo, tačiau vėjas ir bangos dar įnirtingiau ją daužė. Bangavimas pasiekdavo beveik tokį pat aukštį, kaip ašigalyje.

Uraganas, tartum budelis, skubąs pribaigti savo auką, ėmė gabalais draskyti laivą. Vienu mirksniu viskas baisiai nuniokota: marseliai nuplėšti, laivo apkala nunešta, hals-bokancai išklibinti, vantai sudraskyti į skutus, stiebas nulaužtas,— viskas su triukšmu ir bildesiu lakstė į

šalis. Storieji lynai, ir tie neatlaikė, nors buvo keturis sieksnius apsukti aplink inkarą.

Magnetinio lauko stiprumas, būdingas sniego audroms, Viską nuleiskite, žmonės! [isp.).

115

irgi padėjo plėšyti takelažą. Jis trūkinėjo tiek pat nuo vėjo, kiek ir nuo žėrinčio išlydžio. Grandinės, nušokusios nuo skridinių, nebeprilaikė rėjų. Gaubtosios dalys laivo priekyje ir vairagalyje įlinko nuo baisaus spaudimo. Pirmasis vandens volas nunešė kompasą su naktouzu. Antrasis — valtį, prikabintą senu asturišku papročiu prie buš-

prito; tretysis — blinda-rėją, ketvirtasis — dievo motinos statulėlę ir žibintą.

Išliko tik vairas.

Žibintą pakeitė didžiule granata, kurią pakabino ant forštevenio, pripildę pakulų ir dervos.

Perpus nulaužtas stiebas, visas apraizgytas plaikstomais burių skutais, virvėmis, skridinių ir rėjų likučiais, užgriozdojo denį. Krisdamas jis pramušė dešiniojo borto apkalą.

Laivo savininkas, kuris visą laiką stovėjo prie rumpelio, sušuko:

— Nėra ko nusiminti, kol galime valdyti laivą! Povandeninė laivo dalis sveika. Į darbą kirvius! Kirvius!

Stiebą jūron! Nuvalyt denį!

Ekipažą ir keleivius pagavo žūtbūtinių kautynių įkarštis. Keli kirvio s m ū g i a i — ir darbas atliktas.

Stiebą nuleido už borto. Denis buvo nuvalytas.

— Dabar,— tarė laivo savininkas,— paimkite falą ir prišvartuokite mane prie vairo.

Jį pririšo prie rumpelio.

Rišamas jis kvatojo ir šaukė jūrai:

— Stauk, sene, stauk! Ne tokių audrų esu matęs prie Mačičako kyšulio!

Kai jį visą suveržė lynais, jis abiem delnais įsikibo į rumpelį ir, pagautas to keisto džiaugsmo, kurį sukelia grumtynės su pavojumi, suriko:

— Viskas tvarkoj, draugai! Būk pagarbinta, Bugloso dievo motina! Laikom kursą į vakarus!

Staiga atgriuvo milžiniška, įstriža banga ir trenkė į

116

laivagalį. Audros metu tokia banga, žiauri, pražūtinga, visada užklumpa kaip tigras: iš pradžių šliaužte sėlina jūra, paskui pašoka ir, urgzdama, grieždama dantimis, metasi ant žūstančio laivo ir jį sudrasko. Visas „Matutinos" galas dingo putose. Vandens ir nakties maišatyje pasigirdo triokštelėjimas: kažkas atskilo. Kai putos išsisklaidė ir laivagalis vėl išnėrė, ant jo nebebuvo nei laivo savininko, nei vairo.

Viskas buvo nuplėšta.

Rumpelį ir prie jo ką tik pririštą žmogų banga nusinešė į riaumojantį vandens verpetą.

Gaujos vadas įdėmiai pažvelgė į tamsą ir sušuko:

— Te buriąs de nosotros? 1

Įkandin šito maištingo šūkio pasigirdo kitas:

— Meskim inkarą! Gelbėkim šeimininką!

Žmonės puolė prie kabestano. Nuleido inkarą. Urkos teturi vieną inkarą. „Matutina" prarado tą vienintelį.

Dugnas buvo išvien uolėtas, bangavimas pašėlęs. Lynas nutrūko lyg plaukas.

Inkaras pasiliko jūros dugne.

Iš vandenskrodžio beliko vienas angelas, žiūrįs pro savo žiūroną.

Nuo šios akimirkos urka jau nebebuvo urka, o tik jos skeveldra. „Matutina" buvo nepataisomai sugadinta. Ką tik skriete skriejęs laivas, kone gąsdinantis savo greitumu, pasidarė bejėgiu. Visas takelažas sulaužytas ir išardytas. Įnoringa, šėlstanti srovė nešė bevalį, suparaližuotą laivą. Per kelias minutes erelis virto luošiu: taip atsitinka tik jūroje.

Vėjas švilpė vis baisiau. Audra — tai milžiniški plau

čiai. Ji iš kailio neriasi, stengdamasi įvaryti daugiau siaubo, sutirštinti tamsą, nors juodo padaryti juodesnių

neįmanoma.

Ar tyčiojiesi iš mūsų? (isp.)

117

Varpas juros viduryje beviltiškai gaudė, tartum purtomas įtūžusios rankos.

Bangos dabar nešė „Matutina" ten, kur norėjo, nelyginant kamštį, šokinėjantį nuo keteros ant keteros; ji nebeplaukė, tik plūduriavo; atrodė, nedaug bereikia, kad laivas apsiverstų kaip negyva žuvis pilvu į viršų. Nuo šios pražūties ją saugojo vien stiprus korpusas, nė kiek nepraleidžiąs vandens. Kad ir kaip daužė bangos, nė viena vidaus apkalos lenta neatšoko. Jokio prasiskėtimo, jokio plyšelio; nė vienas vandens lašas neprasisunkė į

triumą. Visa laimė, nes per avariją sugedo siurblys ir nebeveikė.

Urka pasibiaurėtinai šlykščiai šokinėjo, visaip bangų

mėtoma. Denis mėšlungiškai kilnojosi kaip vemti tąsomo žmogaus diafragma. Atrodė, jog jis žūt būt stengiasi nusviesti nelaimingus žmones. O tie kaip nesavomis rankomis kabinosi už išvartyto takelažo virvių, lentų, kraspio, rūstų, linių, už išsipūtusių pertvarų nuolaužų, kurių vinys draskė jiems rankas, už sukraipytų ridersų, už menkiausių atsikišimų, už visko, kas dar buvo išlikę po katastrofos. Kartkartėmis jie įsiklausydavo. Varpas gaudė vis silpniau. Atrodė, jis irgi merdėjo. Tebuvo girdėti nebe aidus skambesys, o nutrūkstantis gergždimas. Galiausiai ir jis liovėsi. Kur jie dabar? Ir kokiu atstu nuo plūduro?

Varpas išgąsdino žmones, o kai jis nutilo, juos pagavo siaubas. Siaurys, tur būt, ginė juos ten, iš kur nebegrįžtama. Jie jautėsi nešami pasiutusio šuoro. ,,Matutinos" griaučiai lėkė į tamsą. Kas begali būti baisiau už

aklą greitį. Visur — priekyje, apačioj ir viršuje — jie juto prarają. Tai buvo jau nebe bėgimas, o kritimas.

Staiga pro storą sniego pūgos skraistę sužibo raudonas žiburėlis.

— Švyturys! — sušuko žūstantieji.

lis

XI

K A S K E T A I

Iš tiesų tai buvo Kasketų švyturys.

Devynioliktojo amžiaus švyturys — tai aukštas, mūrinis, kūgiškas cilindras su moksliškai įrengtu apšvietimo aparatu viršuje. Jei kalbėsime apie Kasketų švyturį mūsų laikais, jis atrodo kaip triaukštis baltas bokštas su trimis besisukančiomis šviesomis. Šie trys uždegti įrenginiai veikia laikrodžio mechanizmo pagalba ir sukasi tokiu tikslumu, jog budintysis, kuris stebi juos iš jūros, visada padaro denyje dešimt žingsnių, šviesai sužibus, ir dvidešimt penkis, jai užtemus. Čia viskas apskaičiuota: tiek fokusų atstumai, tiek sukimasis aštuonbriaunio būgno, kurį sudaro aštuoni paprasti tam tikrame atstume nuo kits kito didžiuliai lęšiai su dviem eilėm — viršuje ir apačioje — dioptrinių veidrodžių; šią sudėtingą krumpliaračių sistemos aparatūrą nuo vėjo antpuolių ir bangų mūšos saugo stori stiklai; tačiau net ir tokius stiklus kartais pramušdavo snapais jūrų arai, kurie kaip nakties drugeliai puldavo ant šių milžiniškų žibintų. Patsai pastatas, kurio viduje buvo įtaisytas šis mechanizmas, irgi atitiko matematikos reikalavimus. Viskas jame paprasta, suderinta, lygu, tikslinga, savo vietoje. Švyturys —

tai šifras.

Septynioliktojo amžiaus švyturys būdavo lyg ir žemės puošmena ant jūros kranto. Švyturio bokšto architektūra būdavo įmantri ir didinga. Jį puošdavo daugybė balkonų, baliustradų, bokštelių, nišų, vėtrungių. Kur bepa

žvelgsi — maskaronai, statulos, raityti lapai, voliutos, reljefai, visokiausios figūros ir figūrėlės, kartušai su įra

šais. Pax in bello 1 — skelbė Edistouno švyturys. Prabėgom čia pastebėkime, kad šitoks taikos pareiškimas anaiptol ne visada nuginkluodavo vandenyną. Vinstenlis 1 Taik a kar o met u (lot.).

1J9

pakartojo tą patį įrašą ant švyturio, kurį jis pastatydino savo lėšomis atkampioje vietovėje priešais Plimutą. Bokštą užbaigus, jis pats apsigyveno jame, norėdamas patikrinti, kaip šis atlaikys audrą. Užėjo audra ir nunešė švyturį su Vinstenliu. Be to, šie puošmenomis perkrauti pastatai duodavo iš visų pusių darbo štormui, kaip ryškiais mundurais išsipustę generolai, kurie mūšio lauke yra geras taikinys. Be akmens pagražinimų, buvo gele

žies, vario, medžio puošmenų, metalinės dalys išgaubtos, medinės—atsikišusios. Visur, ant švyturio profilio, sienoje, tarp arabeskų, pritaisyta aibės visokiausių įrankių, naudingų ir nenaudingų: čia buvo keltuvai, skrysčiai, skridimai, atsvarai, kopėčios, keliamieji mechanizmai, gelbėjimo kabliai. Pačiame viršuje, aplink židinį, ant kaltinių dailaus darbo konsolių stovėdavo didžiulės geležinės žvakidės, kur būdavo įstatomi medžio dervoje išmirkyto lyno gabalai — tokie dagčiai puikiai degdavo, ir joks vėjas jų neužgesindavo. Bokštą nuo viršaus iki apačios puošdavo jūrų vėliavos, vimpelai, fliugeriai, vėliavėlės, kurios, pritvirtintos ant flagštokų, kildavo aukštais iki pat šviesų; šis įvairiausių spalvų, formų, herbų ir signalų

margumynas audros metu spalvinga skarmalų gausybe linksmai plazdėdavo aplink liepsnojančią ugnį. Įžūli ugnis ant prarajos krašto buvo tarsi iššūkis ir įkvėpdavo drąsos žūstantiesiems. Tačiau ne toks buvo Kasketų švyturys.

Anuo metu tai buvo paprastas, senoviškas, primityvus švyturys, pastatydintas Henriko II įsakymu, žuvus ,,Blanš-

Nefui"; ant aukštos uolos geležinių pinučių dėžėje degė

l a u ž a s — k r ū v a žarijų, aptvertų tvorele, ir vėjas plaikstė

liepsnos liežuvius.

Vienintelis patobulinimas šiame švyturyje nuo dvyliktojo amžiaus buvo kalvio dumplės, kurias dumdavo krumpliaratis su akmeniniu svarsčiu, pritaisytas prie dė

žės 1610 metais.

no

Prie šių senovinių švyturių jūros paukščius ištikdavo skaudesni nuotykiai, negu prie dabartinių. Šviesos privilioti, atlėkę puldavo į laužą; galėdavai matyti, kaip jie tartum nelabosios dvasios šokdavo mirties šokį šiame pragare; kartais ištrūkdavo iš tos įkaitusios dėžės ir krisdavo ant uolos, rūkstą, apšlubę, apakę, kaip vabzdžiai, apsvilę lempos liepsnoje.

Kaip reikiant įrengtam laivui su sveiku takelažu ir burėmis, kurį veda locmanas, Kasketų švyturys yra naudingas. Jis šaukia: Saugokis! Jis perspėja apie povandenines uolas. Bet vairo netekusiam laivui jis baisus. Paraližuotas, nepaslankus korpusas, bejėgis priešintis beprotiškam vandens bangavimui, beginklis prieš vėją —

tai žuvis be pelekų, paukštis be sparnų; jis gali plaukti tiktai ten, kur neša vėjas. Švyturys j a m rodo amžinojo poilsio vietą, signalizuoja, kuriame daikte jis žus, nepa-

šykšti šviesos jo laidotuvėms. Jis atstoja grabnyčią.

Nušviesti kiaurymę, kurios neaplenksi, perspėti nuo neišvengiamo — ar begali būti tragiškesnė ironija!

XII

I M T Y N Ė S S U P O V A N D E N I N Ė M I S U O L O M I S

Negana, kad žūsta laivas, o čia dar šita likimo pašaipa, kurią vargšai iš „Matutinos" tučtuojau suprato. Išvydę švyturį, jie iš pradžių pažvalėjo, paskui nusiminė. Nei ką bedaryti, nei ką bemėginti. Bangoms tinka tas pats posakis, kaip ir karaliams: jo žmonės, jo grobis. Tenka pakęsti visus jų kvailiojimus. Vėjas nešė urką Kasketų

link. Ir ji pasidavė jo valiai. Priešintis nebebuvo kaip.

Dreifuojantis laivas greitai lėkė rifų link. Jautėsi, kad dugnas seklėja. Jeigu būtų buvusi kokia nauda nuleisti lotą, jis būtų parodęs ne daugiau kaip tris ar keturis 121

sieksnius gylio. Zūstantieji klausėsi, kaip banga dusliai nugarma kažkur į gilius povandeninių uolų plyšius. Švyturio papėdėje, tarp dviejų granito ašmenų, jie lyg ir įžiūrėjo tamsų ruožą — siaurą taką į baugią, nuošalią prieplaukėlę, reikia manyti, pilną žmonių griaučių ir sudu

žusių laivų. Tai greičiau buvo olos anga, negu įėjimas į

uostą. Jie girdėjo, kaip aukštai, geležiniame narve, spragsi laužas, rūsti purpurinė audros iliuminacija; krušos plakama liepsna judino rūką, juodas debesis ir raudoni dūm a i — dvi susikibusios gyvatės — grūmėsi, lakstė vėjo nešiojamos žarijos, o snaigės, atrodo, leidosi bėgti, taip staigiai žiežirbų užkluptos. Iš pradžių vos dūlavę rifai dabar išryškėjo — viena ant kitos suvirtusios uolos, smailos, gūbrėtos, aštriabriaunės. Jų kampus žymėjo skaisčiai raudonos linijos, o šlaitus — kruvini mirgą ugnies at

švaitai. Laivui artinantis, didėjo ir kilo grėsmingas povandeninių uolų masyvas.

Viena iš moterų, airė, visiškai pasimetusi, varstė ro

žančių.

Locmano pareigas, žuvus laivo savininkui, teko prisiimti gaujos vadui, kuris buvo kapitonas. Baskai visi pažįsta kalnus ir jūrą. Jie nepabūgsta prarajų ir nepasimeta, kai ištinka katastrofos.

Artyn ir artyn, dar truputį — ir įvyks susidūrimas.

Taip staigiai laivas atsidūrė prie Kasketų šiaurėje stūksančios didžiulės uolos, jog ši iš karto užstojo švyturį.

Matėsi tik uola ir šviesa iš už jos. Rūke ji atrodė kaip aukšta juodai apsirėdžiusi moteris su ugniniu kyku ant galvos.

Ne kokį vardą turi toji Bible uola. Šiaurėje rifas baigiasi Bible, o pietuose tokia pat uola—Etak-o-Gilme.

Gaujos vadas apžvelgė Bible ir sušuko:

— Ar atsiras savanoris, kuris užmestų kabeltovą ant rifo? Kas moka plaukti?

Jokio atsakymo.

m

Niekas iš buvusiųjų ant denio nemokėjo plaukti, netgi jūreiviai; beje, tai dažnas reiškinys jų tarpe.

Vienas karlingsas buvo atšokęs nuo laivo apkalos sąvaržų. Gaujos vadas apkabino jį abiem rankom ir tarė:

— Padėkite man. .

Karlingsą visai atplėšė. Dabar su juo buvo galima daryti, ką tik nori. Apsauginė laivo dalis virto ginklu.

Tai buvo ilgokas, sveikas, tvirtas ąžuolinis rąstas, galįs praversti puolant ir kaip ramstis; dalba sunkiam akmeniui nuristi ir taranas bokšto sienai pramušti.

— Rikiuot!—sušuko gaujos galva.

Šešetas vyrų, iš visų jėgų įsispyrę į nulūžusį stieba-galį, tiesiai laikė gulsčią karlingsą už borto, tartum ietį, nukreiptą į povandeninės uolos šlaunį.

Tai buvo pavojingas manevras. Pulti kalną — drąsus žingsnis. Nuo atatrankos smūgio visas šešetas galėjo atsidurti jūroje.

Kova su audra pilna įvairumų. Štormą pakeičia rifai; vėją — granitas. Tenka susidurti vienur su neapčiuopiamu, kitur su nepajudinamu.

Tai buvo tokia minutė, kada žmonės iš karto pra

žyla.

Povandeninė uola ir laivas netrukus turėjo susidurti.

Uola kantri. Rifas lūkuriavo.

Atbėgo, atgriuvo banga — ir laukimas baigėsi. Ji pagriebė laivą iš apačios, pakėlė ant savo keteros ir kiek įsiūbavo, kaip mėtyklė įsiūbuoja akmenį.

— Drąsiau! — s u š u k o gaujos galva.— Ten tik uola, o mes — vyrai!

Rąstą laikė nutaikę į uolą. Šešetas vyrų augte suaugo su juo. Smailūs karlingso kuoliukai dūrė pažastis, bet jie nieko nejautė.

Banga sviedė urką į uolą.

Susidūrimas įvyko.

Kaip visada tokiais atvejais, ištiškęs putų debesis uždengė susidūrimo vaizdą.

Kai šis debesis nusėdo į jūrą, kai nuriedėjo į uolą atsimušusi banga, ant denio tįsojo šešetas vyrų, bet užtat „Matutina" jau lenkė rifus. Rąstas atlaikė ir nulėmė

kurso pakeitimą. Per kelias akimirkas urka, pašėlusiai skriedama bangomis, toli paliko Kasketus. Kuriam laikui

„Matutinai" nebegrėsė tiesioginis pavojus.

Taip kartais atsitinka. Tiesiai į uolą atsitrenkęs buš-

pritas išgelbėjo Vudą de Largą Tėjo žiotyse. Pražūtingame Vintertono rago pakrančių rajone panašia dalba pavyko atsistumti nuo baisiosios Branodumo uolos kapitonui Hamiltonui, kurio vadovaujamas laivas „Rojai Meri", nors tai buvo tik škotiško tipo fregata, išvengė sudužimo.

Banga — tai jėga, taip staigiai išsisklaidanti, jog pakeisti halsą, nors ir nėra lengva, bet visgi įmanoma net ir smarkiausio smūgio metu. Audra turi kažką gyvuliška; uraganas — tai bulius, kurį galima apgauti.

Stengtis pereiti nuo sekanso į tangensą — štai visa paslaptis, kaip išvengti laivo sudužimo.

Kaip tik tokią paslaugą karlingsas ir padarė laivui. Jis pasitarnavo kaip irklas, jis atstojo vairą. Bet šis išganingas manevras tetiko vienam kartui, jo pakartoti buvo nebeįmanoma. Rąstas atsidūrė jūroje. Smarkus smūgis išmušė jį vyrams iš rankų, permetė per bortą ir nusviedė

į bangas. Atplėšti antrą — reikštų išklibinti visą korpusą.

Uraganas vėl pastvėrė „Matutina". Bematant Kasketai horizonte atrodė kaip nereikalinga sąvartų krūva. Niekas tokiais atvejais taip nesuglumsta, kaip povandeninės uolos. Gamtoje, kur daug kas dar neištirta, kur regima papildo neregima, tokie rūškani, sustingę profiliai tartum piktinasi, kad grobis ištrūko.

Šitaip atrodė Kasketai, nuo kurių pabėgo „Matutina".

Švyturys toldamas blyško, blanko, paskui visai dingo iš akių.

Nyku buvo žiūrėti, kaip jis geso. Pro tirštus suvirtusius rūko tumulus jo skaistus švytėjimas pablėso. Spin-m

dūliai sutirpo neaprėpiamose vandens platybėse. Liepsna pamirguliavo ant bangų, bandė kovoti, paskui pasinėrė, pranyko, sakytum, nuskendo. Laužas pavirto žvakigaliu, vos vos mirgančiu žiburėliu. Aplinkui plito išsiliejusios šviesos ratas. Tartum tamsos gelmėse kas būtų

sutraiškęs degantį žibintą.

Grasinęs varpas nutilo; grasinęs švyturys išblėso. Ir vis dėlto kai vienas ir kitas liko užpakalyje, pasidarė dar kraupiau. Varpas buvo balsas, švyturys — deglas. Juose buvo kažkas žmogiška. Be jų liko tik praraja.

XIII

A K I S Į A K Į S U N A K T I M I

Urka vėl plaukė, nesižinodama kur, neaprėpiamose tamsybėse..

Pasprukusi nuo Kasketų, „Matutina" kilojosi nuo keteros ant keteros. Atgajaus valandėlė chaose. Įstrižai varoma vėjo, veikiama tūkstančio vandens traukos jėgų, ji kartojo kiekvieną pamišėlišką bangos susiūbavimą. Supimo į galus beveik nebebuvo — grėsmingas laivo agonijos ženklas. Avarijos ištikti laivai supami tik į šonus.

Supimas į galus — tai kautynių konvulsijos. Tik vairas gali pastatyti laivą prieš vėją.

Audros, ypač sniego audros, metu jūra ir naktis galiausiai susilieja, susijungia, lyg dūmais išvien apsitraukia. Rūkas, pūga, vėjas, betikslis skriejimas, jokio atramos taško, jokios gairės, jokios galimybės nors trumpam sustoti, vis ta pati be išeities padėtis, vienas duburys po kito, horizontas išnykęs, aklas judėjimas atatupstom —

tai šitaip urka plaukė jūroje.

Ištrūkti nuo Kasketų, aplenkti uolas — didelis laimėjimas žūstantiems. Bet jie patys buvo apstulbę: jie ne-

šaukė „ura!"; toks kvailas džiūgavimas jūroje antrukart neleistinas. Mesti iššūkį ten, kur nedrįstum nuleisti loto — pavojinga.

Jie atliko neįmanomą žygdarbį — atsiyrė nuo povandeninės uolos. Užtat ir stovėjo kaip stabo ištikti. Tačiau pamažėle jie pradėjo atgauti viltį. Žmogaus siela visada tikisi stebuklo.

Kad ir kažkoks būtų nusiminimas, netgi kritiškiausią akimirką, kažkur gilumoje sušvinta vilties aušra. Nelaimingieji taip troško ištarti sau: „Mes išgelbėti!" Tas žodis jau buvo jų lūpose.

Bet staiga naktyje, laivui iš kairės, išdygo kažkas baisiai didelis. Išniro, išryškėjo, į rūką įsirėžė aukštas, statmenas, juodas masyvas tiesiais kampais — kertuotas gelmių bokštas.

Žmonės žiūrėjo išsižioję.

Štormas juos varė jo linkui.

Jie nežinojo, kas tai. Tai buvo Ortacho uola.

XIV

O R T A C H O U O L A

Vėl prasidėjo rifai. Po Kasketų — Ortachas. Jūra ne pasižymi vaizduotės lakumu: ji grubi, valdinga ir visada naudojasi tomis pačiomis priemonėmis.

Tamsa neišsemiama. Nėr galo jos žabangoms ir išdavystėms. Žmogaus ištekliai greit pasibaigia. Žmogus išsieikvoja, o gelmė — niekada.

Zūstantieji atsigręžė į vadą, jų viltį. Tas tik gūžtelėjo pečiais: niūri panieka savo paties bejėgiškumui.

Didžiulis akmuo vidury vandenyno — štai kas yra toji Ortacho uola. Tai ištisinis rifas, iškyląs aštuoniasdešimt pėdų viršum šėlstančių bangų. Į jį sudūžta ir bangos,

m

ir laivai. Nepajudinamas granito kubas, kurio tiesūs šonai statmenai leidžiasi į nesuskaičiuojamus vingiuotus jūros įlinkius.

Nakčia jis panašus į milžinišką kaladę ant juodo raukšlėto audeklo. O pakilus audrai, laukia kirvio smūgio — griaustinio.

Bet niekada griaustinis negriaudžia per sniego audras. Tiesa, tamsybės, tartum raištis ant akių myriop pasmerktajam, juosia laivą. Tačiau žaibo—r staigios mirt i e s — jis negali tikėtis.

„Matutina", bangų žaisliukas, visai kaip pirmą sykį

tiesiai lėkė į tą uolą. Nelaiminguosius iš naujo pagavo išgąstis, nors prieš valandėlę jie tarėsi išgelbėti. Vėl grėsė

laivo sudužimas, kurio tuokart pavyko išvengti. Iš jūros dugno vėl iškilo rifas. Kas iš to, kad jie tada atsiyrė nuo uolos.

Kasketai — lyg vaflinė su daugybe įdubimų, Ortachas — siena. Laivas, užlėkęs ant Kasketų, sudūžta į šipulius, užlėkęs ant Ortacho — sumalamas į miltus.

Ir vis dėlto galimybė išsigelbėti buvo.

Nuo stačių u o l ų — O r t a c h a s kaip tik buvo tokia uol a — banga neatšoka rikošetu kaip patrankos sviedinys.

Ji nušliaužia žemyn. Tai panašu į potvynį ir atoslūgį.

Banga atrieda volu, o atsitraukia raibuliais.

Tokiais atvejais gyvybės ar mirties klausimas stovi šitaip: jeigu vandens volas sviedžia laivą ant uolos, jis žuvęs; jeigu banga grįžta nuo uolos anksčiau, negu laivas ją pasiekia, jis išgelbėtas.

Nerimas gniaužė širdį. Patamsyje žūstantieji pastebėjo į juos artėjančią devintąją bangą. Kaip toli ji nuneš

juos? Jeigu banga trenks į laivą, jis užlėks ant uolos ir suduš. Jeigu praeis laivo apačia...

Banga praėjo laivo apačia.

Jie lengviau atsikvėpė.

Bet kas bus, kai ji grįš?

Mūša juos nunešė į jūrą.

127

t

Po keleto minučių „Matutina" jau buvo palikusi pavojingus vandenis. Kaip anksčiau Kasketai, taip dabar Ortachas dingo iš akių.

Antroji pergalė. Antrą kartą vos per plauką urka išvengė sudužimo.

XV

P O R T E N T O S U M M A R E '

Užtat rūko tirštumas visai užgulė dreifo nešamus nelaiminguosius. Jie nežinojo, kur esą. Toliau kaip už kelių

kabeltovų aplink urką nieko nesimatė. Nors kruša tartum akmenimis davė ir žmonės stovėjo, nulenkę galvas, moterys užsispyrusios nėjo į kajutę. Žūstantis jūroje nori matyti dangų. Kai mirtis žvelgia į akis, lubos viršum galvos ima rodytis karsto dangčiu.

Bangos darėsi vis iškilesnės ir trumpėjo. Vandens iškilumas rodo kažkur jūroje esant susiaurėjimą; kai yra rūkas, velenais besiverčiančios bangos praneša, kad netoliese sąsiauris. Iš tiesų bėgliai, patys to nežinodami, plaukė palei Orinji. Tarp Ortacho ir Kasketų vakaruose ir Orinji rytuose jūra iš abiejų pusių suspausta ir pergniaužta rifų, ir ten, kur jai ankšta, ji audroja. Jūra, kaip ir viskas pasaulyje, kenčia ir skaudamose vietose ypatingai širsta. Todėl šis farvateris pavojingas.

„Matutina" atsidūrė šiame farvateryje.

Įsivaizduokite po vandeniu vėžlio kiautą, tokio dydžio kaip Haid-parkas arba Eliziejaus laukai, kur kiekvienas griovelis — tai sekluma, o kauburėlis — rifas. Tokios prieigos prie Orinji iš vakarų pusės. Jūra uždengia ir slepia šį savo įtaisymą laivams daužyti. Bangos gūra į tuos po-1 Nepaprast a jūr a (lot.).

m

vandeninių uolų šarvus, tykšta, pursloja. Ramiu oru —

tai pliuškenimas, audroje — chaosas.

Žūstantieji pastebėjo naują grėsmę, bet nemokėjo išsiaiškinti, kas tai. Staiga jie viską suprato. Aukštai padangė kiek prasišvietė, pažėrė silpną blyškų spindėjimą ant jūros, ir pro mėlyną rūką laivo kairėje pasimatė ilga užkarda, einanti įkypai rytų link, kur skriejo, varydamas priešais save laivą, vėjo šuoras. Ši užkarda ir buvo Orinji.

Kas tai per užkarda? Jie sudrebėjo. Jie būtų dar labiau drebėję, jeigu kieno nors balsas būtų atsakęs: Orinji.

Nėra žmogui neprieinamesnės salos kaip Orinji. Ir viršum vandens, ir po vandeniu ją saugo nuožmi sargyba, kurios pirmasis postas — Ortachas. Vakaruose — Biuru, Soterjo, Anfrokas, Nianglis, Fon-diu-Krokas, Ziumeliai, Grosas, Klankas, Egijonai, Vrakas, Fos-Maljeras; rytuose — Soke, Omo, Floro, Brinbete, Kelengas, Krokliju, Furšas, So, Nuar-Piutas, Kupi, Orbiu. Kas tai per pabaisos? Hidros? Taip, rifų padermės hidros.

Vienas tų rifų vadinamas Biu (tikslas), tarsi pažymėti, jog čia kiekvienos kelionės galas.

Ši povandeninių uolų sangrūda naktį, ir dar mirgant vandeniui, žūstantiems pasirodė kaip ištisinis tamsus ruo

žas, kaip juodas brūkšnys per horizontą.

Laivo sudužimas — aukščiausias bejėgiškumo laipsnis.

Esi prie pat žemės ir negali jos pasiekti, plauki ir negali pasirinkti krypties, stovi, atrodo, ant tvirto daikto, o jis dūžtamas, esi tuo pat metu pilnas gyvybės ir pilnas mirties, erdvių belaisvis, įkalintas tarp dangaus ir vandenyno, jauti, kad begalybė slegia kaip vienutės lubos, matai aplink bekraščiuos plotuos skriejant vėjus ir bangas, o pats — sulaikytas, surištas, paraližuotas — šitoks bejėgiškumas piktina, varo iš proto. Atrodo, taip ir girdi pa

šaipų nepasiekiamo priešininko kikenimą. Tave laiko tai, kas kelia paukštį ir leidžia nardyti žuviai. Pažiūrėti — tai niekas, o yra viskas. Priklausai nuo to paties oro, kurį

9. Žmogus, kuris juokiasi

129

virpini kvėpuodamas, priklausai nuo to paties vandens, kurio pasemi rieškutėm. Pasisemk šio šėlstančio skysčio pilną stiklinę, išgerk ir pajusi, kad jis kartokas. Gurkšnis sukelia šleikštulį, banga pražudo. Smėlio kruopelytė dykumoje, putos dribsnis vandenyne — svaiginantys reiškiniai; visagalė gamta nemato reikalo slėpti savo atomų; jį silpnumą paverčia jėga, savęs pačios pripildo nebūtį

ir iš begaliniai mažo padaro begaliniai didelį, kuris triuškina žmogų. Savo lašais vandenynas jus sutrina. Pasijunti besąs jo žaislas.

Žaislas — koks baisus žodis!

Laimė, „Matutina" buvo kiek aukštėliau Orinji; bet srovė ją nešė šiaurinės smailumos link, ir tai galėjo baigtis pražūtimi. Kaip strėlė, paleista iš smarkiai įtempto lanko, lėkė urka, nešama šiaurės vakarų vėjo, tiesiai į

šiaurinį kyšulį. Ties juo, nepasiekus Korbele prieplaukos, yra vieta, kurią Normandijos archipelago jūreiviai praminė „beždžione".

„Beždžionė"-su;z'n<7e — tai įnirtinga srovė. Ištisa virtinė piltuvų seklumose sukelia ištisą virtinę verpetų vandens paviršiuje. Tik ištrūkai iš vieno, kitas jau įsuko.

Laivas, patekęs į „beždžionės" gniaužtus, taip ir sukasi, eidamas per tuos verpetus kaip sukutis, kol aštri uola nepramuša korpuso. Tada prakiurintas laivas sustoja, vairagalis pasikelia viršum bangų, priekis panyra, bedugnė dar apsuka laivą paskutinį kartą, vairagalis dingsta po vandeniu, ir viskas užsiveria. Putų salelė išplinta, galop pranyksta, paviršiuje pasirodo keletas burbuliukų, liudijančių, jog kažkas užtroško po vandeniu.

Patys pavojingiausi verpetai Lamanše yra trys: vienas netoli garsiosios Gerdler-senso smėlio seklumos, antras prie Džersio tarp Pinjone ir Nuarmono nerijų, tre

čias — Orinji.

Jeigu ant „Matutinos" denio būtų buvęs vietinis locmanas, jis būtų perspėjęs apie šį naują pavojų. Bet locmano nebuvo, jiems teko vadovautis savo nuovoka; kri-130

tiškiausiomis minutėmis žmogus įgauna lyg antrą regėjimą. Siutingas vėjas aukštai į orą svaidė putų kaskadas ir nešiojo jas išilgai pakrantės. Tai spiaudėsi beždžionė.

Daugybė barkų rado galą šiose žabangose. Siaubo pagauti, artinosi žūstantieji prie tos vietos, nors ir nežinojo, kas tai yra.

Kaip aplenkti šį kyšulį? Neįmanoma.

Taip kaip prieš juos išdygo Kasketai, paskui Ortachas, dabar iškilo Orinji nerija, visa iš aukštų uolų.

Tartum vienas už kito sustoję milžinai. Eilė baisių dvikovų.

Scilė ir Charibdė — jų buvo tik dvi; Kasketai, Ortachas ir Orinji — trys.

Didingu bedugnės vienodumu, palaipsniškai kaip ir anais kartais, horizontas dingo už povandeninių uolų.

Vandenyno grumtynės, kaip ir homeriškos kovos, nuostabiai kartojasi.

Su kiekviena didžiule banga, nešusią juos artyn prie kyšulio, jis, ir be to baisingai atrodąs rūke, padidėdavo dvidešimčia uolekčių. Neatitaisomai mažėjo atstumas tarp urkos ir uolyno. Ji buvo ant pat „beždžionės" ribos. Pirmoji raukšlė pagaus ir įtrauks. Dar persiris per vieną keterą — ir viskas bus baigta.

Staiga urką tartum titano kumštis atbloškė atgal.

Banga piestu atsistojo po kiliu ir persiversdama nusviedė laivą putų debesyje. Sis smūgis „Matutina" atitolino nuo Orinji.

Ji atsidūrė atviroje jūroje.

Kas suteikė jai šią pagalbą? Vėjas.

Audros šuoras staiga pakeitė kryptį.

Iki šiol su jais žaidė bangos, o dabar atėjo vėjo eilė.

Nuo Kasketų jie atsiyrė patys, prie Ortacho juos išgelbėjo atslūgstanti banga, prie Orinji pasitarnavo vėjas.

Staigus šuolis iš šiaurės į pietus.

Siaurės vakarų vėją staiga pakeitė pietvakaris.

m

Srovė — tai vėjas vandenyje; vėjas — tai srovė ore; dvi jėgos susidūrė, ir vėjui kilo noras išplėšti iš srovės jos grobį.

Vandenyno įnoriai nesuvokiami: tai amžinas „o gal?"

Priklausydamas nuo visiškos jo malonės, negali nei tikėtis, nei nusivilti. Jis stato ir griauna. Vandenynas linksminasi. Neaprėpiama, pasalūnė jūra, kurią Žanas Bartas vadindavo „grubiu galviju", turi visus plėšrūno bruo

žus. Ji čia išleidžia aštrius nagus, čia juos įtraukia į aksomines letenas. Kartais audra paskubomis skandina laivą; kartais ji tą darbą atlieka itin rūpestingai, galėtum pasakyti, glamonėdama. Jūrai laiko užtenka. Jos aukos tuo ne kartą įsitikina.

Reikia pasakyti, kad retkarčiais toks lėtas kankinimas reiškia išvadavimą. Tačiau tokie atvejai reti. Kaip ten bebūtų, merdėjusieji greit patiki išgelbėjimu: vos tik kiek nuščiūva audros grasinimai, ir jiems jau norisi tikėti, kad pavojus praėjo; laikę save palaidotais, jie staiga atgyja, karštligiškai griebia, kas jiems dar nepriklauso; visa, ką piktasis likimas lėmė, pergyventa, tai aišku kaip dieną, jie džiaugiasi išsigelbėję, ir nieko nebenori iš dievo.

Niekada nereikia skubintis Nežinomajam išduoti raštelį, kad jau galutinai atsiskaityta.

Pietvakarių vėjas prasidėjo viesulu. Sudužėliams visada į pagalbą ateina pikčiurnos. Škvalas, pagriebęs

„Matutina" už burių likučių, kaip skenduolę už plaukų, valdingai nutempė į atvirą jūrą. Tai priminė Tiberijaus kilniaširdiškumą: jis dovanodavo belaisvėms gyvybę išprievartavimo kaina. Vėjas elgėsi kaip smurtininkas su tais, kuriuos gelbėjo. Jis teikė jiems paslaugą niršdamas.

Tai buvo pagalba be pasigailėjimo.

Sudaužytas laivas po tokio žiauraus savo išvaduotojo elgesio visai išsiskėtė.

Stambios, kietos ledinės kruopos, tokios, kad galėtum užtaisyti muškietą, varpė denį. Laivui pasvirus, jos ridinėdavosi deniu kaip rutuliukai. Urka, įš apačios ir vir-132

šaus daužoma vandens, vos buvo matyti pro besiverčian

čias per ją bangas ir putų griūtis. Laive kiekvienas tegalvojo apie save.

Žmonės kabinosi, už ko pakliuvo. Po kiekvieno tokio papurtymo jie nustebdavo, kad nė vieno nenunešė į jūrą.

Daugelio veidai buvo suraižyti skeveldrų.

Laimė, neviltis suteikia stiprybės. Išsigandusio vaiko ranka gali suspausti kaip milžino. Iš siaubo moters pirštai pavirsta replėmis; baimės pagauta mergaitė įsmeigtų savo rausvus nagučius net į geležį. Zūstantieji kabinosi, .stengėsi žūt būt išsilaikyti. Bet kiekviena banga grasino juos nušluoti nuo denio.

Ir štai jie su palengvėjimu atsikvėpė.

XVI

S T A I G A S T O J A M Į S L I N G A T Y L A Uraganas iškart nuščiuvo.

Nei šiaurys, nei pietvakarių vėjas nebepūtė. Nutilo erdvę skardenę beprotiški trimitai. Vandens stulpas, rėmęs dangų, prieš tai nei sumažėjęs, nei pasikeitęs —

tartum skradžiai bedugnę prasmego. Nežinia, kur jis dingo. Vietoje krušos ore supleveno snaigės. Vėl pamažu ėmė snigti.

Bangavimas nurimo. Jūra pasidarė lygi lygi.

Tokie staigūs pertrūkiai būdingi sniego pūgoms jūroje. Kai tik išsibaigia elektros išlydis, viskas nurimsta, net bangos, kurios po šiaipjau audrų dar ilgai šniokščia.

O čia — iš karto. Jokios žymės, kad bangos buvo įširdusios. Tartum nuilsęs darbininkas jūra tuoj pat užminga; tai lyg ir prieštarautų statikos dėsniams, bet seni jūreiviai tuo nesistebi, jie žino, kad jūra pilna netikėtumų.

Tokių reiškinių,— tiesa, labai retai — būna ir paprastų audrų metu. Taip mūsų laikais atmintinas uraganas, šėlęs prie Džersio 1867 metų liepos 27 dieną keturiolika valandų be atvangos, staiga pasikeitė visišku štiliu.

Praėjo kelios minutės, ir urką supo snaudžiančių vandenų platybės.

Tuo pačiu metu — nes paskutinioji audros faz^ pana

ši į pradinę — pasidarė taip tamsu, nors akin durK. Visa, ką anksčiau šiek tiek galėjai įžiūrėti, kol danguje mai

šėsi sniego debesys, vėl apniuko, blankūs siluetai susiliejo, išskydo, ir begalybių tamsa iš visų pusių prislinko prie laivo. Si nakties siena, apsupimo ratas, šis tuščio cilindro vidus, kurio diametras kas minutę mažėjo, gaubė „Matutina" ir veržė vis labiau, iš lėto, grėsmingai kaip ledo lytis. Viršuje — nieko, išvien rūko antvožas, užtrenktos durys. Urka atsidūrė tartum gilaus šulinio dugne.

Šiame šulinyje telkšojo skysto švino klanas — tai buvo jūra. Niūriai sustingęs vanduo nejudėjo. Niekada vandenynas neatrodo toks piktas, kaip tada, kai jis primena tvenkinį.

Visur aplink tyla, ramybė, akla naktis.

Gamta tyli, kai, gal būt, netenka žado.

Paskutiniai pliuškenimai nuslysdavo laivo bortais.

Denis vėl atgavo horizontalią padėtį ir tik nežymiai pasvirdavo čia į vieną, čia į kitą pusę. Lengvai plastėjo kai kur užsilikę burių skutai. Vietoj žibinto kabėjusi granata, kurioje degė smala užpiltos pakulos, jau nebesisupo ant bušprito ir nebelaistė ugnies lašų į jūrą. Debesis varinėjęs vėjelis buvo visai nejuntamas. Purus, minkštas sniegas krito kiek paįstrižai. Nebebuvo girdėti bangų

kunkuliavimo prie rifų. Stojo kapų tyla.

Po visų audros nuožmybių ir skaudžiausių pergyvenimų šis poilsis vargšams nelaimingiesiems, taip ilgai blaškytiems jūroje, buvo neapsakoma palaima. Atrodė, kad pagaliau baigėsi jų kankinimai. Visa aplink juos ir viršum jų tarsi susitarė juos išgelbėti. Jie atgavo pasitikėjimą.

Pašėliškas įtūžimas virto ramybe. Jie tai priėmė kaip susitaikymo ženklą. Nukamuoti žmonės atsikvėpė pilna krūtine. Jie galėjo paleisti virvagalį ar lentos nuolaužą, kurių įsitvėrę laikėsi, galėjo atsistoti, išsitiesti, stovėti, vaikščioti, judėti. Juos apėmė begalinis ramybės jausmas.

Tamsybių gelmėse būna tokių rojaus valandėlių, kada ruošiamasi kažkam naujam. Buvo aišku, kad jiems nebegrėsė nei štormas, nei putojančios bangos, nei vėjai, nei jūros padūkimo priepuoliai — nuo viso to jie išsivadavo.

Dabar viskas buvo jiems palanku. Po trijų—keturių

valandų pradės švisti, juos pastebės ir paims koks nors pro šalį plaukiantis laivas. Baisiausia liko užpakalyje. Jie grįžo į gyvenimą. Svarbiausia, kad jie išsilaikė vandenyje, kol liovėsi audra. Jie sakė sau: „Sį kartą viskas baigta."

Tuojau pat jie įsitikino, kad iš tiesų viskas baigta.

Vienas jūreivių, šiaurietis baskas, vardu Galdeazunas, nusileido į triumą lyno ir grįžęs pasakė:

— Triumas pilnas.

— Ko? — paklausė gaujos vadas.

— Vandens,— atsakė jūreivis.

— Ką nori tuo pasakyti? — užriko gaujos vadas.

— Aš noriu pasakyti,— atsakė Galdeazunas,— kad po pusvalandžio paskęsime.

XVII

* P A S K U T I N Ė P R I E M O N Ė

Laivo kilis buvo pramuštas. Pradėjo sunktis vanduo.

Kada tai atsitiko? Niekas nebūtų galėjęs atsakyti. Ar tada, kai juos nunešė prie Kasketų? Ar kai atsidūrė priešais Ortachą? O gal tada, kai jų vos neįsuko verpetas į vakarus nuo Orinji? Greičiausiai, kada jie buvo priartėję prie 135

pat „beždžionės". Ten laivas bus užkliuvęs už kokio nors smailo povandeninio akmens. Jie to nepastebėjo, nes vėjas tada juos mėšlungiškai mėtė į šalis. Stabligės ištiktasis nejaučia dūrio.

Antrasis jūreivis, pietietis baskas, vardu A ve-Marija, irgi nusileido į triumą ir sugrįžęs pranešė:

— Kilyje vandens per du varus.

Maždaug šešios pėdos.

Ave-Marija pridūrė:

— Po keturiasdešimt minučių nugrimsime.

Kurioje vietoje buvo skylė? Jos nesimatė. Ji buvo užlieta. Vanduo, pripildęs triumą, slėpė tą plyšį. Anga buvo atsivėrusi iškilame dugne, po vaterlinija, k a ž k v r giliai povandeninėje urkos dalyje. Neįmanoma buvo ją pastebėti.

Neįmanoma ir užtaisyti. Yra žaizda ir negali jos perrišti.

Beje, vanduo ne taip jau smarkiai veržėsi.

Gaujos vadas riktelėjo:

— Reikia išsiurbti vandenį!

Galdeazunas atsakė:

— Siurblio nebeturime.

— Tada,— atkirto gaujos vadas,— mėginsime pasiekti žemę.

— O kur j i — žemė?

—r Nežinau.

— Aš taip pat.

— Bet ji kur nors yra.

•— Žinoma. •

— Tegul kas nors veda mus į krantą,— kalbėjo vadas.

— Mes nebeturime locmano, — atsakė Galdeazunas.

•— Tu stok prie rumpelio.

— Rumpelio nebėra.

— Nutašysime. Pasidirbsime iš pirmo po ranka pakliuvusio rąsto. Vinių! Plaktuką! Greičiau duokit įrankius!

— Dailidžių dėžė vandenyje. Mes nebeturime jokių

įrankių.

— Vis tiek vairuosime, nesvarbu kur!

136

— Kuo gi vairuosime?

— Kur valtis? Sėdam į ją. Irkluosime!

— Valtį nunešė.

— Tada irsimės.

•— Neturime irklų.

— Tada iškelsime bures!

— Neturime nei burių, nei stiebo.

— Pasidarysime stiebą iš long-karlingso, o burę iš

brezento. Išsikapstysime iš čia! Pasikliaukime vėju!

— Ir vėjo nėra.

Iš tiesų vėjas su jais atsiskaitė. Audra praūžė, ir stojusi ramybė, kurią jie palaikė savo išgelbėjimu, buvo jų

pražūtis. Padūkęs pietvakarių vėjas būtų juos atginęs prie kokio nors kranto anksčiau, negu triumas prisipildytų vandens, arba gal būtų nubloškęs ant kokios nors išganingos smėlio seklumos, ir urka sudužtų, nespėjusi paskęsti. Štormas būtų jiems padėjęs pasiekti žemę. Jokio vėjo, jokios vilties. Jie žūsta dėl to, kad uraganas liovėsi.

Padėtis buvo visiškai beviltiška.

Vėjas, kruša, škvalas, viesulas — tai pakrikę priešininkai, kuriuos galima nugalėti. Audrą galima įveikti, nes ji nepakankamai ginkluota. Yra priemonių kovoti su nuožmumu, kuris pats nuolat atidengia savo kėslus, tuš

čiai blaškosi ir dažnai smogia pro šalį. Bet prieš štilį

nieko nepaveiksi. Nėra už ko nusitverti.

Vėjai — kazokų ataka. Reikia tvirtai laikytis, ir jie iškriks. Štilis — budelio žnyplės.

Vanduo, sunkus, neįveikiamas, neskubėdamas, tačiau be perstojo sunkėsi į triumą, ir, jam kylant, urka vis giliau grimzdo. Tai vyko labai pamažu.

Žmonės ant „Matutinos" denio jautė, kad po jais iš

lėto veriasi beviltiškiausia žūtis, žūtis be mažiausio pasipriešinimo. Juos apėmė kraupiai ramus tikrumas, jog tai, kas įvyks, nepareina nuo jų valios. Oras buvo tykus, jūra nebangavo. Sustingimo būsenoje yra kažkas neper -

737

maldaujama. Jie grimzdo tyloje. Pro storą nebylų vandens klodą žemės rutulio centras juos traukė į save be pykčio, be aistros, be tikslo, nesąmoningai ir abejingai.

Visus juos apėmė amžino poilsio siaubas. Vargšų ne-bebaugino pražioti bangų nasrai, piktai grasinę vėjo ir jūros žandikauliai, iššiepti vandens viesulo dantys, putojančios platybės, su pasigardžiavimu laukusios aukų,—

po jais žiojėjo juoda anga į begalybę. Jie jautė, kaip nyra į ramią gelmę, kuri buvo mirtis. Tarpas nuo borto iki vandens mažėjo. Galima buvo apskaičiuoti, po kiek minučių jis visai išnyks. Tai buvo priešingybė kylančiam potvyniui. Ne vanduo kilo į juos, o jie leidosi į vandenį.

Jie patys sau kasėsi duobę. Duobkasiu buvo jų pačių

svoris.

Jiems buvo ruošiama bausmė ne pagal žmonių įstatymą, bet pagal gamtos dėsnį.

Krito sniegas, ir kadangi skęstąs laivai nejudėjo, ši balta korpija apklojo denį, tartum įkapių marška uždengė urką.

Triumą baigė užlieti. Niekaip neįmanoma buvo sulaikyti vandenį. Jie neturėjo net semtuvo,— beje, juo vis tiek nebūtų buvę galima pasinaudoti, nes urka buvo deniu dengtas laivas. Trys — keturi deglai, įsmeigti kur pakliuvo, šiek tiek apšvietė triumą. Galdeazunas atnešė keletą senų odinių kibirų; buvo nutarta užkimšti triumo skylę; sudaryta grandinė; bet kibirai pasirodė netikę, vieni prairusiais šonais, kiti prakiurę, ir vanduo benešant išsilaistydavo. Santykis pribėgančio ir išsemiamo vandens buvo lyg pasityčiojimas. Pritekėdavo statinė, o sumažėdavo viena stikline. Bevaisės pastangos. Išlaidumas šykštuolio, kuris, kasdien le paimdamas po vieną sū, nori iš

švaistyti milijoną.

Gaujos galva tarė:

— Belieka palengvinti laivą!

Kilus audrai, kelios skrynios buvo lynais pritvirtintos ant denio. Jos taip ir liko pririštos prie stiebo nuolaužos, Dabar lynus atraizgė, o skrynias įvertė vandenin pro angą laivo apkaloje. Viena iš tų valizų priklausė baskei, kuri nesusilaikė neatsidususi:

— O, ten mano naujas apsiaustas raudonu pamušalu!

O, ten mano baltos mezgininės kojinės. O, ten mano sidabriniai auskarai, kuriais pasidabinusi vaikščiodavau į

bažnyčią Marijos mėnesį!

Denį nušvarinus, liko kajutė. Ji buvo grūste prigrūsta.

Kaip prisimenate, ten keleiviai susidėjo savo bagažą, o jūreiviai savo pundus.

Žmonės bagažą ištempė ir atsikratė visos šios mantos, išmesdami ją pro angą laivo apkaloje. Suvilko pundus ir nustūmė juos į vandenyną.

Baigė tuštinti kajutę. Žibintas, ezelgoftas, boseliai, mai

šai, bakai ir bačkos su geriamu vandeniu, puodas su sriuba — viskas atsidūrė bangose.

Kažkas atsuko seniai užgesusios ketinės viryklėlės veržles, nuėmė ją nuo cementinio pastovo, virve užkėlė

ant denio, atitempė iki spragos ir išmetė už borto.

Sumetė į jūrą viską, ką buvo galima nuplėšti nuo vidinės apkalas, ridersus, vantus, stiebo ir rėjų nuolaužas.

Protarpiais gaujos galva paimdavo deglą ir pašviesdavo la*ivo grimzlės skaitmenis, sužymėtus urkos priekyje, ir žiūrėdavo, kiek dar gali laivas išsilaikyti.

XVIII

G A L U T I N Ė P R I E M O N Ė

Palengvėjusi „Matutina" grimzdo lėčiau, bet vis dėlto grimzdo.

Beviltiškos padėties — net laikinai — nebegalėjo ati-139

taisyti jokia priemonė. Panaudotas paskutinis būdas nieko nedavė.

— Ar neatsirastų dar ko nors išmesti į jūrą? — šūktelėjo vadas.

Daktaras, kurį visi buvo užmiršę, išėjo iš už kajutės kampo ir tarė:

— Yra.

— Ką? — paklausė vadas.

Daktaras atsakė:

— Mūsų nusikaltimą.

Visi sudrebėjo ir vienu balsu sušuko:

— Amen.

Daktaras, išsitempęs visu ūgiu, perbalęs, pakėlė pirštą į dangų ir tarė:

— Klaupkitės.

Žmonės pasviro: pirmas judesys prieš atsiklaupiant.

Daktaras kalbėjo toliau:

— Meskime į jūrą savo nusikaltimus. Jie mus slegia.

Jie ir laivą gramzdina. Galvokime geriau ne apie išsigelbėjimą, o apie sielos išganymą. Jūs, nelaimingieji, kurie manęs klausote, žinokite, kad ypač sunkus tas paskutinysis nusikaltimas, kurį ką tik padarėme, arba, teisingiau, užbaigėme. Begėdiška šventvagystė gundyti bedugnę, padarius iš anksto apgalvotą žmogžudystę.

Skriauda vaikui yra skriauda dievui. Žinau, turėjome išvykti, bet tai buvo tikra pražūtis. Tamsūs mūsų darbai meta šešėlį, kuris ir prišaukė audrą. Na ir gerai. Beje, gailėtis nėra ko. Kiek tolėliau už mūsų, ten, toje tamsoje, yra Vovilio smėlio seklumos ir Hugo kyšulys. Ten Prancūzija. O mums beliko vienintelis prieglobstis —

Ispanija. Prancūzija mums ne mažiau pavojinga, kaip Anglija. Išvengę žūties jūroje, atsidurtume kartuvėse.

Arba paskęsti, arba būti pakartiems — kito pasirinkimo neturime. Dievas išrinko už mus. Padėkokite jam už tai.

UO

Jis mums suteikia kapą jūroje, kuri nuplaus mūsų nuodėmes. Mano broliai, tai neišvengiama. Pagalvokite, juk neseniai mes padarėme viską, ką galėjome, kad pasiųstumėm į aną pasaulį vieną būtybę, vaiką, ir, gal būt, tą pačią akimirką, kada aš kalbu, viršum mūsų galvų jo siela skundžia mus teisėjui, kurio akis mus mato. Tinkamai sunaudokime paskutines mums suteiktas minutes.

Pasistenkime, jeigu dar įmanoma, atitaisyti, kiek nuo mūsų pareina, padarytąjį blogį. Jeigu vaikas pergyvens mus, ateisime jam į pagalbą. Jei mirs, dėsime pastangas, kad jis mums atleistų. Nusimeskime mus slegiančią piktadarystę. Nuimkim sunkumą nuo savo sąžinių. Pasistenkim, kad dievas nenugramzdintų mūsų sielų, nes tai baisiau už laivo sudužimą. Kūnai atitektų žuvims, o sielos velniams. Sužadinkite gailestį. Klaupkitės, sakau jums.

Atgailojimas — eldija, kuri niekada neskęsta. Nebeturite kompaso? Klystate. Malda jūsų kompasas.

Vilkai pavirto avinėliais. Tokie pasikeitimai įvyksta nepaprastos baimės akimirkomis. Tada ir tigrai laižo kry

žių. Kai prasiveria tamsiosios durys, tikėti — sunku, netikėti — neįmanoma. Kad ir kokios netobulos būtų įvairių

žmogaus išpažįstamų religijų pastangos atvaizduoti pomirtinį gyvenimą,— netgi tada, kai tikėjimas šlubuoja, netgi tada, kai nustatytos dogmos nesutampa su miglotu amžinybės supratimu —vis tiek paskutiniąją gyvenimo akimirką siela sudreba. Kažkas juk prasideda už gyvenimo slenksčio. Si slogi nuojauta lydi agoniją.

Agonija yra atsiskaitymas. Tą lemtingą sekundę žmogus pasijunta esąs už kažką atsakingas. Tai, kas buvo, įsipina į tai, kas įvyks. Praeitis sugrįžta ir braunasi į ateitį. Visa, kas žinoma, tada atrodo tokia pat bedugnė, kaip ir nežinoma, ir tos abi — klaidų ir lūkesčių — prarajos atsispindi viena kitoje. Sis dviejų gelmių susiliejimas ir gąsdina mirštantįjį.

Ui

Bėgliai buvo praradę paskutinę viltį išgelbėti gyvybę.

Užtat jie metėsi į kitą pusę. Jeigu ir buvo likusi kokia nors galimybė, tai tik ten, tamsybėse. Jie tą suprato.

Spinktelėjo liūdnas šviesos spindulys, o po to vėl pagavo siaubas. Tai, ką žmogus suvokia agonijoje, panašu į tai, ką pamatai, sušvitus žaibui. Iš pradžių — viską, paskui —

nieko. Ir matai, ir nieko nematai. Po mirties mūsų akys vėl praregės, ir žaibas taps saule.

Zūstantieji ėmė šaukti daktarui:

— Tu! Tu! Tu tik vienas mums likai. Mes tavęs klausysime. Ką turime daryti? Kalbėk!

Daktaras atsakė:

— Mums reikia peržengti nežinomą bedugnę ir pasiekti kitą gyvenimo krantą, ten, anapus kapo. Kadangi aš daugiau žinau už jus visus, man gresia didžiausias pavojus. Gerai darote, pavedę parinkti tiltą tam, kas neša sunkiausią naštą.

Ir dar pridūrė:

— Žinojimas slegia sąžinę.

Paskui paklausė:

— Kiek dar turime laiko? •ė-

Galdeazunas pažiūrėjo į skaitmenis, rodančius laivo grimzlę.

—- Truputį daugiau kaip ketvirtį valandos.

—- Gerai,— tarė daktaras.

Žemas kajutės stogelis, į kurį jis buvo atsirėmęs, atstojo stalą. Daktaras išėmė iš kišenės rašalinę, plunksną ir piniginę, o iš jos — pergamentą, tą patį, kurio antroje pusėje prieš keletą valandų buvo parašęs apie dvidešimt kreivų, suspaustų eilučių.

— Šviesos,— paprašė jis.

Sniegas, krisdamas kaip krioklio purslai, vieną po kito užgesino deglus. Tik vienas bedegė. Ave-Marija ištraukė jį ir su deglu rankoje atsistojo šalia daktaro.

Daktaras įgrūdo piniginę atgal į kišenę, pasidėjo ant kajutės stogelio plunksną ir rašalinę, išlankstė pergamentą ir tarė:

— Klausykite.

Ir tada vidury jūros, nuo šio grimztančio blokšipo —

per kapą permestos linguojančios lentos — daktaras rimtu balsu ėmė skaityti, ir atrodė, kad juos supusi tamsa taip pat klausėsi. Visi pasmerktieji stovėjo ratu aplink jį, nuleidę galvas. Deglo liepsna dar labiau pabrėžė jų išblyškimą. Daktaras skaitė angliškai. Kartkartėmis, kai kieno nors maldaujantis žvilgsnis, atrodė, prašydavo paaiškinti, daktaras sustodavo ir pakartodavo prancūziškai ar ispaniškai, baskiškai ar itališkai tik ką perskaitytąjį

skirsnį. Buvo girdėti prislopinta rauda ir mušimasis į krūtinę. „Matutina" vis grimzdo.

Baigęs skaityti, daktaras padėjo ištiestą pergamentą ant stogelio, paėmė plunksną ir*parašams paskirtoje vietoje po tekstu pasirašė: Daktaras Gerhardas Gestemiundė.

Paskui, kreipdamasis į kitus, tarė:

— Prieikite ir pasirašykite.

Pirmoji prisiartino baske, paėmė plunksną ir pasirašė: Asunsijona.

Ji perdavė plunksną airei, kuri, būdama neraštinga, pastatė kryžiuką.

Šalia to kryžiuko daktaras prirašė: Barbara Fermoi iš

Tirifo salos Ebiuduose.

Paskui jis padavė plunksną gaujos vadui. Tas pasira

šė: Ga'ibdora, kaptalas.

Genujietis apačioje gaujos vado pasirašė Džandžiratė.

Langedokietis pasirašė: Žakas Katurzas, pramintas Narboniečiu.

Provansietis pasirašė: Liukas Pjeras Kapgarupas iš

Mahono katorgos.

Po šiais parašais daktaras prirašė pastabą: U3

„Iš trijų jūreivių, kurie sudarė laivo ekipažą, laivo savininką nunešė banga, o du likusieji pasirašė žemiau."

Abu jūreiviai padėjo savo parašus po šia pastaba.

Šiaurietis baskas pasirašė: Galdeazunas. Pietietis baskas: Ave-Marija, vagis.

Paskui daktaras pašaukė:

— Kapgarupa!

-— Esu,— atsiliepė provansietis.

•— Tu turi Hardkvanono gertuvę?

— Taip.

— Duok man ją.

Kapgarupa išsiurbė paskutinį degtinės lašą ir padavė

gertuvę daktarui.

Triume vandens vis daugėjo. Laivas vis labiau niro.

Nuožulnėjančius denio šonus jau sėmė siauras, vis plačiau užeinąs vandens ruoželis.

Visi susibūrė ant denio iškilumos.

Daktaras nudžiovino prie deglo liepsnos parašus, susuko pergamentą į siaurą ritinėlį, kad pralįstų pro kaklelį, ir įkišo į gertuvę.

— Kamštį! — šūktelėjo jis.

— Nežinau, kur jfs pasidėjo,— atsakė Kapgarupa.

— Štai loperis,— tarė Žakas Katurzas.

Daktaras užkimšo gertuvę nesmaluoto lyno galu ir tarė:

— Smalos.

Galdeazunas nuėjo į laivo priekį, užgesino kanapiniu gesintuvu, nukabino nuo forštevenio ir atnešė daktarui granatą, iki pusės pripildytą verdančios smalos.

Daktaras panardino gertuvės kaklelį į smalą ir ištraukė. Dabar gertuvė su visų pasirašytu pergamentu buvo užkimšta ir užsmaluota.

— Viskas,-— tarė daktaras.

1U

Ir iš visų lupų įvairiomis kalbomis išsiveržė neaiškus lemenimas, kraupus katakombų murmesys:

— Amen!

— Mea culpa! 1

— Asi sea!2

-— Aro r a i ! 3

— Amen!

Atrodė, tartum girdėtum tamsybėse išsisklaidant Babilono balsus, būkštaujančius, kad dangus atsisakys jų

išklausyti.

Daktaras nusigręžė nuo nelaimės ir nusikaltimo bendrų ir žengė keletą žingsnių borto link. Priėjęs prie pat borto, jis pažvelgė į tolumą ir giliai sujaudintu balsu pratarė:

— Bist du bei mir? 4 # .

Tikriausiai jis kreipėsi į kieno nors dvasią.

Laivas vis- grimzdo.

Užpakaly daktaro visi buvo susimąstę. Malda — n e

įveikiama jėga. Jie ne palinko, o palūžo. Kažkokia prievarta buvo justi jų atgailoje. Jie glebo, kaip glemba burė

be vėjo, ir pamažėle šiuos rūsčius, krūvon susispietusius žmones, kurie stovėjo, kiekvienas savaip sudėjęs rankas ir nuleidęs galvą, apėmė gailestis ir beviltiškas atsidavimas dievui. Kažkoks, sakytum, taurumo atspindys, sklindąs iš

bedugnės, atsimušė tuose piktadarių veiduose.

Daktaras vėl sugrįžo prie jų. Nežinia, kokia buvo jo praeitis, tačiau šis senis prieš įvyksiančią atomazgą atrodė didis. Jam rūpėjo, ko taip visa aplink nutilo, bet šiaip jis nepasimetė. Sito žmogaus neužklupsi nepasiruošusio.

1 Kaltas ! [lot.). -

2 Amen ! (isp.)

3 Dieve padė k (bask.)

4 Ar esi šalia manęs ? (vok.)

10, Žmogus, kuris juokiasi

Net siaubas negalėjo sudrumsti jo ramybės. Jo veide atsispindėjo suvokto dievo didybė.

Sis senas, susimąstęs banditas, pats to nežinodamas, atrodė kaip kunigas.

Jis tarė:

— Dėmesio!

Ir, pažiūrėjęs valandėlę į erdvę, pridūrė:

— Išmušė mūsų mirties valanda.

Paskui jis paėmė iš Ave-Marijos rankų deglą ir juo užsimojo.

Kibirkščių spiečius pažiro ir dingo naktyje.

Daktaras nusviedė deglą į jūrą.

Deglas užgeso. Paskutinė šviesa dingo. Dabar aplinkui buvo vien tik begalinė nepažįstama tamsa. Tartum būtų

užsivėrusi kapo duobė.

Pro tą užtemimą pasigirdo daktaro balsas:

— Melskimės.

Visi puolė ant kelių.

Jie klūpėjo jau nebe ant sniego, o vandenyje.

Tik vienas daktaras liko bestovįs. Snaigės krito baltomis ašarų žvaigždutėmis, išryškindamos jį šiame tamsiame fone. Tai buvo kalbanti tamsybių statula.

Jis persižegnojo ir paRėlė balsą, o denis tuo tarpu po jo kojomis ėmė vos juntamai svyruoti, virpčioti: vadinasi, artėjo akimirka, kada sudužęs laivas visai panirs po vandeniu.

Daktaras pradėjo:

— Pater noster qui es in coelis l.

Provansietis pakartojo prancūziškai:

— Notre pere qui ėtes aux cieux.

1 Tėv e mūsų , kur s esi danguj e (lot.).

U6

Airė pakartojo tuos pačius žodžius Velso tarme, suprantama baskei:

-— Ar nathair ata ar neamh.

Daktaras toliau tęsė:

— Sanctificetur nomen tuum \

— Que votre nom soit sanctifiė — pakartojo provansietis.

— Naomhthar hainm,— girdėjosi airės balsas.

— Adveniat regnum t u u m 2 , — meldėsi daktaras.

•— Que votre rėgne arrive,— kalbėjo provansietis.

— Tigeadh do rioghachd,-— kartojo airė.

Suklaupusiems žmonėms vanduo jau siekė pečius.

Daktaras tęsė:

— Fiat voluntas tua 3.

— Que votre volontė soit faite,— burbėjo provansietis.

O airė ir baske vienu balsu sušuko:

—- Deuntar do thoil ar an Hhalamb!

— Sicut in coelo, et in terra \— meldėsi daktaras.

Niekas jam nebeatsakė.

Jis pažvelgė žemyn. Visų galvos buvo po vandeniu.

Niekas nemėgino atsistoti. Jie taip ir paskendo klūpėdami.

Dešine ranka daktaras paėmė gertuvę, kurią buvo padėjęs ant kajutės stogelio, ir iškėlė ją viršum galvos.

„Matutina" niro į dugną.

Grimzdamas daktaras baigė šnabždėti maldą.

Akimirką viršum vandens dar kyšojo krūtinė, paskui 1 Tebūni e šventas tavo varda s (lot).

2 Teateini e tavo karalyst ė (lot.).

3 Tebūni e tav o vali a (lot.).

4 Kaip danguje , tai p ir an t žemės (lot.).

UI

galva, galiausiai gertuvę laikiusi ranka, tartum jis ją būtų

rodęs begalybei.

Bet dingo ir ranka. Jūros paviršius pasidarė lygus kaip aliejaus statinė. Sniegas nesiliovė snigęs.

Kažkoks daiktas išniro, ir tamsoje bangos jį pagriebė.

Tai buvo užsmaluotoji gertuvė su karkliniu apypinu, kuris neleido jai skęsti.

*

TREČIOJI KNYGA

VAIKAS TAMSOJE

i

C E S - H I L A S

Sausumoje audra smarkavo ne mažiau kaip jūroje.

Taip pat pašėlusiai ji siautėjo ir aplink paliktąjį vaiką. Silpnajam ir nekaltajam tenka patiems vieniems grumtis su padūkusiu aklų gaivalų šėlu; tamsa niekam nedaro išimčių, o gamta ne tokia jau gailestinga, kaip apie ją galvojama.

Tiesa, sausumoje vėjas buvo silpnas; tvyrojo stingdantis šaltis. Kruša nekrito. Tik baisiai storai vertė sniegą. Kruša daužo, kapoja, žeidžia, kurtina, niokoja; bet snaigės blogiau už krušą. Purios, nepermaldaujamos snaigės patyliukais daro savo darbą. Palietus, jos kaip mat sutirpsta. Jų tyrumą galima sulyginti su veidmainio atvirumu. Kaip iš tų baltų pamažu ant žemės gulančių

snaigių susidaro sniego griūtis, taip apgaviką suktybės priveda prie nusikaltimo.

Vaikas nesustodamas vis žingsniavo pirmyn per rūką.

Rūkas — švelni kliūtis; bet čia ir kyla pavojai; rūkas ir traukiasi, ir laikosi; jis, kaip ir sniegas, išdavikiškas. Vaik u i — keistajam kovotojui, atsidūrusiam vidury tų visų

pavojų,— pavyko pasiekti nuokalnės apačią ir išeiti į Čes-Hilą. Jis nežinojo, jog atsidūrė sąsmaukoje, kurią iš abiem

jų pusių skalavo vandenynas; pasukęs netikru keliu šitokią naktį, per šitokį rūką ir sniegą, jis būtų įkritęs dešinėje į gilius įlankos vandenis, o kairėje — į šniokščiančias jūros bangas. Jis žingsniavo, pats to nežinodamas, tarp dviejų bedugnių.

Portlendo sąsmauka anuomet buvo nepaprastai at

šiauri ir rūsti. Dabar ji visai nebe tokia. Nuo tų laikų, kai kilo sumanymas gaminti iš Portlendo akmens romėniškąjį

cementą, uolynų pirmykštė išvaizda neatpažįstamai pasikeitė. Tiesa, dar ir dabar aptinkami jūrinio periodo kalkakmeniai, skalūnas ir trapas, kyšą iš konglomerato klodų

kaip dantis iš dantenų; tačiau kirtiklis sutrupino ir sulygino visas šias gūbrėtas ir smailas viršukalnes, kur perėdavo maitvanagiai. Nebeliko viršūnių, kur galėtų sulėkti bukuodegiai ir plėšriosios žuvėdros, mėgstančios kaip pavyduoliai teršti visa, kas didinga. Veltui ten ieškotum aukštojo monolito, vadinamo Godolfinu; senąja Velso kalba šis žodis reiškia „baltasis erelis". Vasarą tame iš-

gręžiotame ir akytame kaip kempinė dirvožemyje dar auga rozmarinas, mėta, jonažolė, jūrinis krapas, iš kurio pagamintas antpilas yra geri stiprinantieji vaistai, ir ta gumbuota, smėlynus mėgstanti žolė, iš kurios pinami dembliai; bet ten nebeužtiksi nei pilkosios ambros, nei juodojo alavo, nei to trilypio skalūno — žalios, žydros ir šalavijo lapų spalvos. Išnyko lapės, opšrai, ūdros, kiaunės; Portlendo šlaituose, kaip ir Kornvolio nerijoje, veisėsi stirnos; dabar jų nebeliko. Kai kuriose sietuvose dar sugaunama uotų ir sardinių, bet išgąsdintos lašišos nebepakyla laikotarpiu tarp šv. Mykolo ir kalėdų į Vėjo aukštupį neršti. Nebepamatysi tų Elžbietos gadynės nežinomų, didumo sulig vanagu paukščių, kurie perskeldavę obuolį

pusiau ir sulesdavę tik sėkliukes. Nebepamatysi ten geltonsnapių klastingųjų varnų, angliškai vadinamų cornisch chough, o lotyniškai — pyrrocarax, kurios mėtydavusios ant šiaudinių stogų degančius vynuogienojų žagarus. Išnyko iš Škotijos archipelago atsikėlęs raganius-audro-

150

šauklis, iš savo snapo varvinęs aliejų, kurį salos gyventojai degindavę lempose. Nebesutiksi daugiau vakarais atatvanuose veršiu bliaunančio legendarinio padaro „nei-se" su kiaulės kojomis. Potvynis nebeišmeta ant smėlio ūsuotojo, užriestomis ausimis, aštriadančio ruonio, šliau

žiančio savo pelekais. Tame šiandien nebeatpažįstamame Portlende niekada nesuokė lakštingalos, nes nebuvo miškų, bet sakalai, gulbės ir jūrų antys iš ten visai išsikraustė. Dabartinio Portlendo avių riebi mėsa ir plona vilna; o tų mažaūgių negausių avelių, kurios prieš du šimtus metų rupšnojo sūrią žolę, mėsa būdavo kieta, o vilna stora, kaip ir pridera keltiškoms kaimenėms, kurias pri

žiūrėjo piemenys, valgę daug česnako, gyvenę po šimtą metų ir iš pusės mylios pramušdavę šarvus aršino ilgumo strėlėmis. Kur nedirbama žemė, ten ir vilna šiurkšti. Nūdienis Čes-Hilas niekuo nebeprimena buvusiojo Čes-Hilo, taip jis nuniokotas žmogaus ir pasiutusių nuo Sorlingo salų pučiančių vėjų, kurie sutrupina net akmenį.

Nūnai šiame siaurame rėželyje pravestas geležinkelis, einąs iki pat Česiltono, kur naujutėliai namai dailiai sustatyti šachmatine tvarka; yra ir Portlendo stotis. Ten, kur rėpliojo ruoniai, rieda vagonai.

Prieš du šimtmečius Portlendo sąsmauka atrodė kaip dvišonis šlaitas su uolėtu nugarkauliu per vidurį.

Pavojus grėsė vaikui kitu pavidalu. Jeigu leidžiantis buvo baisu, kad nenusiristum skardžio apačion, tai sąsmaukoje reikėjo saugotis, kad neįkristum į duobę. Ten buvo bedugnės, čia — išgraužos. Ant jūros kranto viskas — žabangai, uola slidi, smėlys liulantis. Kokį atramos tašką bepasirinktum — visur apgaulinga. Lyg žengtum per stiklą. Kiekvieną akimirką po jumis staiga gali prasiverti plyšys. Plyšys, kuriame dingsi be žinios. Vandenynas, kaip gerai įrengtas teatras, po scena turi kelių

aukštų liukus.

Ilgi granito gūbriai, į kuriuos remiasi abu sąsmaukos šlaitai, yra sunkiai pasiekiami. Ant jų vargu ar rasi tai, 151

ką teatro kalba vadinama išėjimu į sceną. Žmogus negali tikėtis jokio svetingumo iš vandenyno, juo labiau iš uolos ir bangų; jūra rūpinasi tik paukščiais ir žuvimis. Sąsmaukos ypač nuogos ir akmeningos. Bangos, beskalaudamos ir beardydamos iš abiejų pusių, suteikia joms atšiaurią išvaizdą. Kur bepažvelgsi — aštrūs kyšuliai, kauburiai, kaip piūklas dantytos keteros, baisios suskeldėjusių akmenų atplaišos, tarpeklių žiotys špukėtais pakraščiais, primenančios dantingą ryklio žandikaulį, vilkduobės, pridengtos drėgnomis samanomis, skardingos uolos, pakimbančios ties putomis. Žmogus, pasiryžęs pereiti sąsmauką, kiekviename žingsnyje sutinka griozdiškus, didelius kaip namai luitus; atrodo, lyg čia būtų suversti blauzdikauliai, mentės, šlaunikauliai — visa šlykšti nudirtų uolynų anatomija. Ne veltui šie siauručiai rėžiai palei jūrą vadinami pakrantėmis. Pėsčiasis gali nusisukti sprandą, bežirglodamas per šias nuolaužų sąvartas. Tai beveik tas pat, kaip žygiuoti milžiniško stuburkaulio slanksteliais.

įsivaizduokite vaiką, atliekantį šį herkulišką žygdarbį.

Kad bent būtų buvusi diena, o čia naktis, būtinai reikėjo palydovo, o jis buvo vienas, čia nebūtų buvę per daug vyriškio stiprumo, o io buvo tik silpnos vaiko iė-

gos. Neturint vadovo, iš bėdos būtų padėjęs takelis. Bet ir takelio nesimatė.

Jis instinktyviai vengė aštrios uolų grandinės ir. kiek įstengdamas, laikėsi labiau pakraščio. Čia pasitaikydavo išgraužų. Ju buvo trejopų: pilnu vandens, sniego ar smėlio. Pastarosios baisiausios. Smėlys įtraukia.

Kai žinai, kas tave laukia — neramu, kai nežinai —

baugu. Vaikas grūmėsi su nežinomu pavojumi. Jis ėjo akiplotu, ir kiekviena vieta galėjo būti jo kapas.

Jo nekamavo jokie svyravimai.

Jis aplenkdavo uolas, išvengdavo plyšių, nuspėdavo pinkles, įveikdavo vieną po kitos klastingas kliūtis ir vis stūmėsi pirmyn. Neturėdamas galimybės eiti tiesiai, jis žingsniavo tvirtai.

Prireikus jis energingai atsitraukdavo. Suspėdavo išsikepurnėti iš lekiančiojo smėlio liūno. Nusipurtydavo sniegą. Ne kartą iki kelių atsidurdavo vandenyje. Išlipus šlapi skarmalai bematant suledėdavo smarkiame nakties šaltyje. Jis ėjo greitai su savo suragėjusiais drabužiais.

Tačiau jūreivišką palaidinę jis sugebėjo išsaugoti sausą ir šiltą ant savo krūtinės. Alkis vis nedavė ramybės.

Nėra nei galo, nei krašto bedugnės netikėtumams: čia viskas galima, netgi išgelbėjimas. Išeities nematyti, bet ji yra. Kokiu būdu vaikas per pūgą, nuo kurios jam kvapą gniaužė, pasiklydęs ant šios siauros pakilumos tarp dviejų bedugnės nasrų, nieko nematydamas, vis dėlto perėjo sąsmauką, jis pats to nebūtų galėjęs pasakyti.

Jis slidinėjo, keberiojosi, ritosi, ieškojo kelio, ėjo, atkakliai ėjo — štai ir viskas. Tai visų pergalių paslaptis. Nepraslinko nė valandos, ir jis pajuto, kad kyla į kalną; jis pasiekė antrąjį sąsmaukos galą, paliko užpakalyje Čes-Hilą, po savo kojomis jautė tvirtą žemę.

Tilto, kuris dabar jungia Sendford-kasą su Smolmaus-sendu, anuomet nebuvo. Galimas daiktas, kad vaikas, vadovaudamasis savo sveika nuovoka, užkopė iki keteros, priešpriešiais Vaik-redžį, kur tada buvo smėlio nerija, tikras vieškelis, kertąs Ist-flitą.

Jis išvengė pražūties sąsmaukoje, bet vis tiek tebebuvo akis į akį su audra, žiema, naktimi.

Priešais, kiek tik akis užmato, pro rūką vėl tęsėsi ne-'

aprėpiamos lygumos.

Jis pažiūrėjo į žemę, ieškodamas takelio.

Staiga jis pasilenkė.

Sniege pastebėjo kažką panašaus į pėdsaką.

Tai iš tiesų buvo pėdsakas, kojos įspausta žymė. Ji buvo visiškai aiškiai matyti baltame sniege. Vaikas ap

žiūrėjo ją. Tai buvo basos kojos pėdsakas, mažesnis už

vyro ir didesnis už vaiko.

m

Tikriausiai moters eita.

Už pirmojo pėdsako sekė antras, toliau trečias; pėdsakai ėjo žingsnio atstumu vienas po kito, dešiniau, lyguma. Jie buvo švieži, vos užsnigti. Čia neseniai buvo praėjusi moteris.

Toji moteris nužingsniavo, pasukusi ta pačia kryptimi, kur vaikas buvo matęs dūmus.

Nenuleisdamas akių nuo pėdsakų, vaikas jais nusekė.

II

K Ą G A L I S N I E G A S

Kurį laiką jis sekė tomis pėdomis. Nelaimė, pėdsakai darėsi vis mažiau ir mažiau ryškūs. Sniegas drėbė tiesiog baisiai. Kaip tik tada, apnešta tuo pačiu sniegu, atviroje jūroje merdėjo urka.

Pavojus, bet kitoks negu laivui, nepaleido vaiko, kuris, painiose priešais jį besikryžiuojančiose tamsybėse neturėdamas jokios kitos priemonės išsigelbėti, kaip tik šią kojos žymę sniege, įsitvėrė šio pėdsako tartum siūlo, vedančio iš labirinto.

Staiga, ar dėl to, kad sniegas juos galutinai užpustė, ar dėl kokios kitos priežasties, pėdsakai dingo. Visa vėl tapo lygu, vienoda, plyna, be jokios dėmės, be jokio ženklo. Žemė išvien užtiesta balta marška, dangus-—juoda.

Atrodė, tartum praeivė būtų nuskridusi.

Visiškai nusikamavęs vaikas pasilenkė, ieškodamas pėdsakų. Deja, veltui.

Jam pasivaideno, kad atsitiesdamas išgirdo kažkokį

neaiškų garsą, bet nebuvo tuo tikras. Panašu buvo lyg į balsą, lyg į atodūsį, sklindantį iš tamsos. Balsas greičiau žmogaus, o ne gyvulio, greičiau iš kapo, o ne gyvos būtybės. Tokį garsą kartais girdi per sapną.

15i

Jis pasižvalgė, bet nieko nepamatė.

Priešais jį buvo neaprėpiama, plyna, blausi lyguma.

Vaikas įsiklausė. Pasivaidenęs garsas nebepasikartojo.

Gal jam tik taip pasigirdo. Dar pasiklausė. Buvo tylu.

Šitoks rūkas gali sukelti klausos haliucinacijas. Vaikas vėl leidosi tolyn.

Tolyn akiplotu, nebematydamas tų pėdsakų, kurie jį

vedė.

Tačiau vos tik paėjo, garsas vėl pasikartojo. Šį sykį

vaikas nebegalėjo abejoti. Tai buvo stenėjimas, beveik rauda.

Vaikas atsigręžė. Apvedė akimis nakties erdvę. Nieko nepamatė.

Garsas vėl pasigirdo.

Jeigu skaistykloje sielos gali šaukti, čia jos šaukė.

Sunku įsivaizduoti, ar gali kas labiau sujaudinti, griebti už širdies, kaip šis silpnas balsas. Nes tai iš tiesų

buvo balsas. Jis sklido iš turinčios sielą būtybės. Šiame niurnėjime buvo justi pulsuojant gyvybę, tiesa, dar beveik nesąmoningą. Tarytumei šauktų kančia, kuri pati nežino, kad ji kančia ir kad šaukia. Šis riksmas, gal būt, pirmasis kvėptelėjimas, o gal paskutinysis atodūsis, vienodai priminė priešmirtinį gargimą ir naujagimio kvyk-

čiojimą. Kažkas alsavo, duso, verkė. Skraubus maldavimas nematomybėje.

Vaikas akylai išžvalgė visur, toli, čia pat, aukštai, žemai. Nebuvo nė gyvos dvasios.

Jis įtempė klausą. Balsas vėl pasigirdo. Vaikas jį girdėjo visiškai aiškiai. Jis bent kiek priminė ėriuko bliovimą.

Vaikui pasidarė baisu, jis norėjo bėgti.

Vaitojimas pasikartojo. Jau ketvirtą sykį. Jis buvo nepaprastai graudus ir verksmingas. Jautei, kad po šios paskutinės įstangos, greičiau nevalingos, negu sąmoningos, šis riksmas tikriausiai amžinai nutils. Tai buvo instinktyvus mirštgyvio skundas, pasiųstas į erdvę jėgoms, 155

i

kurios gali pagelbėti; agoniškas lemenimas, nukreiptas į

galimą apvaizdą. Vaikas pasuko ton pusėn, iš kur buvo girdėti balsas.

Jis vis dar nieko nematė.

Žvalgydamasis jis paėjėjo dar keletą žingsnių.

Vaitojimas nesiliovė. Pirma neaiškus ir vos girdimas, dabar jis buvo skardus ir kone drebantis.

Vaikas buvo visai čia pat. Bet iš kur ėjo tas balsas?

Stenėjo kažkur netoliese. Virpanti aimana skambėjo šalia vaiko. Tai buvo žmogaus dejavimas, sklindąs neį

žvelgiamoje tamsoje. Toks bent jam susidarė įspūdis, neaiškus kaip tirštas rūkas, kuriame buvo pasiklydęs.

Besvarstydamas, kaip čia pasielgti—vienas vidaus balsas kuždėjo bėgti, kitas sakė pasilikti,— sniege, čia pat, už kelių žingsnių vaikas pastebėjo banguotą žmogaus dydžio pakilumą, nedidelį kauburį, ilgą ir siaurą, lyg ir pripildytą griovį, lyg ir naujai supiltą kapą, visiškai baltą.

Tuo pat metu balsas suriko.

Jis sklido čia, iš apačios.

Vaikas pasilenkė, pritūpė priešais tą banguotą pusnį

ir suskato abiem rankom darbuotis.

Iš po sniego, žarstomo į šalis, išryškėjo kažkoks pavidalas, ir staiga jo išraustame įdubime pasirodė baltas veidas.

Bet rėkė visiškai ne tas veidas. Šio akys buvo užmerktos, burna pravira, bet pilna sniego.

Veidas buvo sustingęs. Jis nesujudėjo, liečiamas vaiko rankos. O vaikas, nugeltais pirštais pačiupinėjęs šį veidą, sudrebėjo,— toks jis buvo ledinis. Tai buvo moters galva išsitaršiusiais, sniego pripustytais plaukais. Ši moteris buvo nebe gyva.

Vaikas vėl ėmė žerti sniegą. Pasirodė mirusiosios kaklas, paskui liemuo, pridengtas skarmalais, pro kuriuos matėsi plikas kūnas.

156

Begrėbdamas sniegą, staiga pirštais jis pajuto kažką silpnai sujudėjus. Spurdėjo mažas užpustytas padarėlis.

Vaikas greitai atkasė sniegą ir pamatė ant nuogos krūtinės menkutį, sulysusį, nuo šalčio pabalusį, bet dar gyvą kūdikį.

Tai buvo maža mergytė.

Ji buvusi apmuturiuota, bet besispardydama spėjo iš

skudurų išsikapstyti. Po ja nuo menkų liesučių sąnarėlių

ir viršuje nuo kvėpavimo sniegas buvo bent kiek aptirpęs. Žindyvė būtų kūdikiui davusi kokius penkis—šešis mėnesius, bet jis tikriausiai buvo metų, nes skurde gyveną vaikai auga nepaprastai lėtai, o kartais išsivysto net ir rachitas.

Nukasus nuo veidelio sniegą, gailiai verkęs kūdikis suriko- Motina tikriausiai buvo jau mirusi, jeigu ši rauda jos neprižadino.

Vaikas paėmė mergytę ant rankų.

Sustingusi* motina atrodė baisiai. Jos veidas vaiduokliškai švytėjo. Pražiota, nebealsuojanti burna, atrodo, ketino nesuprantama vėlių kalba atsakyti į klausimus, statomus mirusiems ten, nematomame pasaulyje. Šis veidas atspindėjo blausų snieguotų lygumų spindesį. Pro tamsius plaukus buvo matyti jauna kakta, lyg ir pasipiktinimo sutraukti antakiai, suspaustos šnirplės, užmerkti vokai, apšerkšnijusios blakstienos ir nuo akių iki lūpų kampelių gausių ašarų žymės. Sniegas apšvietė numirėlę. Žiema ir kapas vienas kitam nekenkia. Lavonas — tai sule-dijęs žmogus. Patetiškai atrodė nuogos krūtys. Jos atliko savo paskirtį. Kilnus jų suvytimas liudijo, kad ši nebe gyva būtybė davė gyvybę kitai: mergišką tyrumą pakeitė motinystės didingumas. Ant vieno spenelio baltavo perlas. Sušalęs pieno lašas.

Čia pat paaiškinkime, kad tomis pačiomis lygumomis, kuriomis ėjo pamestasis vaikas, neseniai klampojo pavargėlė su žindomu kūdikiu, taip pat ieškojusi pastogės ir paklydusi. Sušalusią ją pargriovė smarkus vėjas, ir ji nebepajėgė atsikelti. Pūga ją užpustė. Iš paskutiniųjų jėgų ji prispaudė prie savęs dukrelę ir taip numirė.

Mergytė bandė žįsti tą marmuro krūtinę.

Nesąmoningas pasitikėjimas neprieštaravo gamtos dėsniams, nes motina, atrodo, gali pamaitinti kūdikį netgi po paskutinio savo atodūsio.

Tačiau kūdikio burnelė neįstengė surasti krūties, ant kurios spenelio, mirties pavogtas, sušalo pieno lašas, ir mažytė, labiau pripratusi prie lopšio, negu prie kapo, ėmė rėkti po sniegu.

Paliktasis vaikas išgirdo merdinčią mažytę.

Jis atkasė ją.

Jis paėmė ją ant rankų.

Paimta ant rankų, mažytė liovėsi verkusi. Abiejų vaikų veidai susilietė, ir pamėlusios kūdikio lūpytės prigludo prie berniuko skruosto kaip prie motinos krūtinės.

Nedaug betrfiko, kad stingstantis kraujas būtų sustabdęs mergytės širdies plakimą. Jos motina jau buvo perdavusi jai kažką iš savo mirties; lavono šaltis stingdo aplinką. Mergytės sustirusios kojos, rankos, keliai buvo tartum suparaližuoti. Berniukas pajuto tą baisų šaltį.

Jo vienintelis šiltas ir sausas drabužis buvo jūreiviška palaidinė. Vaikas padėjo kūdikį ant mirusiosios krūtinės, nusivilko savo palaidinę, suvyniojo į ją mergytę, vėl paėmė kūdikį ant rankų ir, pats dabar likęs pusnuogis pūgoje ir čaižiame vėjyje, laikydamas glėoyje mažiukę, vėl leidosi į kelionę.

Mažytė, vėl susiradusi berniuko skruostą, prispaudė

burnelę ir apšilusi užmigo. Tai buvo pirmasis dviejų sielų, susitikusių tamsybėse, pasibučiavimas.

Motina tebegulėjo aukštielninka sniege, atkreipusi veidą į naktį. Bet tą akimirką, kai berniukas nusivilko palaidinę ir suvyniojo į ją mažytę, motina, tur būt, pamatė

tai iš beribės " k u r jau buvo nuskridusi jos siela.

III

N A Š T A D A R L A B I A U A P S U N K I N A V A R G I N G Ą K E L I Ą

Daugiau kaip keturios valandos buvo praėjusios nuo to laiko, kai urka išplaukė iš Portlendo užtakio, palikusi ant kranto šį berniuką. Per tas ilgas valandas apleistasis vaikas, ėjęs, kur akys vedė, teturėjo tris susitikimus su žmonėmis — vyru, moterimi ir kūdikiu — tos visuomenės, į kurią jis, gal būt, netruks įžengti. Vyras —

tai pakaruoklis ant kalvos; moteris — tai toji sniege; kūdikis — ši mergytė, kurią jis nešė ant rankų.

Iš nuovargio ir alkio jis vos laikėsi ant kojų. Bet dar ryžtingiau ėjo pirmyn, nors nebeturėjo jėgų, o čia dar prisidėjo našta.

Jis dabar buvo beveik nuogas. Tie menki, ant kūno likę skarmalai sustingo į ragą ir tartum stiklas raižė, draskė odą. Jis šalo, bet užtat mergytė apšilo. Tai, ko jis nustojo, nepražuvo veltui, atiteko jai. Jis jautė tą šilumą, kuri vargšei mažytei grąžino gyvybę. Jis vis žengė pirmyn.

Kartas nuo karto, tvirtai laikydamas mažytę prie krūtinės, jis pasilenkdavo ir, viena ranka pasiėmęs saują sniego, patrindavo kojas, kad jos visiškai nenušaltų.

Kai kada, išdžiūvus gerklei, jis įsidėdavo į burną truputį sniego ir čiulpdavo: troškulį trumpam apmalšindavo, bet po to imdavo krėsti drebulys. Laikinai palengvėdavo, po to būdavo dar blogiau.

Pūga smarkaudama visai padūko; galimi ir sniego potvyniai, čia kaip tik toks buvo. Didžiausiu nuožmumu šėldama vandenyne, ji tuo pačiu metu nepagailėjo ir pakrantės. Tikriausiai tada urka, beprotiškai grumdama-si su rifais, neteko savo takelažo.

Klampodamas per šitokią pūgą į rytus, vaikas įveikė

didžiulius sniego plotus. Jis nežinojo, kelinta valanda.

I U9

Jau seniai nebematė dūmų. Tokie ženklai naktį greit pradingsta; be to, buvo vėlyvas metas, ir ugnis nebekūrenama; galų gale jis, tur būt, apsiriko, ir toje pusėje, kur ėjo, nebuvo nei miesto, nei kaimo.

Abejonių kankinamas, jis atkakliai žingsniavo pirmyn.

Du ar tris kartus mažytė buvo bepradedanti knirkti.

Nesustodamas jis ją truputį pasupdavo; ji aprimdavo ir nutildavo. Pagaliau kietai užmigo ramiu miegu. Pats visas tirtėdamas, vaikas jautė, kad mažytei šilta.

Dažnai jis tvirčiau susiausdavo jūreivišką palaidinę aplink mažytės kaklą, kad koks atsiradęs plyšys neap

šerkšnytų ir tirpstąs sniegas nepatektų į vidų prie kūnelio.

Lyguma buvo banguota. Įlomiuose, kur žemėliau, vėjas buvo suvaręs tokias aukštas pusnis, jog vaikas beveik jose prasmegdavo ir eidavo, tarsi pusiau užkastas.

Jis kapanojosi, keliais stumdamas sniegą.

Iš daubos išsikrapštęs, kopdavo ant vėjo nušluotų

plokščiakalnių, kur sniego būdavo plonytis sluoksnis.

Ten jis rasdavo pliką ledą.

Mergytės šiltas alsavimas lietė jo skruostą ir, pasiekęs plaukus, virsdavo šerkšnu ir ledo varvekliu.

Vaikas suvokė, kaip baisiai pasunkėjo kelionė: jam nevalia pargriūti. Jautė, kad tada nebeatsikeltų. Mirtinai nuilsusį, jį partiestų kaip aną moterį sunki lyg švinas tamsa, o ledas prišaldytų gyvą prie žemės. Prieš tai jis ne kartą kūliais nusirisdavo iki bedugnės krašto, bet vis susilaikydavo, ne kartą buvo pataikęs į duobes ir nieko neatsitiko, o dabar užtektų tik pargriūti — ir čia pat mirtis. Vienas klaidingas žingsnis būtų jo kapas. Jis neturi paslysti. Pats jis nebepajėgtų nė atsiklaupti.

O paslysti galėjai kiekviename žingsnyje; sniegą dengė kieta pluta.

Mažytė jam nežmoniškai sunkino ėjimą; ši našta ne tik buvo per didelė nuvargusio ir išsekusio vaiko jėgoms, ji jam tiesiog trukdė. Abi rankos užimtos, o einant

160

plikšalais kaip tik rankos yra natūrali ir būtina pusiausvyros priemonė. '

O jam reikėjo apsieiti be šios priemonės.

Jis apsiėjo ir žingsniavo, nežinodamas, kaip ilgai pajėgs nešti.

Mažytė buvo tas lašas, perpildęs nevilties taurę.

Jis ėjo pirmyn, svyruodamas kiekviename žingsnyje, tartum eitų per trampliną, atlikinėdamas pusiausvyros stebuklus, kurių tačiau niekas nematė. Vis dėlto, kartojame, gal būt, šiame sopulingame kelyje iš tamsos tolių

lydėjo jį atsivėrusios motinos akys ir dievo akis.

Jis svirduliavo, knabsėjo, bet šiaip taip laikėsi ant kojų, vis rūpinosi mažyte, tai tvirčiau susupdavo palaidinę, tai pridengdavo galvą, dar ne vieną ir ne du kartus vos neparpuolė, bet ėjo slidinėdamas ir vėl atsitiesdamas. O

niekšas vėjas dar stūmė jį iš užpakalio.

Tikriausiai jis padarė. daug nereikalingo kelio. Iš

visko sprendžiant, jis buvo tose lygumose, kur vėliau įsikūrė Binklivs-farmas, pusiaukelėje tarp dabartinio Spring-gardenso ir Parsoneidž-hauzo. Kur šiuo metu stūkso fermos ir kotedžai, tada buvo dykvietės. Dažnai nereikia nė

šimto metų, kad stepė pavirstų miestu.

Staiga, kai akis kapojęs ledinis škvalas nuščiuvo, vaikas pastebėjo visai netoliese sniegu užsnigtus stogus ir kaminus, atvirkštinį siluetą: baltą miestą juodame akiračio fone; šiandien tai pavadintume negatyvu.

Stogai, namai, nakvynė! Pagaliau jo kažkur atklysta!

Jis pasijuto neišpasakytai žvalus, kaip žmogus, turįs viltį. Kai iš kurso išklydusiame laive budintysis šaukia:

„Žemė!", jis pergyvena tokius pat jausmus. Vaikas paspartino žingsnį.

Galų gale jis prisikasė iki žmonių. Jau netrukus atsidurs gyvųjų tarpe. Baimę atėmė kaip ranka. Staigi šilumos banga užliejo jį: vaikas pasijuto saugus. Sunki kelionė baigėsi. Nebebus nei žiemos, nei nakties, nei pūgos. Jam atrodė, kad visa, kas blogiausia, dabar liko už-

11, Žmogus, kuris juokiasi 1

161

pakalyje. Mažytė jam nebeatrodė našta. Jis kone tekinas bėgo.

Jis žiūrėjo, įsmeigęs akis į stogus. Ten buvo gyvenimas. Jis nenuleido nuo jų žvilgsnio. Taip žiūrėtų numirėlis į pasaulį, jei kas pravožtų karsto dangtį. Tai iš šitų

kaminų jis matė kylant dūmus.

Bet dabar nė vienas jų nerūko.

Vaikas netrukus pasiekė pirmuosius namus. Jis atsidūrė priemiestyje, atdaroje gatvėje. Tais laikais nakčiai gatvių jau nebeužtverdavo.

Gatvės pradžioje stovėjo du namai. Tačiau abejuose nebuvo matyti nei žvakės, nei žiburio, kaip ir visoje gatvėje ir mieste, kiek tik akis galėjo aprėpti.

Namas dešinėje greičiau buvo pašiūrė, negu gyvenamas pastatas, toks jis atrodė skurdus: sienos drėbtinės, stogas dengtas šiaudais ir kone iki žemės. Išaugęs pasienyje dilgynės keras siekė stogo kraštą. Lūšnos durys atrodė kaip anga landžioti katėms, o langas prie pat stogo mažytis. Viskas buvo uždaryta. Salimais, tvartuke, kriuksėjo kiaulė, vadinasi, ir lūšna buvo gyvenama.

Namas kairėje buvo didelis, aukštas, akmeninis, šiferio stogu. Taip pat užrakintas. Turčiaus namas, išdygęs priešais varguolio lūšną.

Berniukas nedvejodamas nuėjo prie didžiojo namo.

Sunkios ąžuolinės suveriamos durys, apkaltos stambiomis vinimis, iš vidaus, be abejonės, buvo užšautos ne vienu tvirtu skląsčiu ir užrakintos ne vienu užraktu; čia pat kabojo geležinis plaktukas.

Su dideliu vargu, nes jo rankos buvo sustyrusios kaip pagaliai, vaikas nukėlė plaktuką. Sudavė juo į duris.

Jokio atsako.

Jis dar sudavė, dabar dukart.

Name niekas nesujudėjo.

Pabeldė trečią sykį. Nieko.

Jis suprato, kad žmonės arba miega ir negirdi, arba nenori keltis iš patalo.

162

Tada jis pasuko prie skurdžiosios lūšnos. Paėmęs nuo sniego akmenį, jis pabaladojo į žemutes duris.

Niekas neatsiliepė.

Jis pasistiebė ant pirštų galų ir pastukseno akmeniu į langutį, gan atsargiai, kad neišmuštų stiklo, ir gan garsiai, kad žmonės išgirstų.

Nei balsas neatsiliepė, nei žingsniai nesugirgždėjo, nei žvakė neužsidegė.

Jis pagalvojo, kad čia taip pat niekas nenori keltis.

Ir akmeniniuose rūmuose, ir šiaudinėje pastogėje žmonės, buvo kurti bedaliams.

Berniukas nutarė traukti toliau ir atsidūrė siaurame skersgatvyje, kuris tiesėsi priešais jį ir buvo toks tamsus, jog greičiau panėšėjo į tarpeklį tarp dviejų uolų, negu į miesto gatvę.

IV

K I T O K I O S R Ū Š I E S D Y K U M A Vaikas buvo pasiekęs Veimauto miestelį.

Anuometinis Veimautas tai ne šių dienų garbingasis ir puikusis Veimautas. Senasis Veimautas neturėjo, kaip kad dabartinis, tokios bepriekaištingos ir tiesios krantinės su Jurgio III garbei pastatytu paminklu ir to paties vardo viešbučiu. Mat, Jurgis III tuomet dar nebuvo gimęs. Dėl tos pačios priežasties ant žaliuojančios rytuose kalvos šlaito dar nebuvo matyti atvaizduoto, panaudojant velėną ir pliką kalkakmenį, kažkokio karaliaus, jojan

čio ant balto žirgo. White Horse, kuris užima visą ar-paną žemės ir — taip pat Jurgio III garbei — yra atsukęs uodegą miesto link. Beje, ši pagarba pelnyta; Jurgis III, į senatvę praradęs protą, kurio neturėjo nei jaunystėje,

m

neatsako už jo karaliavimo metu įvykusias nelaimes. Tai buvo kvailelis. Kodėl nestatyti jam paminklų?

Prieš šimtą aštuoniasdešimt metų Veimautas pasižymėjo beveik tokia pat simetrija, kaip netvarkingai sumestų niekniekių krūva. Legendarinė Astarotė retkarčiais išeidavusi pasivaikščioti po žemę su krepšiu, persvertu per pečius, kuriame būdavę visko, net namukų su geromis šeimininkėmis. Bet kaip iš šio velnioniško maišo išmėtyti barakai — štai jums ir būtų šio sujaukto Veimauto vaizdas. Jau nekalbant apie geras šeimininkes tuose barakuose. Šitokios statybos pavyzdžiu gali būti išlikęs Muzikantų namas. Susispaudusios medinės lūšnelės, kurių drožinėtus sienojus kinivarpos išgraužė — tai irgi savotiškas drožybos menas — gremėzdiški, sukrypę pastatai, kai kurie paremti kartimis, atsišlieję vienas kito. kad jūros vėjas nenuverstų, siauri, kreivi pravažiavimai tarp jų, skersgatviai ir kryžgatviai, dažnai užliejami ekvinokcijos metu jūros potvynių, seni namai, susispietę aplink senutę bažnyčią — tai šitoks buvo Veimautas. Jis atrodė

kaip senovinis normandiškas kaimelis, išmestas į Anglijos krantą.

Keleivis, užsukęs į taverną, kurios vietoje nūnai stovi viešbutis, užuot paprašęs keptos plekšnės ir butelį vyno ir karališku dosnumu sumokėjęs dvidešimt penkis frankus, pasitenkindavo lėkšte žuvienės už du sū, beje, labai skanios. Tada žmonių skurdžiai gyventa.

Pamestinukas, nešinas rastinuke, perėjo vieną gatvę, paskui antrą, trečią. Jis žvalgėsi, bene pamatys kokiame nors aukšte ar palėpėje apšviestą langą, bet visur buvo tamsu, langinės uždarinėtos. Kartais jis pabalado-davo į duris. Tačiau niekas neatsiliepdavo. Šiltame patale žmogaus širdis pasidaro akmeninė. Nuo beldimo ir triukšmo mažytė prabudo. Jis tai suprato, nes mergytė

ėmė žįsti jam skruostą. Ji nerėkė, manydama esanti ant motinos rankų. Jis gal būtų ilgokai sukinėjęsis ir klaidžiojęs Skrembndžo skersgatvių raizgyne, kur tada buvo dau-m

giau daržų, negu namų ir daugiau spygliuotų gyvatvorių, negu butų, bet, laimė, įsuko į siaurą galvelytę, kuri ir dabar tebėra šalia Trejybės mokyklos. Si gatvelytė išvedė jį į pakrantę, į savotišką krantinę su parapetu, ir dešinėje jis pamatė tiltą.

Tai buvo tiltas per Vėjų, jungiąs Veimautą su Melkomb-redžiu; po jo arkomis prieplauka susisiekia su upe, kur pastatyta užtvanka.

Veimautas tada buvo Melkomb-redžio uostamiesčio priemiestis; šiandien Melkomb-redžis viena iš Veimauto parapijų. Kaimas prarijo miestą. Čia daug kuo prisidėjo tiltas. Tiltai — savotiški siurbimo aparatai, sutraukia žmones ir kartais padedą išaugti kokiai nors pakrantės gyvenvietei priešingo kranto kaimynės sąskaita.

Berniukas pasuko prie tilto, anais laikais dar paprasto, iš viršaus dengto medinio liepto. Sį lieptą jis perėjo.

Stogelio dėka ant klotinio nebuvo sniego. Žengdamas basomis kojomis per sausas lentas, vaikas valandėlei patyrė malonų jausmą.

Perėjęs tiltą, jis atsidūrė Melkomb-redžyje.

Ten medinių namų buvo mažiau, negu mūrinių. Tai jau buvo ne priemiestis, o miestas. Tiltas rėmėsi į gana gražią šv. Tomo gatvę. Berniukas ja ir nuėjo. Iš abiejų

pusių stovėjo aukšti namai su drožinėtais bokšteliais, vienur kitur buvo matyti parduotuvių vitrinos. Jis vėl ėmė belsti į duris. Jis nebeturėjo jėgų šaukti ar rėkti.

Melkomb-redžyje, kaip ir Veimaute, niekas neatsiliepė. Raktai duryse buvo dukart pasukti. Langinėmis uždarinėti langai atrodė kaip užmerktos akys. Buvo imtasi visų atsargumo priemonių, kad kas neišbudintų iš miego: nemalonu nakčia šokti iš patalo.

Kažkoks žodžiais neapsakomas miegančio miesto sunkumas slėgė mažąjį klajūną. Nuo sustingusio skruzdėlyno tylos ima svaigti galva. Letarginė būsena sukelia košmarus, jie spiečiais maišosi per miegus, ir iš šių tįsančių žmonių kamuoliais sklinda sapnai. Miego riba yra 165

neaiški, ji eina kažkur anapus gyvenimo; pakrika miegančiųjų mintis — lengvi ar mirtini garai — sklando vir

šum jų ir persipina su galimybe, gal būt, irgi mąstančia erdvėje. Taip ir susidaro sapnų raizginiai. Svajų debesys, tai tiršti, tai vaiskūs, dengia žvaigždę, žmogaus protą.

Už sumerktų akių, kur vaizduotės kuriami paveikslai pakeičia regėjimą, nepatvarūs užkarstinio pasaulio siluetai ir vaizdai išplinta nejuntamybėje. Išblaškytos paslaptingos egzistencijos susilieja su mūsų gyvenimu tame mirties krante, kuris vadinamas miegu. Dvasios ir vėlės susikabinusios skrieja oru. Net tas, kas nemiega, jaučia, kaip jį slegia toji aplinka, kupina pragaištingos gyvybės. Supantis chimeriškas pasaulis, spėjamoji tikrovė, jį

varžo. Pakirdęs žmogus, besiskverbiąs pro miegančiųjų

šmėklas, nesąmoningai stumdo praslenkančius pavidalus ir patiria, arba mano patiriąs, nesuprantamą siaubą, su-

siliesdamas.su nematomomis ir priešiškomis būtybėmis, jaučia, kad kiekvieną akimirksnį susiduria su kažkuo neišreiškiamu, kuris bematant išnyksta. Eiti naktį tarp išsklidusių sapnų panašu kaip klaidžioti girioje.

Tai ir yra toji žmogaus baimė be priežasties.

Vaikas tai jaučia stipriau už suaugusį.

Sie vaiduokliški namai dar labiau kėlė nakties baimę ir didino visą tą kraupumą, kurį jis stengėsi nugalėti.

Jis nužingsniavo Koniker-leino gatve ir jos gale pastebėjo užtvenktą upę, kurią palaikė vandenynu; jis jau nebebūtų galėjęs pasakyti, kurioje pusėje jūra; jis grįžo atgal, pasuko į kairę Meideno gatve ir antrukart tuo pa

čiu keliu perėjo iki Sent-Olbens-rou.

Ten nesirinkdamas jis ėmė smarkiai baladotis į artimiausius namus. Jis beldė iš paskutiniųjų jėgų, kaip patrakęs, su trumpais pertrūkiais, po kurių pasipildavo vis įnirtingesni smūgiai.

Pagaliau balsas atsiliepė.

Tai buvo laikrodis.

166

Užpakaly senojoje Sen-Nikolijos varpinėje, išmu

šė trečią valandą nakties.

Paskui vėl pasidarė tylu.

Gali pasirodyti neįtikima, kad nė vienas gyventojas net aukštinio langelio nepravėrė. Tačiau ši tyla tam tikra prasme pateisinama. Reikia pasakyti, kad 1690 metų sausyje buvo ką tik praūžęs gana stiprus maro antkrytis, siautęs Londone, ir iš baimės įsileisti kokį sergantį valkatą visur žmonės buvo nebe tokie svetingi. Jie net lango nepraverdavo, kad neįtrauktų į plaučius apkrėsto oro.

Žmonių atšiaurumą vaikas pajuto skaudžiau, negu nakties šaltį. Žmonių atšiaurumas nuo jų pačių pareina.

Dykumoje jam nebuvo taip suspaudę nusiminusios širdies, kaip čia. Patekęs į visuomenę, jis liko vienas. Jį

apniko neišpasakyta baimė. Jam buvo suprantama, kad dykuma negailestinga; tačiau beširdiškas miestas — to jau buvo per daug.

Nuaidėję dūžiai jį dar labiau prislėgė. Tam tikrais atvejais niekas taip nestingdo kraujo, kaip laikrodžio dū

žiai. Tai abejingumo pareiškimas. Tai amžinybė sako:

„Kas man darbo!"

Jis liovėsi beldęs. Ar tik ne tą pačią graudžią minutę jis pats save paklausė, ar ne geriau atsigulti čia ir numirti? Tačiau mergytė palenkė galvutę ant jo peties ir vėl užmigo. Sis nesąmoningas pasitikėjimas paskatino jį eiti toliau.

Aplink jį viskas griuvo, o tačiau jis pats pasijuto esąs kažkieno atrama. Įsakmiai prabilo pareigos balsas.

Tačiau nei šios mintys, nei ši padėtis netiko jo am

žiui. Gal būt, jis to visiškai nesuvokė. Jis veikė instinktyviai. Jis darė tai, ką turėjo daryti.

Jis nuėjo Džonson-rou kryptimi.

Jis kiūtino, vos vilkdamas kojas.

Jis paliko kairėje Sent-Meri gatvę, pasisukinėjo skersgatviais ir, prasigavęs vingiuotu taku tarp dviejų lūšnų, atsidūrė gana erdviame dyklaukyje. Tas neužstatytas X67

sklypas buvo maždaug toje vietoje, kur dabar česterfildo aikštė. Čia baigėsi namai. Dešinėje matėsi jūra, kairėje —

išsimėčiusios lūšnelės.

Ką daryti? Vėl prasidėjo plyni laukai. Rytuose buvo matyti snieguoti platūs Redipolio šlaitai. Toliau tęsti kelionę? Eiti pirmyn ir vėl atsidurti žmonių negyvenamose vietose? Grįžti atgal į miesto gatves? Ką pasirinkti: snieguotų laukų gūdumą ar kurčią miesto tylą? Kuri iš

tų dviejų blogybių geriau?

Esama gelbėjimosi inkaro, esama ir žvilgsnio, meldžiančio gelbėti. Kaip tik tokiu žvilgsniu nusiminęs vaikas apsidairė aplink.

Staiga jis išgirdo grasinimą.

V

M I Z A N T R O P O K E I S T E N Y B Ė S

i

Iš tamsos jį pasiekė kažkoks keistas ir įspėjantis dantų griežimas.

Reikėjo trauktis. Tačiau vaikas žengė pirmyn.

Tiems, kuriuos baugina tyla, patinka urzgimas.

Šie žiauriai iššiepti nasrai jį apramino.. Šis grasinimas buvo malonus tarsi pažadas. Štai ten gyvas padaras, kuris nemiegojo, tegul ir laukinis žvėris. Vaikas nuėjo ton pusėn, iš kur kaukšėjo dantys.

Jis pasuko už kampo ir pamatė sniego ir jūros at

švaituose — tai buvo savotiškas kraupus erdvės apšvietim a s — kažką panašų į pašiūrę. Tai buvo lyg ir vežimas, lyg ir lūšna. Su tekiniais, vadinasi, ratai: su stogu, vadinasi, gyvenamas būstas. Viršum stogo kyšojo dūmtraukis, iš jo kilo dūmai. Dūmai buvo rausvi, vadinasi, viduje kūrenosi kaitri ugnis. Lauko pusėje atsikišę vyriai sakė

168

esant duris, o pro keturkampę angą viduryje durų buvo matyti šviesa būdoje. Vaikas priėjo arčiau.

Dantimis kaukšėjusi būtybė jį pajuto. Prisiartinus prie pat būdos, grasinimas pasidarė įnirtingas. Cia jau nebeurzgė, o staugė. Vaikas išgirdo žvangtelėjimą, tartum kas būtų smarkiai patraukęs grandinę, ir staiga durų apačioje, tarp dviejų užpakalinių tekinių, pasirodė

dvi eilės baitų aštrių ilčių.

Tą pačią akimirką, kai tarp tekinių pasirodė nasrai, pro langelį kyštelėjo galva.

— Nusiramink! — paliepė galva.

Nasrai nutilo.

Galva paklausė:

— Ar čia kas nors yra?

Vaikas atsakė:

— Taip.

— Kas?

— Aš.

— Tu? Kas tu toks? Iš kur eini?

— Aš pavargęs,— atsakė vaikas.

— Kuri dabar valanda?

— Aš sušalau.

— Ką tu čia veiki?

— Aš alkanas. . -

Galva atkirto:

— Ne visi gali būti tokie laimingi, kaip lordai. Nešdinkis iš čia!

Galva dingo, ir langelis užsidarė.

Vaikas nuleido galvą, suspaudė glėb3'je miegančią mažytę ir, sukaupęs paskutines jėgas, vėl leidosi kelionėn. Jis jau buvo nuėjęs keletą žingsnių.

Tačiau langeliui užsitrenkus, tuoj pat atsidarė durys.

Subildėjo nuleidžiamas pakojis. Tas pats balsas, kalbėjęs su vaiku, piktai riktelėjo iš būdos:

— Na, tai ko gi neini vidun?

Vaikas atsigręžė.

169

—-• Eik šen — paragino balsas.— Kokie vėjai atnešė

čionai nenaudėlį, kuris alkanas ir sušalęs, o nesiteikia įeiti vidun!

Vaikas, kurį ir varė, ir kvietė, stovėjo nejudėdamas.

Balsas pakartojo:

— Tau sakoma, įeik, kvaily!

Vaikas pagaliau ryžosi uždėti koją ant pirmojo laiptelio. Bet vėl iš po vežimo kažkas suurzgė.

Jis atšoko. Pasirodė pražioti nasrai.

•— Nurimk! — riktelėjo žmogaus balsas.

Nasrai dingo. Urzgimas liovėsi.

•— Lipk! — paragino žmogus.

Vaikas sunkiai ėmė kopti. Jam trukdė mergytė, taip sušalusi ir suvystyta į palaidinę, jog jos visiškai nesimatė; atrodė, kad tai beformis ryšulys.

Įveikęs tris laiptelius, vaikas sustojo ant slenksčio.

Viduje nedegė žvakė: tikriausiai skurdas vertė taupyti. Baraką apšvietė raudoni atspindžiai iš durpėmis kūrenamos krosnelės. Ant jos garavo dubuo ir puodas; iš

visko sprendžiant, juose buvo kažkoks valgis. Sklido viliojantis kvapas. Skrynia, taburetė, neuždegtas žibintas palubėje — štai ir visi šio namelio baldai. Be to, prie sienų buvo prikaltos kelios lentos ir keliolika kablių, ant kurių kabėjo įvairūs rykai. Sudėlioti ant lentynų ir atskirai sukabinėti ant vinių stikliniai ir variniai indai, garintuvas, kolba, labai panaši į tą indą, kur vaškas paverčiamas grūdeliais, ir daugybė keistų daiktų, apie kuriuos vaikas nieko neišmanė ir kurie sudaro chemiko virtuvę. Lūšnelė buvo pailga, krosnis stovėjo pačiame gale. Tai netgi nebuvo maža kamarėlė, greičiau didoka dėžė. Lauke buvo Šviesiau nuo sniego, negu viduje nuo krosnelės. Viskas barake atrodė blausiai, neaiškiai. Tačiau ugnies atspindyje ant lubų buvo galima perskaityti šį didelėmis raidėmis užrašą: URSUS FILOSOFAS

170

Vaikas iš tiesų buvo patekęs pas Homo ir Ursų. Tai Homo urzgė, o Ursus kalbėjo.

Nuo slenksčio vaikas pastebėjo prie krosnelės aukštą, švariai nusiskutusį, liesą, seną, pilkai apsivilkusį vyrą, kuris stovėjo, o jo plikas pakaušis rėmėsi į lubas. Sis žmogus nebūtų galėjęs pasistiebti: būda buvo sulig jo ūgiu.

-— Įeik,— tarė žmogus.

Vaikas įėjo.

— Padėk ten savo ryšulį.

.Vaikas, bijodamas išgąsdinti ir prabudinti mažytę, atsargiai padėjo savo naštą ant skrynios.

Žmogus kalbėjo toliau:

-— Kaip tu jį švelnutėliai dedi! Ko gero ten relikvijos, ar kas? Bijai savo skudurus suplėšyti? Ak šlykštus velt

ėdį! Tokiu laiku šlaistytis gatvėse! Kas tu? Atsakyk. Bet ne, draudžiu atsakinėti. Pradėkim nuo svarbiausio: tu su

šalęs, apšilk.

Ir, paėmęs vaiką už pečių, pastūmėjo prie krosnelės.

-— Kad tu ir permirkęs! Sustiręs į kaulą! Ir toks įeini į svetimus namus! Nagi nusimesk visus tuos draiskalus, piktadary!

Karštligiškai skubėdamas, jis viena ranka nutraukė

nuo vaiko skudurus, kurie sukrito į skutus, o antrąja nukabino nuo vinies vyriškus marškinius ir megztą palaidinę.

— Te, apsivilk!

Pasirausęs išrinko iš krūvos vilnonį skudurą ir ėmė

juo trinti prieš ugnį sąnarius apstulbusiam ir leipstančiam vaikui, kuris, nuogas pajutęs šilumą, manė patekęs į dangų. Ištrynęs sąnarius, žmogus apčiupinėjo kojų pėdas.

— Na giltine, tu nieko nenušalai. O aš kvailys baiminausi, kad nebūtum ko nors nušalęs, priešakinių ar užpakalinių letenų! Sį kartą dar nepasidarei luošiu. Persirenk!

Vaikas apsivilko marškiniais, o žmogus j a m užmetė

ant pečių megztinį.

— O dabar...

171

Žmogus koja pritraukė taburetę, paėmęs kaip ir aiią sykį už pečių, pasodino vaiką ir bakstelėjo smiliumi į garavusį ant krosnelės dubenį. Šitame dubenyje vaikui vėl pasimatė dangus, kitaip sakant, bulvės su lašinukais.

— Esi išalkęs, valgyk.

Žmogus paėmė nuo lentynos sužiedėjusios duonos kriaukšlę ir geležinę šakutę ir padavė vaikui. Tas nesiry

žo imti.

— Gal reikės tau padengti stalą? — burbtelėjo žmogus.

Ir jis padėjo dubenį berniukui ant kelių.

— Kirsk!

Alkis nugalėjo apstulbimą. Vaikas ėmė valgyti. Varg

šelis ne valgė, o ryte rijo. Treškėjo kremtama sudžiūvusi duona. Žmogus bambėjo:

— Neskubėk taip, biaurus besoti! Na ir godus tas nenaudėlis! Tie išbadėję šunsnukiai taip ėda, jog vemti ver

čia bežiūrint. Kas kita lordai! Man teko matyti kunigaikš

čius už stalo. Jie visai nevalgo; tai kilnu. Tiesa, jie geria.

Na paršigali, šveisk!

Ausys kurčios, kai pilvas alkanas, todėl vaikas beveik negirdėjo tų žiaurių pravardžiavimų, kuriuos, beje, švelnino gailestingi darbai — vaikui naudinga prieštaringybė.

Tuo metu jam tebuvo du būtiniausi dalykai, du neišpasakyto džiaugsmo šaltiniai: apšilti ir užvalgyti.

Ursus toliau nepatenkintas burbėjo sau po nosimi:

— Aš mačiau patį karalių Jokūbą per vakarienę Ban-keting-hauze, kur akių negali atitraukti nuo garsiojo Rubenso paveikslų; jo didybė nieko net nepalietė. O šis driskius, žiūrėk, kaip ryja! Ryti ir ryklys giminingi žodžiai. Ir kas pakišo man mintį atsibelsti į tą Veimautą, kad jj kur devynios! Nuo pat ryto aš nieko nepardaviau, kalbėjau sniegui, grojau fleita uraganui, neuždirbau nė fartingo, o vakare — šmaukšt pas mane — pavargėliai! Šlykštus kraštas! Viso labo tiek ir teveikiu, kad kovoju, kariauju, lenk-172

tyniauju su kvailiais praeiviais, kas ką apmulkins. Jie stengiasi atsikratyti manęs liardais, o aš stengiuosi jiems įpiršti kokių vaistų. O šiandien, kaip tyčia — nieko! Nė

vieno mulkio kryžkelėje, nė vieno penio kišenėje! Ėsk, pragaro išpera! Kad tu kur susisuktum bekrimsdamas!

Gyvename tokiais laikais, kada nieks nesusilygins su velt

ėdžių įžūlumu. Tuk mano kaštu, parazite! Tas padaras ryja kaip pasiutęs. Tai jau ne apetitas, o žvėriškumas. Jį

alina koks pasiutimo virusas! Kas žino? O gal maras?

Ei plėšike, ar tu sergi maru? O jeigu jis apkrės Homo?

To jau nebus, dvėskite, tamsuoliai, patys, nenoriu, kad mano vilkas numirtų. O, aš taip pat alkanas. Turiu pareikšti, kad tai baisiai nemalonus dalykas. Plušau šiandien iki vėlyvos nakties. Būna tokių atvejų gyvenime, kada žmogui ko nors neatidėliotinai reikia. Šįvakar m a n reikėjo trūk plyšk užvalgyti. Sėdžiu aš sau vienas, susikūriau ugnį, o maisto teturiu bulvių, duonos kriaukšlę, lašinių kąsnelį ir lašą pieno; pastatau viską pašildyti ir sakau pats sau: gerai, pamėginsiu kaip nors pasisotinti.

Še kad nori! Ir reikėjo, kad šis krokodilas užvirstų man ant galvos kaip tik tą minutę. Drąsiai jis įsitaiso tarp manęs ir mano valgio. Na, mano svetainė bematant kaip iššluota. Ėsk, lydy, ėsk, rykly! Norėčiau žinoti, kiek eilių

dantų tavo srėbtuvėje? Kirsk, vilkiūkšti! Ne, atsiimu savo žodį, per daug gerbiu vilkus. Ryk mano gera, žalty!

Dirbau dirbau, o pilvas tuščias, gerklė peršti, paširdžiuos maudžia, žarna žarną ryja; plušau iki vėlyvos nakties, ir štai mano užmokestis: žiūriu, kaip kitas valgo. Bus teisingai, kad pasidalysime vakarienę perpus. J a m duona, bulvės su lašiniais, man — pienas.

Tą akimirką būdoje nuskambėjo pratisas, gailus riksmas. Žmogus sukluso.

— Dar tu čia rėksi, sikofante! Na, ko gi paleidai gerklę?

Berniukas atsigręžė. Buvo aišku, kad ne jis rėkė. Jo burna buvo pilna.

173

Riksmas nesiliovė.

Žmogus nuėjo prie skrynios.

— Juk tai šis ryšulys paleido kakarinę. Juozapoto pakalne! Štai ryšuliai ėmė plyšoti! Ko gi jis taip kranksi?

Senis atvyniojo palaidinę. Pasirodė vaiko galvutė, pra

žiota rėkianti burna.

— Na, o čia dabar? — paklausė žmogus.— Kas gi tai?

Dar vienas! Ir galo nebus! Kas gyvas už ginklų! Kaprale, būrį pirmyn! Antras šmaukšt! Ką gi tu man atneši, bandite! Pats matai, kad ji nori gerti. Vadinasi, ją reikia pagirdyti. Tiek to, teks man ir nuo pieno atsisakyti.

Jis surado ant lentynos sumestų daiktų krūvoje ritinėlį drobės tvarsčiams, kempinę ir buteliuką, įniršusiai murmėdamas :

•— Prakeiktas kraštas!

Paskui jis apžiūrėjo mažytę.

— Mergiščia. Iš spiegimo pažinsi. Ji irgi šlapia.

Jis nutraukė, kaip ir nuo berniuko, sumazgytus skudurus, į kuriuos ji buvo suvystyta, ir susupo į gabalą storos drobės, skylėtos, bet sausos ir švarios. Taip greitai ir staigiai perrengta, mergytė visai įsirėkė.

— Kniaukia be pasigailėjimo,— burbtelėjo žmogus.

Jis atkando pailgą kempinės gabaliuką, nuplėšė nuo ritinėlio keturkampę skiautę, išraukė iš jos siūlą, paėmė nuo krosnelės puodą su pienu, perpylė pieną į buteliuką, užkimšo kempine kaklelį, aprišo jį drobės skiaute, kurią apvyniojo siūlu, pridėjo buteliuką prie skruosto, norėdamas įsitikinti, ar ne per karšta, pasikišo po kairiąja pažastimi suvystytą kūdikį, kuris nesiliovė klykęs.

—'• Na, pavakarieniauk, nevykęs padare! Imk papą!

Ir jis įkišo jai į burną butelio kaklelį.

Mažoji ėmė godžiai čiulpti.

Žmogus laikė buteliuką palenkęs ir vis niurzgėjo:

— Visi jie vienodi, nenaudėliai! Kai tik gauna to, ko nori, tuoj nutyla.

m

Mažoji taip godžiai traukė pieną ir buvo taip smarkiai apžiojusi krūtį, pasiūlytą jai šios niurzglios apvaizdos, jog net užsikosėjo.

— Užspringsi,— subarė Ursus.— Irgi kokia besotė!

Jis ištraukė iš burnos kempinę, palaukė, kol kosulys praėjo, paskui vėl įspraudė į lūpas buteliuką, sakydamas:

— Zįsk, šliundra!

Berniukas jau buvo padėjęs šakutę. Žiūrėdamas, kaip mažytė geria pieną, jis visai pamiršo valgį. Prieš valandėlę, dar kai valgė, jo žvilgsnyje buvo tik pasitenkinimas, dabar — dėkingumas. Jis žiūrėjo į atgyjančią mažytę.

Kažkoks neišreiškiamas atspindys švietė jo vyzdžiuose, matant galutinį prisikėlimą, kuriam jis padarė pradžią.

Ursus ir toliau piktai burbėjo pro dantis. Berniukas kartkartėmis pakeldavo į Ursų pilnas ašarų akis: vargšas padarėlis, nors ir plūstamas, buvo giliai sujaudintas, tik nemokėjo to išreikšti.

Ursus su įniršiu užsipuolė jį:

•— Tai valgyk!

— O j ū s ? — p a k l a u s ė vaikas, visas drebėdamas, su ašaromis akyse.— Juk jums nieko neliko!

— Pasakyta, ėsk viską, išpera! Čia tau ir vienam nebus perdaug, jeigu man buvo mažai.

Vaikas paėmė šakutę, bet nesiryžo valgyti.

— Valgyk! — užriko Ursus.— Ko tu čia mane kiši?

Kas tavęs prašė manimi rūpintis? Sakau tau, suvalgyk viską, basas Beskatikės parapijos tarne. Jeigu čia patekai, turi valgyti, gerti ir miegoti. Valgyk, o jei ne — aš tave išmesiu už durų, kartu su tavo nevykėle!

Išgirdęs tokį grasinimą, berniukas vėl ėmė valgyti. Jis be didelio vargo sušveitė, kas buvo likę dubenyje.

Ursus sumurmėjo:

-— Pastatas ne koks, taip ir traukia pro langus.

Durų langutis iš tiesų buvo be stiklo: nežinia, ar jis iškrito nuo trenksmo bevažiuojant, ar padaužos akmeniu 175

iškūlė. Ursus jį buvo užlipdęs popieriumi, kuris atsiklijavo. Vėjas švilpė pro skylę.

Ursus prisėdo ant skrynios. Mažytė, kurią jis laikė

abiem rankom ant kelių, godžiai čiulpė buteliuką, apsalusi iš laimės kaip cherubinai, išvydę dievo veidą, ir kūdikiai prie motinos krūtinės.

— Ji pasigėrė,— tarė Ursus.

Ir dar pridūrė:

— Ir sakyk pamokslus apie susilaikymą!

Vėjas nuplėšė nuo lango popieriaus lopą, kuris nuskrido per visą būdą. Bet tokia smulkmena neatitraukė vaikų nuo užsiėmimo, grąžinusio juos gyvenimui.

Kol mažoji gėrė, o mažylis valgė, Ursus nepatenkintas niurzgėjo:

— Girtuokliavimas prasideda nuo vystyklų. Na ir būk kad nori vyskupu Tilotsonu ir mėtyk žaibus ant girtuoklių galvų! Biaurus skersvėjis! O ir mano krosnelė sena.

Dūmai kamuoliais veržiasi, akis ėda. Ir šaltis blogai, ir su ugnim tvarkos nėra. Tamsoka. Štai tas padaras naudojasi mano vaišingumu, o aš jo snukio dar gerai neįžiūrėjau.

Taip, iki prabangos čia daug trūksta. Prisiekiu Jupiteriu, aš labai vertinu šaunias puotas salėse, kur vėjas nepučia.

Prasilenkiau su savo pašaukimu, aš esu sukurtas pomėgiams. Didžiausiasis iš išminčių — tai Filoksenas; jis troško turėti gervės kaklą, kad už stalo ilgiau galėtų gardžiuotis skaniais patiekalais. Šiandien ničnieko neuždirbau!

Nieko nepardaviau per visą dieną! Tai bėda. Šen, gyventojai, tarnai, miestelėnai! Štai gydytojas, štai vaistai. Veltui stengiesi, seni. Susikrauk savo vaistinėlę. Gia visi sveiki.

Kas per prakeiktas miestas, kur nėra nė vieno ligonio! Tik dangus viduriuoja. Koks sniegas! Anaksagoras mokė, kad sniegas — juodas. Jis buvo teisus: šaltis — tai juodumas.

Ledas — tai naktis. Kokia pūga! Įsivaizduoju, koks malonumas tiems, kurie jūroje. Uraganas — tai šėtonų skrydis, tai klyksmas vampirų, kurie lekia šuoliais ir verčiasi kūlvartais viršum mūsų makaulių. Jie šmėkščioja debesyse, vienas uodeguotas, kitas raguotas, anam vietoje liežuvio liepsna, tam sparnai su nagais, šito pilvukas kaip lordo kanclerio, o to, kur toliau — akademiko smegeninė. Kiekvienam garse gali įžiūrėti kokį nors pavidalą. Kas naujas gūsis — skirtingas demonas; ausis girdi, akis mato, bildesys įgauna pavidalą. Po šimts, aišku, yra žmonių jūroje.

Mano draugužiai, patys stenkitės, kaip nors susidoroti su audra, m a n irgi ne taip lengva su gyvenimu susidoroti.

Pagaliau ar čia kokia smuklė? Kodėl pas mane plūsta keleiviai? Pasaulio sielvarto purslai pasiekia ir mane, skurdžių. Šlykščios tykšlės to didelio žmonijos purvo krenta į mano lūšnelę. Aš praeivių rajumo auka. Aš jų grobis.

Badmirių grobis. Žiema, naktis, kartoninis namelis, po juo — vargšas bičiulis, lauke audra, viduje — kelios bulvės, vos rusenanti ugnis, dykaduoniai, vėjas, švilpiąs pro visus plyšius, kišenėje — nė skatiko, ir priedo ryšuliai, kurie staiga pradeda viauksėti! Išvynioji — o jame elgetėlė. Na ir likimas! Turiu pridurti, kad čia aiškus įstatymų pažeidimas. Ak tu, valkata su savo driske, suktas ki

šenvagi, nedorėlis nelaikši! A, tu bastaisi po gatves po to, kai užgesinta ugnis! Jeigu mūsų gerasis karalius apie tai sužinotų, jis kaip mat įsakytų įgrūsti tave į požemį, pamokytų tave! Vaikštinėja sau ponaitis naktį su panele! Penkiolikos laipsnių šaltyje vienplaukis, basas! Žinok, kad tai draudžiama. Yra nustatyta tvarka ir taisyklės, maištininke! Valkatos baudžiami, dori žmonės, turį

savo namus, saugojami ir globojami, karaliai yra tautos tėvai. Aš, pavyzdžiui, sėslus žmogus! Jeigu tave sutiktų, išpertų kailį viešoje aikštėje, ir gerai padarytų. Kultūringoje valstybėje turi būti tvarka! Be reikalo aš iš karto nepranešiau apie tave konstebliui. Bet aš jau toks esu: žinau, kas yra gerai, o elgiuosi blogai. Ak tu, pajodžarga, koks tu pas mane atsivilkai! Iš pradžių aš ir nepastebėjau, kiek tu man sniego prinešei, dabar jis ištirpo. Visur šlapia. Tikras potvynis. Teks sukūrenti aibę anglių, kad išdžiūtų toks ežeras. O anglių saikas kainuoja dvylika 12. Žmogus, kuris juokiasi

177

fartingų. Kaipgi mes trise susitalpinsime šitame barake?

Baigta, aš einu į nursery \ nuo šiol mano rankose bus visų nuo krūties atjunkytų Anglijos driskių ateitis. Mano užsiėmimas, pareiga ir paskirtis bus auginti didžiosios apgavikės Bėdos nelaikšius kūdikius, čiustyti mažame

čius pakarailas ir auklėti jaunus mulkius filosofais! Lokio liežuvis — dievo kaltas. Ką čia ir bekalbėti, jeigu trisdešimt metų manęs nebūtų apvalgę šitokie ir panašūs sutvėrimai, aš būčiau turtingas, Homo būtų gerai atsiganęs, turėčiau gydytojo kabinetą, pilną retenybių, chirurgijos instrumentų kaip daktaras Linakras, karaliaus Henriko VIII chirurgas, visų rūšių gyvulių iškamšų, Egipto mumijų ir kitokių dalykų! Būčiau Daktarų kolegijos narys, turėčiau teisę naudotis biblioteka, įžymiojo Harvio pastatyta 1652 metais, ir dirbčiau po stikliniu kupolu, iš kur atsiveria visas Londonas! Galėčiau toliau užsiimti saulės užtemimų apskaičiavimu ir įrodyčiau, kad nuo šito šviesulio kyla nematomi garai. Tokios nuomonės Johanas Kepleris, imperatoriaus matematikas, gimęs metais anksčiau, negu įvyko Baltramiejaus naktis.

Saulė — tai židinys, kuris retkarčiais rūksta. Kaip ir mano krosnelė. Ji nė kiek ne geresnė už saulę. Taip, aš

būčiau prigyvenęs turto, būčiau visai kitas žmogus, ne menkysta kaip dabar, ir kryžkelėse mokslo tikrai nežeminčiau. Nes liaudis neverta, kad ją šviestų, liaudis —

tai bepročių dauguma, sujauktas abiejų lyčių, įvairių

amžių, papročių ir sąlygų mišinys, kurį visų laikų išmin

čiai atvirai niekino; liaudies kvailumo ir įniršio teisingai nepakenčia net patys nuosaikiausieji iš jų. Ak, man viskas taip įsipyko! Su tokiom nuotaikom ilgai neišgyvensi. Sakoma, žmogaus gyvenimas trumpas. O man jis prailgo. Kartkartėmis, kad mes visiškai neįpultumėm į neviltį, kad per savo kvailumą sutiktumėm gyventi toliau ir kad nepasinaudotumėm puikiausiomis progomis pasi-1 vaikų kambary s [angį.). .

m

karti, kurias mums siūlo visos virvės ir visos vinys,— gamta apsimeta, kad ji truputį rūpinasi žmogumi. Aš nekalbu apie šią naktį. Pasalūnė gamta išaugina javus, prisirpina vynuoges, priverčia suokti lakštingalą. Kartais aušros spindulį ar stiklinę džino mes pavadiname laime. Siauras gėrio kraštelis aplink didžiulę blogio maršką. Mūsų

likimą ištisai išaudė nelabasis, o dievas jį atsiūlėjo. Ak tu, vagišiau, kol aš čia tauškiau, tu sušveitei visą mano vakarienę!

Tuo tarpu kūdikiui, kurį jis vis tebelaikė ant rankų, ir labai atsargiai, nors dėjosi nirštas, pamažu ėmė merktis akys, vadinasi, pasisotino kaip reikiant. Ursus ap

žiūrėjo buteliuką ir burbtelėjo:

— Viską išmaukė, begėdė!

Jis atsistojo ir, kaire ranka prilaikydamas mažytę, dešine atkėlė skrynios dangtį, ištraukė lokeną, kurią, kaip prisimenate, jis vadindavo savo „tikruoju kailiu".

Visa tai darydamas, šnairom dėbčiojo į kitą vaiką, kuris dar tebevalgė.

— Striuka bus, jei nuo šiol teks šerti šį augantį ėdiką.

Tai bus tikras soliteris mano verslo viduriuose.

Vis ta pačia viena ranka, tik prilaikydamas kitos alkūne, jis patiesė ant skrynios lokeną, stengdamasis nesujudinti beužmiegančios mažytės. Paskui jis paguldė ją ant kailio, arčiau prie ugnies.

Baigęs pastatė tuščią buteliuką ant krosnelės ir su

šuko :

— Juk aš noriu gerti!

Žvilgterėjo į puodą; ten buvo likę keli geri gurkšniai pieno; jis prinešė puodą prie lūpų. Jau buvo begeriąs, bet žvilgsnis nukrito ant mažytės. Jis vėl pastatė puodą ant krosnelės, paėmė buteliuką, atkimšo, supylė į jį likusį

pieną, vėl įstatė kempinę, apvyniojo skuduru ir aprišo kaklelį siūlu.

— O vis dėlto labai noriu valgyti ir gerti.

Ir pridūrė:

— Kai nėra duonos, reikia gerti vandenį.

m

Už krosnelės stovėjo nudaužtu snapu ąsotis.

Paėmęs ąsotį, pasiūlė berniukui:

— Nori atsigerti?

Vaikas atsigėrė ir vėl ėmė valgyti.

Ursus pagriebė ąsotį ir pridėjo jį prie lūpų. Užkrosny stovėjęs vanduo sušilo nevienodai. Jis nurijo keletą gurkšnių ir susiraukė:

— O vanduo, pažiūrėti tu atrodai tyras, panašus į tariamus draugus. Tu šiltas iš viršaus ir šaltas apačioje.

Vaikas baigė vakarieniauti. Dubuo buvo ne tik tuščias, bet ir išlaižytas. Apie kažką susimąstęs vaikas surinko nuo palaidinės raukšlių nukritusius ant kelių duonos trupinius ir susidėjo juos į burną.

Ursus atsigręžė į jį.

— Tai dar ne viskas. Dabar mudu pasišnekučiuosime.

Burna duota ne vien valgyti, bet ir kalbėti. Tu sušilai, prikimšai pilvą, neraliuotas galvijau, žiūrėk, turėsi atsakinėti į mano klausimus. Iš kur tu?

. Vaikas atsakė:

— Nežinau.

— Kaip tai nežinai?

— Mane šįvakar paliko vieną ant jūros kranto.

— Ak padauža! Kaip tu vadiniesi? Matyt, geras esi paukštelis, jeigu net tėvai tavęs atsisakė!

— Aš neturiu tėvų.

— Tu privalai bent kiek skaitytis su mano skoniu: įsidėmėk, aš nemėgstu, kai man suokia daineles, kurios vadinasi melas. Jeigu turi seserį, turi ir tėvus.

— Tai ne mano sesuo,

— Ji ne tavo sesuo?

— Ne.

— Tai kas ji tada?

— Tą mažytę aš radau.

— Radai?

— Taip.

— Kaip? Tu ją paėmei nuo žemės?

UO

— Taip.

— Kur? Jeigu tu meluoji, aš tave užmušiu.

— Nuo moteriškės, kuri mirusi gulėjo sniege.

— Kada?

— Prieš valandą.

— Kur?

— Už vienos lje nuo čia.

Antakių arkos Ursaus kaktoje suartėjo ir įgavo tą laužtą liniją, kuri apibūdina filosofo susijaudinimą.

— Mirusi! Tai laiminga! Reikia ją ir palikti sniege.

Jai ten gera! O kur ji guli?

— Einant jūros link.

— Tu perėjai tiltą?

— Taip.

Ursus atidarė langelį užpakalinėje sienoje ir pasižiūrėjo, kas dedasi lauke. Oras nepagerėjo. Snigo gūdžiai, tirštai.

Jis užtrenkė langelį..

Priėjęs prie išdaužto stiklo, užkimšo skylę skuduru, pridėjo durpių į krosnelę, plačiau ištiesė lokeną ant skrynios, paėmė iš kampo storą knygą, pakišo ją galvūgalyje vietoje pagalvio ir paguldė ant jos užmigusios mažytės galvutę.

Atsisukęs į berniuką, tarė:

— Gulk čia!

Vaikas paklusniai išsitiesė šalia mažytės.

Ursus apkamšė vaikus lokena, o jos kraštus pakišo po kojomis.

Nuo lentynos paėmė ir apsijuosę drobinį diržą su didele kišene, kurioje tikriausiai buvo chirurginiai instrumentai ir buteliukai su vaistais.

Paskui nusikabino palubėje kabėjusį žibintą ir uždegė jį. Tai buvo pritemdytas žibintas. Jo šviesa nekrito ant vaikų.

Jau pravėręs duris, Ursus tarė:

— Aš išeinu. Nebijokite, greit sugrįšiu. Miegokite.

Ir, nuleisdamas pakojį, dar šūktelėjo:

m

— Homo!

Jam atsakė tylus urzgimas.

Su žibintu rankoje Ursus nulipo žemyn, pakojis pakilo, durys užsitrenkė. Vaikai liko vieni.

Iš lauko balsas — t a i buvo Ursaus balsas — paklausė:

— Berniuk, suvalgęs mano vakarienę, ar tu dar nemiegi?

— Ne — atsakė berniukas.

— Na, tai klausyk: jeigu ji pradės bliauti, paduok jai likusį pieną.

Subarškėjo nukabinama grandinė, ir nutolo žmogaus ir žvėries žingsniai.

Po valandėlės vaikai jau kietai miegojo.

Juodviejų susiliejusiame alsavime buvo kažkas neišreiškiamai žavaus; daugiau negu nekaltumas, tiesiog visiškas neišmanymas; pirmoji naktis, dar neprabudus lytiniam potraukiui. Mažą berniuką ir mažą mergytę, kurie gulėjo nuogi, vienas šalia kito, per šias tylos valandas jungė serafiškasis dausų artumas; jeigu tokiame amžiuje sapnuojama, tai tie sapnai pleveno nuo vieno pas kitą; vokais pridengtos jų akys, tur būt, švietė kaip žvaigždės; jeigu žodis „vestuvės" čia nepasirodytų ne vietoje, juodu buvo vyras ir žmona ta prasme, kokia gali būti angelai.

Toks nekaltumas tokiose tamsybėse, toks tyras apsikabinimas, šis dangaus pasisavinimas galimi tik vaikystėje, ir visa, kas yra didaus pasaulyje, nublanksta prieš kūdikių

didingumą. Iš visų bedugnių tai pati giliausioji. Nei baisi bausmė visam laikui kabalduoti pasmerkto numirėlio, nei šėlimas vandenyno, kai jis skandina laivą, nei akinantis baltumas sniego, palaidojančio gyvus žmones, savo patetiškumu neprilygsta dviem vaikų burnelėm, kurios dieviškai susiliečia per miegus, bet tai anaiptol nėra pabu

čiavimas. Gal būt, sužadėtuvės. Gal būt, tragiška katastrofa. Šiuos du susiglaudusius kūnus slegia nežinia. I juos žavu žiūrėti; bet kažin ar nebaisu? Jauti, kaip ima gniau

žyti širdį. Nekaltumas pranoksta dorybę. Nekaltumas —

182

tai švento nežinojimo vaisius. Jie miegojo. Jie buvo ramūs. Jiems buvo šilta. Susikabinusių kūnų nuogumas susiliejo su sielų skaistybe. Jiedu buvo tartum lizdelyje, kabančiame ties bedugne.

VI

P R A B U D I M A S

Brėško rūškana diena. Blausi, liūdna prieblanda skverbėsi į trobelę. Aušo ledinė aušra. Blyškūs jos spinduliai, kurie neryškiai nužymi niaurios tikrovės daiktus, naktį atrodžiusius vaiduokliškai, neišbudino įmigusių, susiglaudusių vaikų. Trobelėje buvo šilta. Buvo girdėti dviejų alsavimas, kaip tylus viena po kitos atriedančių

bangelių pliuškenimas. Uraganas lauke nebešėlo. Pama

žėle šviesėjo dangaus skliautas. Žvaigždynai geso, kaip viena po kitos užpučiamos žvakės. Tik kelios didelės žvaigždės tebedegė. Gūdi begalybių daina aidėjo iš jūros.

Krosnelė dar ne visiškai buvo užgesusi.

Pamažėle visai prašvito. Vaikui mažiau tereikia miego, negu kūdikiui. Jo būta budraus kaip sargybinio. Kai tik pirmas skaistesnis spindulys įspindo pro stiklą, jis atmerkė akis; vaikystėje, iš miegų prabudus, nieko nebeatsimenama; berniukas gulėjo pusiaumirkom, nežinodamas, nei kur jis, nei kas šalia jo, ir nesistengė nieko prisiminti, tik žiūrėjo į lubas, ir jo padrikoms mintims buvo savotiškas užsiėmimas stebėti užrašo URSUS FILO

SOFAS raides, kurių vaikas nepažino, nes nemokėjo *

skaityti.

Brakštelėjus duryse raktui, berniukas pakėlė galvą.

Durys atsivėrė, pakojis nusileido. Grįžo Ursus. Jis užkopė laipteliais su užgesintu žibintu rankoje.

Tuo pačiu metu kažkas vikriai visom keturiom užkopė pakojų į viršų. Tai Homo parlėkė paskui Ursų.

Pakirdęs vaikas krūptelėjo.

183

Vilkas, matyt, iš ryto alkanas, pražiojo nasrus, parodydamas savo baltutėles iltis.

Stovėdamas ant pakojo, jis uždėjo priešakines letenas ant slenksčio, kaip pamokslininkas, alkūnėmis atsirėmęs į sakyklą. Jis iš tolo apuostė skrynią, ant kurios nebuvo papratęs matyti pašalinių. Durų angoje vilko krūtinė juodu siluetu ryškėjo ryto aušroje. Pagaliau vilkas apsisprendė ir įėjo vidun.

Berniukas, pamatęs įeinantį į trobelę vilką, išlindo iš

lokenos ir atsistojo, užstodamas mažytę, kuri vis kietai tebemiegojo.

Ursus pakabino žibintą ant vinies palubėje. Tylėdamas, iš lėto, įprastu judesiu nusijuosė diržą su instrumentais ir padėjo jį ant lentynos. Jis, rodės, niekur ne

žiūrėjo ir nieko nematė. Jo akys buvo kaip stiklinės.

Kažkas giliai buvo sukrėtęs jo protą. Pagaliau jo mintis prabudo ir, kaip paprastai, išsiliejo žodžių srautu. Jis su

šuko :

— Tikrai laiminga! Mirusi, neabejotinai mirusi.

Jis pritūpė, sužėrė krosnelėn iškritusį šlaką ir, mai

šydamas žarstekliu durpes, bumbėjo:

— Aš vos ją suradau. Kažkokia pikta jėga paslėpė ją per dvi pėdas po sniegu. Jeigu ne Homo, kurio uoslė ne menkesnė už įžvalgų Kristupo Kolumbo protą, aš dar iki šiol būčiau braidęs po pusnis, žaisdamas slapukais su mirtimi. Diogenas su žiburiu ieškojo žmogaus, o aš su žiburiu išėjau ieškoti moteriškės; Diogeną tie ieškojimai nuteikė sarkastiškai, o aš išvydau skaudų mirties reginį.

Kokia ji buvo šalta! Aš paliečiau jos ranką — tikras akmuo. Kokia tyla akyse! Kaip kvaila mirti, žinant, kad palieki vaiką! Nelabai mums bus patogu trise šioje dė

žėje. Na ir atsitik tu man šitaip! Stai aš nuo šiol turiu šeimą. Berniuką ir mergaitę.

Ursui bekalbant, Homo nulindo prie pat krosnelės.

Miegančios mergytės ranka buvo nukarusi tarp krosnelės ir skrynios. Vilkas ėmė laižyti rankutę.

Jis laižė ją taip švelniai, jog mažytė neprabudo.

Ursus atsigręžė.

— Gerai, Homo. Aš būsiu tėvas, tu — senelis.

Pusbalsiu vis tebekalbėdamas pats sau, Ursus ėmėsi filosofo darbo — žarstyti durpes krosnelėje.

— Įsūnijau. Nutarta. Beje, ir Homo to nori.

Jis atsitiesė.

— Norėčiau žinoti, kas kaltas dėl šios mirties. Žmonės ar...

Jis pažvelgė aukštyn, bet ne į lubas, ir sumurmėjo:

— Ar tu?

Paskui jo galva sunkiai nusviro.

— Naktis apsiėmė nužudyti tą moteriškę,— dar pridūrė.

Kai jis vėl pakėlė galvą, jo žvilgsnis sustojo ant berniuko veido; vaikas buvo prabudęs ir klausėsi. Ursus šiurkščiai paklausė jį:

— Ko tu juokies?

Berniukas atsakė:

— Aš visai nesijuokiu.

Ursus kažkaip krūptelėjo, įdėmiai pažiūrėjo, patylėjo keletą sekundžių ir pratarė:

— Tada tu baisus.

Naktį trobelėje buvo taip tamsu, jog Ursus neįžiūrėjo berniuko veido. Dabar dienos šviesa jam jį parodė.

Ursus uždėjo savo delnus berniukui ant pečių, vis su didėjančiu susidomėjimu apžiūrinėdamas jo veidą, ir pagaliau užriko:

— Nesijuok, tau pasakyta.

— Aš nesijuokiu,— atsakė vaikas.

Ursus sudrebėjo visu kūnu.

— Tu juokiesi, sakau tau.

Ir, purtydamas vaiką ne tai iš pykčio, ne tai iš gailes

čio, užsipuolė jį:

— Kas tau taip padarė?

Vaikas atsakė:

— Aš nežinau, apie ką jūs kalbate.

185

Ursus toliau klausinėjo:

— Nuo kada tu taip juokiesi?

—• Aš visada toks buvau,— atsakė vaikas.

Ursus atsigręžė į skrynią ir pusbalsiu pratarė:

— O aš maniau, kad šito daugiau nebedaroma.

Jis paėmė iš galvūgalio, labai atsargiai, kad neišbudintų mergytės, knygą, kurią vietoj pagalvio buvo paki

šęs jai po galva.

— Pažiūrėsime, ką sako Konkvestas,— sumurmėjo jis.

Tai buvo storas foliantas minkštais pergamento vir-

šais. Ursus pasklaidė jį nykščiu, surado reikiamą puslapį ir, pasidėjęs atverstą knygą ant krosnelės, perskaitė:

— De Denasatis l. Tai čia.

Ir skaitė toliau:

•— Bucca fissa usąue ad aures, genzivis denudatis, na-soąue murdridato, masca eris, et ridebis semper 2. Kaip tik taip ir yra.

Jis padėjo knygą atgal ant lentynos, burbėdamas:

— Atsitikimas, į kurį gilintis būtų žalinga. Pasitenkinkime tuo, ką matome. Juokis, mano berniuk..

Prabudo mažytė. Jos riksmas buvo rytmetinis pasveikinimas.

— Na žindyve, duok jai krūtį,— tarė Ursus.

Mergytė atsisėdo. Ursus nuėmė nuo krosnelės buteliuką ir padavė jai čiulpti.

Tą akimirką patekėjo saulė. Ji tik ką išlindo iš už akiračio. Jos raudonas spindulys, įspindęs pro langą, plieskė

tiesiai mergaitei į veidą. Vyzdžiuose tartum dviejuose veidrodžiuose atsispindėjo purpurinis diskas. Bet vyzdžiai nesusitraukė, vokai nekrustelėjo.

— Žiūrėk,— tarė Ursus,— ji akla.

1 Apie benosius (lot.).

2 Burn a perplėšt a iki ausų, danteno s apnuogintos , nosis sužalota— tapsi kauke ir amžinai juoksies (lot.).

KARALIAUS ĮSAKYMU

i

i

PIRMOJI KNYGA

AMŽINAI GYVA PRAEITIS

ŽMONĖS ATSPINDI ŽMOGŲ

I

L O R D A S K L A N G A R L I S

1

Tais laikais gyveno dar viena praeities liekana.

Toji liekana buvo lordas Linijus Klančarlis.

Baronas Linijus Klančarlis, Kromvelio amžininkas, buvo vienas iš tų — paskubėkime pridurti — nedaugelio Anglijos perų, pripažinusių respubliką. Pripažino jis dėl tam tikrų priežasčių, ir pateisina jį bent tai, kad respublika trumpam laikui buvo iškovojusi pergalę. Nieko nuostabaus, kad lordas Klančarlis priklausė respublikonų partijai tol, kol buvo respublikos viršus. Bet lordas Klančarlis atkakliai laikėsi savo pažiūrų ir tada, kai revoliucija pasibaigė ir parlamentinė vyriausybė buvo nuversta. Kilmingajam patricijui buvo nesunku vėl įeiti į atstatytus aukštuosius rūmus, kadangi Restauracijos visada mielai priima atgailaujančius, o Karolis II buvo geras valdovas pas jį sugrįžusiems; bet lordas Klančarlis taip ii* nesuprato, ko iš jo reikalauja Įvykiai. Tuo metu, kai tauta džiaugsmingais šūkiais sutiko karalių, atgavusį Anglijos sostą, kai ji vienbalsiai sveikino monarchiją, kai vyko dinastijos atstatymas iškilmingai ir su triumfu išsižadant respub-

189

likoniškų idėjų, tą akimirką, kai praeitis tapo ateitimi, o ateitis — praeitimi, šis lordas liko nepalenkiamas. Jis nusigręžė nuo viso to džiūgavimo ir savo noru išvyko į ištrėmimą; galėdamas būti peru, jis bevelijo būti tremtiniu.

Taip prabėgo metai, jis suseno, bet išsaugojo ištikimybę mirusiai respublikai. Dėl tokio vaikiškumo, suprantama, iš

jo buvo juokiamasi.

Jis pasitraukė į Šveicariją. Ten apsigyveno aukštame, apgriuvusiame name ant Ženevos ežero kranto. Jis pasirinko šį gyvenamąjį būstą nykiausioje paežerės vietoje tarp Siljono, kur buvo kalinamas Bonivaras, ir Vevėjo, kur palaidotas Ledlou. Jį supo rūsčiosios Alpės su ūkanom, vėjais ir debesimis; ten jis ir gyveno, visų užmirštas, giliame kalnų šešėlyje. Praeivis retai kada jį susitikdavo. Sis žmogus gyveno už savo krašto ribų, beveik už

savo epochos ribų. Tuo metu visiems, susipažinusiems su padėtimi ir nusimanantiems apie laiko įvykius, nebuvo pateisinamas joks priešinimasis istorinėms aplinkybėms.

Anglija buvo laiminga; Restauracija—tai vyro ir žmonos susitaikymas; valdovas ir tauta nutarė miegoti nebe skyrium; ar begali kas nors būti žaviau ir maloniau; Didžioji Britanija tiesiog spinduliavo; didelis dalykas iš viso turėti karalių, o ką bekalbėti apie žavų karalių; Karolis II, lipšnaus būdo, mėgstąs linksmintis ir valdyti, buvo didis, nes sekė Liudviko XIV pėdomis; tai buvo džentelmenas ir bajoras. Karolį II pavaldiniai dievino; jis kariavo su Hanoveriu, tikriausiai žinodamas, kodėl kariauja, bet tai žinojo tik jis vienas; jis pardavė Diunkerką Prancūzijai — aukštosios politikos sandėris; perai demokratai, apie kuriuos Čemberlenas pasakė: „Prakeiktoji respublika užkrėtė savo pragaištingu alsavimu kai kuriuos iš aristokratijos", turėjo tiek sveiko proto, jog prisitaikė prie aplinkybių, neatsiliko nuo laiko dvasios ir vėl užėmė savo vietas lordų

rūmuose; jiems tereikėjo tik prisiekti karaliui paklusnumą.

Kai pagalvodavai apie visą tą tikrovę, apie tą gražųjį

m

karaliavimą, apie tą puikųjį valdovą, apie tuos šviesiausius kunigaikščius, dieviškojo gailestingumo malone sugrąžintus liaudies meilei, kai girdėdavai sakant, kad tokie įžymūs asmenys, kaip Monkas ir vėliau Džefris, sudarė sąjungą su sostu ir kad jiems teisingai buvo atlyginta už ištikimybę garbingiausiomis pareigomis ir pelningiausiomis tarnybomis; kad tai turėjo žinoti lordas Klan

čarlis, ir nuo jo paties priklausė šlovingai užimti vielą tarp jų ir dalytis teikiama garbe; kad Anglija savo karaliaus dėka smarkiai suklestėjo, kad Londone nesibaigia šventės ir pramogos, kad visi pralobo ir džiugiai nusiteikę, kad karaliaus dvaras pasidarė galantiškas, linksmas ir prabangus, o šis išsiblaškęs senis, kažkur toli nuo visos tos didybės skursta nykioje prieblandoje, lyg ir nakties sutemose, vilki prastais kaimiečio drabužiais, perbalęs, susimetęs kupron, viena koja tikriausiai karste, stoviniuoja ežero pakrantėje, nejausdamas, ar lauke audra, ar žiema, arba vaikštinėja be tikslo, žiūrėdamas nieko nematančiu žvilgsniu, baltais vakario vėjo taršomais plaukais, tylus, vienišas, susimąstęs,— negalėdavai nenusišypsoti.

Kažkoks pamišėlio siluetas.

Pagalvojus apie lordą Klančarlį, apie tai, kuo jis galėjo būti ir kuo tapo, vieni atlaidžiai šypsodavosi; buvo ir tokių, kurie atvirai juokėsi. Kai kurie piktinosi.

Suprantama, kad rimtus žmones užgavo toks įžūlus atsiskyrimas.

Tik viena lengvinanti aplinkybė, kad lordas Klančarlis niekada nepasižymėjo protu. Tokia buvo visų nuomonė, 2

Nemalonu matyti užsispyrusius žmones. Regulo pasekėjų niekas nemėgsta, ir viešoji nuomonė juos bent kiek pašiepia.

Toks užsispyrimas panašus į priekaištavimą, ir teisingai daroma, kai iš to juokiamasi.

Galų gale argi toks atkaklumas, nelankstumas — dorybės? Argi taip perdėtai pabrėžiant pasiaukojimą ir dorumą neatrodo pagyrūniška? Tai tiesiog noras prasikišti, ne kas kita. Kam gi tokie kraštutinumai, kaip vienatvė ir ištremtis? „Nieko neperdėk" — tokia yra išminčiaus taisyklė. Jeigu patinka, būkite opozicijoje, jei norite, smerkite, bet padoriai, visą laiką šaukdamas: „Tegyvuoja karalius!" Tikroji dorybė — tai būti protingam. Kas griūva, turėjo griūti; kas klesti, turėjo suklestėti. Apvaizda turi savo sumetimus: ji vainikuoja tą, kas vertas. Nejaugi jūs galvojate, jog geriau apie tai nusimanote už ją? Kai aplinkybės nusistovi visiškai aiškiai, kai vieną santvarką pakeičia kita, kai pasisekimas nustato, kur melas, kur tiesa,— štai čia katastrofa, ten — pergalė,— nebelieka vietos jokioms abejonėms: blaiviai galvojantis žmogus prisideda prie laimėjusiųjų ir, nors tai naudinga jam bei jo šeimai, žinoma, anaiptol ne šių apskaičiavimų veikiamas, o grynai dėl visuomenės labo jis ateina į pagalbą nugalėtojui.

Kas gi būtų, jeigu valstybėje niekas nesutiktų tarnauti?

Juk viskas sustotų! Geras pilietis privalo likti savo vietoje.

Mokėkite atsisakyti nuo savo slaptų simpatijų. Tarnybos tam ir yra, kad jos būtų užimtos. Kam nors gi reikia pasiaukoti. Likti ištikimam visuomeniškoms pareigoms —

tai ir yra tikra ištikimybė. Savavališkas valdininkų pasitraukimas parąližuotų valstybę. Jūs savo noru išvykstate ištremtin? Labai gaila. Norite parodyti pavyzdį? Kokia tuštybė! Tai iššūkis? Koks įžūlumas! Kuo gi jūs save laikote? Žinokite, mes už jus nė kiek ne blogesni. Bet mes nepasitraukiame. Jeigu panorėtumėm, mes irgi galėtumėm būti nesukalbami ir nepalenkiami, ir dar ne tokių dalykų iškrėstumėm. Bet mes geriau būsime supratingais žmonėmis. Jūs manote, kad aš, būdamas Tri-malchionu, negaliu būti Katonu? Dar ko!

m

3

Dar niekada padėtis nebuvo tokia aiški ir nusistovėjusi, kaip 1660 metais. Dar niekada protingam žmogui taip tiksliai nebuvo nurodyta, kaip jis turi elgtis.

Anglija atsikratė Kromveliu. Respublikos laikais buvo įvykdyta daugybė neteisėtumų. Britanija pirmavo Europoje; Trisdešimties metų karas padėjo nugalėti Vokietiją, Fronda padėjo pažeminti Prancūziją, kunigaikštis de Bragansas padėjo sumažinti Ispaniją. Kromvelis buvo sau pajungęs Mazarinį; visose sutartyse Anglijos protektorius dėdavo savo parašą aukščiau Prancūzijos karaliaus para

šo; Suvienytoms Provincijoms buvo uždėta aštuonių milijonų kontribucija; Alžyras ir Tunisas pateko priespaudon, Jamaika nukariauta, Lisabona pažeminta, Barselonoje sukelta prancūzų konkurencija, Neapolyje — Mazanjelo sukilimas; Portugalija prijungta prie Anglijos; nuo Gibraltaro iki Kandijos jūra apvalyta nuo berberų; viešpatavimas jūroje buvo pasiektas dviem būdais: pergalėmis ir prekyba; 1653 metų rugpiūčio 10 dieną žmogų, laimėjusį

trisdešimt tris mūšius, senąjį admirolą, vadinusį save

„Jūreivių senoliu", garsųjį Martiną Hapercą Trompą, sumušusį ispanų laivyną, sutriuškino Anglijos laivynas; iš Ispanijos laivyno buvo atimtas Atlanto vandenynas, iš

o l a n d ų — D i d y s i s , iš venecijiečių — Viduržemio jūra, ir navigacijos aktu Anglija įvedė savo viešpatavimą visų

jūrų pakraščiuose; užgrobusi vandenynus, ji laikė savo rankose visą pasaulį; olandų vėliava nužemintai sveikindavo jūroje britų vėliavą; Prancūzija per savo ambasadorių Mančinį keliaklupsčiavo Oliveriui Kromveliui, o Kromvelis viena rakete žaidė Kale ir Diunkerku tartum dviem kamuoliukais; jis laikė baimėje visą kontinentą, diktavo taiką, skelbė karą, visi įvykiai buvo susiję su anglų vėliava;-vienas protektoriaus „geležinšonių" pulkas kėlė didesnį siaubą Europoje, negu visa armija; Kromvelis sakydavo: Aš noriu, kad Anglijos respubliką gerbtų taip, 13. Žmogus, kuris juokiasi

193

kaip buvo gerbiama Romos respublika; nebeliko nieko šventa; buvo žodžio laisvė, spaudos laisvė; gatvėse kalbėdavo, ką norėdavo; spausdinti buvo galima be jokios kontrolės ir cenzūros, ką tik nori; sostai susvyravo; monarchistinė Europos santvarka, kurios dalį sudarė Stiuartai, pairo. Bet galų gale Anglija nuvertė šį nepakenčiamą režimą, ir jai buvo už visa atleista.

Atlaidusis Karolis II išleido Bredos deklaraciją. Jo dėka Anglijoje greit buvo užmiršta toji epocha, kada Han-tingdono aludario sūnus savo koja trempė Liudviko XIV

galvą. Anglija atliko savo mea culpa ir lengviau atsikvėpė.

Kaip sakėme, širdys nesitvėrė džiaugsmu; kartuvės karai-

žudžiams tik sustiprino visuotinį džiūgavimą. Restauracija — tai šypsena, tačiau keletas kartuvių negadina įspūdžio: juk reikia patenkinti viešąją sąžinę. Nepaklusnumo dvasia išsisklaidė; vėl buvo užtvirtinta ištikimybė karaliui. Būti gerais pavaldiniais — nuo šiol tai pasidarė vienintelis visų troškimas. Pagaliau atsikvošėta iš politinių

beprotybių; imta plūsti revoliuciją, tyčiotis iš respublikos ir iš tų laikų, kada visų lūpose skambėjo didieji žodžiai: Teisė, Laisvė, Pažanga; dabar žmonės juokėsi iš to pompastiškumo. Visi tiesiog nuostabiai atgavo sveiką protą.

Anglija pabudo iš sapno. Kokia laimė atsikratyti šių paklydimų! Ar bereikia didesnės kvailystės ? Kas iš to išeitų, jei pirmam sutiktajam būtų suteikiamos visos teisės? Ar įsivaizduojate, kad visi imtų valdyti? Kur tai matyta, kad šalį tvarkytų piliečiai? Piliečiai—tai pakinkyti arkliai, o arkliai — tai ne vežėjas. Spręsti valstybinius klausimus balsavimu — tai paleisti plaukti, kur vėjas neša. Jūs norite, kad valstybės santvarka būtų nepastovi kaip debesys? Netvarka nesukuria tvarkos. Jeigu suirutė bus architektu, tai pastatas bus Babelio bokštu. O, be to, ši tariamoji laisvė — tai tikra tironija. Aš noriu linksmintis, o ne valstybę valdyti. Man atsibodo balsuoti, aš noriu šokti.

Kokia laimė, kad yra valdovas, kuris užsiima visais tais reikalais! Iš tiesų koks kilniaširdis tas karalius, kad jis užsikrauna šitokį rūpestį! Pagaliau jis atitinkamai išauklėtas, jis žino, ką ir kaip daryti. Tai jo darbas. Taika, karas, įstatymų leidimas, finansai — argi tai gali rūpėti liaudžiai? Be abejo, reikia, kad liaudis mokėtų mokesčius, kad tarnautų, bet šituo ji ir privalo pasitenkinti. Jai suteikta galimybė dalyvauti politikoje: nuo jos priklauso dvi pagrindinės valstybės jėgos — armija ir biudžetas.

Mokėti mokesčius ir būti kareiviu — argi to maža? Ko dar benorėti? Ji karo ranka, ji finansų ranka. Puikiausias vaidmuo! 0 už ją valdo karalius. Juk reikia atlyginti už tokią paslaugą. Mokesčiai ir civilinis lapas — tai alga, kurią tautos išmoka karaliams. Tauta atiduoda savo kraują ir pinigus, kad ją valdytų. Kokia keista idėja — patiems valdyti! Vadovas būtinai reikalingas. Liaudis tamsi ir todėl akla. Aklas turi šunį. O tauta turi liūtą — karalių, kuris sutinka būti aklajai liaudžiai šunimi. Koks gerumas! O kodėl gi liaudis tamsi? Todėl, kad taip reikia.

Tamsumas — dorybės sargas. Tas, kas neturi jokios ateities, neturi ir tuščiagarbiškų siekimų; tamsuolis gyvena išganingoje naktyje, kuri neleidžia nieko matyti ir nekelia jokių geidulių. Iš čia — nekaltumas. Kas skaito —

mąsto, kas mąsto — samprotauja. Nesamprotauti — tai liaudies pareiga, o taip pat ir laimė. Tai neginčijamos tiesos. Jomis laikosi visuomenė.

Taigi Anglijoje vėl buvo atstatytos sveikos socialinės doktrinos. Taigi tauta vėl atgavo savo gerą vardą. Tuo pačiu metu vėl imta domėtis grožine literatūra. Buvo niekinamas Šekspyras ir žavimasi Draidenu. Draidenas —• didžiausias Anglijos ir savo amžiaus poetas, sakė Aterbaris,

„Achitofelio" vertėjas. Tai buvo laikai, kada ponas Hiue, Avranšo vyskupas, rašė Somezui, suteikusiam garbę „Prarastojo rojaus" autoriui savo išpuoliais ir plūdimais: Kaip jūs galite užsiimti tokia menkysta Miltonu? Viskas atgimė, viskas užėmė savo vietas. Draidenas — viršuje, Šekspyras — apačioje, Karolis II — soste, Kromvelis kartuvėse. Anglija pakilo iš gėdos ir praeities kraštutiny-bių. Didžiulė laimė tautoms, kai monarchija grąžina tvarką valstybėje ir skiepija gerą literatūrinį skonį.

Sunku patikėti, kad gali būti nepripažintos šitokios geradarystės. Nusigręžti nuo Karolio II, nedėkingumu atsilyginti už tai, kad jis didžiadvasiškai sutiko užimti sostą,— argi tai ne niekšybė? Lordas Linijus Klančarlis suteikė doriems žmonėms šį sielvartą. Reikia būti iškrypėliu, kad pyktum dėl to, jog tėvynė laiminga!

Žinome, kad 1650 metais parlamentas buvo nustatęs tokį priesaikos tekstą: Pasižadu būti ištikimas respublikai be karaliaus, be monarcho, be valdovo. Lordas Klan

čarlis ta dingstimi, kad davė šią siaubingą priesaiką, negyveno karalystėje ir, visiems džiūgaujant, manė turįs teisę liūdėti. Jis saugojo nesuprantamą pagarbą tam. ko jau nebebuvo. Keistas prisirišimas prie išnykusių praeities dalykų.

Jokio pateisinimo negalėjo būti; net jam palankiausi nusigręžė. Draugai ilgai jam teikė garbę, tikėdami, kad jis stojo į respublikonų gretas, tik norėdamas iš arti geriau įžiūrėti respublikos šarvuose silpnąsias vietas ir, išmu

šus valandai, tiksliau jai smogti, gindamas šventą karaliaus reikalą. Lūkuriavimas patogios valandos smogti priešui iš užpakalio yra vienas ištikimybės poreiškių. Tikėta, kad lordas Klančarlis kaip tik vadovavosi tais sumetimais, ir buvo linkstama palankiai vertinti jo elgesį. Bet, matant jo keistą atsidavimą respublikai, teko atsisakyti šios geros nuomonės. Aišku, lordas Klančarlis buvo įsitikinęs respublikonas, kitaip sakant, idiotas.

Atlaidesnieji svyravo, kaip visa tai pavadinus; vaikišku užsispyrimu ar senatvišku atkaklumu.

Griežtieji, t. y. teisieji, ėjo dar toliau. Jie negailestingai pliekė šį atskalūną. Kvailumas turi savo teises,.bet taip pat ir ribas. Galima būti storžieviu, bet jokiu būdu ne maištininku. O pagaliau kas gi per vienas tas lordas Klan

čarlis? Perbėgėlis. Paliko savo stovyklą, aristokratiją, ir susidėjo su priešinga stovykla, su liaudimi. Sis ištikima-

196

sis buvo išdavikas. Tiesa, jis „išdavė" stiprųjį ir liko ištikimas silpnajam; tiesa, stovykla, kurią jis savo noru paliko, buvo nugalėtojo stovykla, o stovykla, į kurią jis per

ėjo,— nugalėtoji; tiesa, dėl tos savo „išdavystės" jis prarado viską: savo politines privilegijas ir namų židinį, savo perystę ir savo tėvynę. O ką laimėjo? Tik pajuoką ir ištremtį. Bet ką gi tai įrodo? Kad jis kvailys! To nenuginčysi.

Pasitaiko, kad žmogus būna išdavikas ir tuo pačiu mulkis.

Jei patinka, gali sau būti kvailiu, tik viena sąlyga, kad neduotum blogo pavyzdžio. Iš kvailių nieko nereikalaujama, tik būti dorais, ir tada jie gali save laikyti monarchijos ramsčiais. Tasai Klančarlis buvo baisus bukagalvis.

Jis taip ir liko revoliucijos fantasmagorijų apakintas. Jis per daug susižavėjo respublika ir atsidūrė už jos sienų.

Jis padarė gėdą savo kraštui. Jo laikysena — tai didžiausias senjoro ir vasalų santykių pažeidimas! Jei palieki savo kraštą, vadinasi, su juo nesiskaitai. Klančarlis, atrodo, lenkėsi savo tėvynainių gerovės kaip maro. Jo savanoriška ištremtis buvo lyg ir protestas prieš visos tautos pasitenkinimą. Jis žiūrėjo į karaliaus valdžią kaip į

užkratą. Lordas Klančarlis buvo lyg juoda vėliava tarp visuotinio monarchijos džiūgavimo, monarchijos, kurią jis pavadino karantinu. Kaip? Būti paniurėliu dabar, kai vėl įvesta tvarka, kai išaukštinta tauta ir atgaivinta religija! Savo šešėliu temdyti giedrą! Pykti, kad Anglija patenkinta! Būti juoda dėme dangaus žydrynėje! Priminti kažką grasaus! Priešintis tautos norui! Sakyti

„ne", kai visi sako „taip"! Tai būtų šlykštu, jeigu nebūtų juokinga. Tasai Klančarlis neįsisąmonino, kad galima klysti su Kromveliu, bet reikia būtinai grįžti su Monku. Imkite Monką. Jis vadovauja respublikos armijai; Karolis II, gyvenąs ištrėmime, sužino apie jo dorumą ir jam parašo; Monkas, kuris moka suderinti dorybę su klasta, iš pradžių slepia savo sumanymus, paskui stai-197

ga su savo būriais puola ir sudaužo maištingąjį parlamentą, pasodina karalių į sostą,— ir štai Monkas Olbe-marlio kunigaikštis, jam priklauso garbė išgelbėjus visuomenę, jis pasidaro labai turtingas, išgarsėja kaip niekas toje epochoje, gauna Keliaraiščio ordiną ir gali tikėtis būsiąs palaidotas Vestminsteryje. Toks yra lojalaus anglo kelias į garbę. Lordas Klančarlis nepajėgė pakilti iki tokio pareigos supratimo. Už savo aklus įsitikinimus jis gavo tūnoti ištremtyje. Jam teikė malonumą tuščios frazės. Šį žmogų sukaustė išdidumas. Žodžiai „sąžinė", „taurumas" ir t. t. žodžiais ir lieka. Reikia žiūrėti esmės.

Šios esmės Klančarlis ir neįžiūrėjo. Tai buvo trumparegė sąžinė; prieš indamasis kokio reikalo, jis visada norėdavo prisikišęs iš arti pažiūrėti, sužinoti, kuo kas kvepia. Iš čia ir kyla absurdiški išankstiniai nusistatymai.

Tokio jautrumo žmogus negali būti valstybės veikėju.

Reikli sąžinė išsigimsta į negalavimą. Perdaug skrupulingas žmogus — vienarankis, jis niekada nepastvers valdžios skeptro; jis eunuchas — laimė niekada jam nepriklausys. Meskite į šalį skrupulus. Jie toli veda. Per savo neprotingą ištikimybę žmogus leidžiasi žemyn kaip rūsio laiptais. Viena pakopa, antra, trečia — ir atsiduri tamsoje. Apsukrieji išsikeberioja, kvailiai palieka. Negalima lengvabūdiškai leisti savo sąžinei būti tokiai neprieinamai. Nejučiomis politinių pažiūrų neliečiamumas gali įgauti tamsiausius atšešėlius. Tada žmogus esi žuvęs. Taip atsitiko su lordu Klančarliu.

Principai galų gale virsta praraja.

Užtat dabar vaikščiok, susidėjęs rankas už nugaros, Ženevos ežero pakrante — ką norėjai, tą ir gavai!

Londone kartais pakalbėdavo apie šį išvykėlį. Vie

šoji nuomonė jį laikė kone nusikaltėliu. Vieni pasisakydavo už jį, kiti prieš jį. Svarstant bylą, į jo kvailumą buvo atsižvelgta kaip į švelninančią aplinkybę.

Daugelis buvusių respublikos šalininkų perėjo Stiuartų

pusėn. Už tai jie verti pagyrimo. Aiškus dalykas, jie tru-

m

putį apkalbinėjo jį. Pataikūnai nepakenčia užsispyrėliu Šiltai įsitaisę dvare, protingi žmonės, kuriems įkyrėjo jo iššaukianti laikysena, mielai sakydavo: Jis neprisidėjo vien dėl to, kad jam per mažai sumokėjo ir t. t. — Jis norėjo gauti kanclerio vietą, o karalius ją atidavė lordui Haičiui ir t. t. Vienas iš jo „senų draugų" netgi pašnabždomis tvirtindavo: Jis man pats prisipažino. Nors Linijus Klančarlis gyveno vienišas, tačiau kartais iš pabėgėlių, su kuriais susitikdavo, iš senų karalžudžių, tokių, kaip Endriu Braftonas, kuris buvo įsikūręs Lozanoje, jis sužinodavo kai kuriuos gandus. Klančarlis į tai tik nežymiai gūžtelėdavo pečiais — visiško atbukimo ženklas.

Vieną kartą, gūžtelėjęs pečiais, jis pusbalsiu sumurmėjo: Man gaila tą, kurie visu tuo tiki, 4

Geraširdis Karolis II jį niekino. Anglijos gerbūvis, valdant Karoliui II, buvo daugiau negu gerbūvis, tai buvo kažkas nuostabaus. Restauraciją galima lyginti su senu nuo laiko pajuodusiu paveikslu, kurį iš naujo padengė laku: išryškėja visa praeitis. Vėl grįžo geri senieji papročiai: gražios moterys viešpatavo ir valdė. Evelinas tai atžymėjo; jo dienoraštyje skaitome: „Ištvirkavimas, profanacija, dievo niekinimas. Vieną sekmadienio vakarą mačiau karalių su jo mergšėmis: Portsmut, Klivlend ir Mazarini ir dar dviem ar trim kitom; visos pusnuogės buvo žaidimų galerijoje." Iš šio aprašymo dvelkia tam tikras nepasitenkinimas; bet Evelinas buvo niurzga puritonas, susitepęs respublikoniškais svaičiojimais. Jis nesugebėjo įvertinti, kiek gali pasitarnauti pavyzdys, kurį

duoda karaliai savo babiloniškomis linksmybėmis: juk jos galų gale padeda tapti prabangai. Jis nesuprato, kad ydos naudingos. Yra taisyklė: „Jeigu norite turėti žavių

moterų, neišnaikinkite ydų; priešingu atveju būsite pa-

/.9P

našūs į tuos kvailius, kurie, beprotiškai mylėdami drugelius, traiško vikšrus."

Karolis II, kaip jau sakėme, beveik nepastebėjo, kad yra toks užkietėjėlis, pavarde Klančarlis, bet Jokūbas II buvo akylesnis. Karolis II valdė švelniai, tokia buvo jo maniera; pripažinkime, kad valstybės valdymui tas nekenkė. Kartais jūreivis, įtempdamas bures, kurias vėjas turi išpūsti, palieka vieną kokį mazgą laisvą pačiam vėjui jį užveržti. Tuo ir pasireiškia uragano ir tautos kvailumas.

Karolio II valdymas ir buvo tas laisvasis mazgas, kuris netrukus stipriai užsiveržė..

Ėmus valdyti šalį Jokūbui II, prasidėjo slopinimas.

Slopinimas viso to, kas dar buvo išlikę nuo revoliucijos.

Jokūbas II turėjo pagirtiną troškimą būti tikru karaliumi. Jo akimis Karolio II valdymas buvo tiktai silpnas Restauracijos mėginimas; Jokūbas II norėjo visiškai grą

žinti senąją tvarką. 1660 metais jis apgailestavo, jog buvo pakarta tik dešimt karaliaus žudikų. Jis iš tiesų atstatė

vienvaldystę. Jis diegė griežtus principus, padėjo įsigalėti tikrajam teisingumui, kuris iškyla viršum sentimentalių gražbyliavimų ir visų pirma rūpinasi visuomenės interesais.

Iš šių griežtų apsaugos priemonių pažinsi valstybės tėvą. Jis patikėjo teisingumą Džefriui, o kalaviją Kirkui.

Kirkas didino gąsdinančius pavyzdžius. Sis parankus pulkininkas kažkurią dieną liepė trissyk išimti iš kilpos vieną nuteistą pakarti respublikoną, kiekvieną kartą jį klausdamas: „Ar išsižadi respublikos?!" Piktadarys, visą laiką sakęs „ne", galop buvo pribaigtas. Aš jį keturis sykius ko-riau, — patenkintas gyrėsi Kirkas. Prasidėjusi nauja bausmių banga — tai neabejotinas stiprios valdžios požymis.

Buvo nužudyta ledi Lail, išleidusi savo sūnų kariauti prieš

Monmautą, bet paslėpusi pas save du maištininkus. Kitam maištininkui, kuris buvo toks doras, jog prisipažino, kad viena anabaptistė priglaudė jį, buvo dovanota gyvybė, o 200

moteriškė gyva sudeginta. Kitą kartą Kirkas davė suprasti vienam miestui, kad žino jį esant respublikonišką, pakardamas jame devyniolika miestiečių. Visiškai teisėtos represijos, kai pagalvoji, kad Kromvelio laikais bažnyčiose akmeninėms šventųjų statuloms nudaužydavo nosis ir ausis. Jokūbas II, sugebėjęs išsirinkti Džefrį ir Kirką, buvo giliai persiėmęs tikruoju tikėjimu; jis marino savo kūną biauriomis meilužėmis, jis klausė pamokslininko tėvo Ko-lombjero, mokėjusio graudenti ne blogiau už tėvą Semine, tik su dar didesniu įkarščiu; tėvas Semine turėjo garbę pirmąją savo gyvenimo pusę būti Jokūbo II patarėju, o antrąją gyvenimo pusę Marijos Alakok įkvėpėju. Šitoks stiprinantis religinis penas vėliau padėjo Jokūbui II oriai pakelti ištrėmimą ir, apsigyvenus Sen-Žermene, būti pavyzdžiu pranašaus, likimo negandų nepalaužto karaliaus, kuris ramiai čiupinėja skrofuliozinius pūlinius ir šnekučiuojasi su jėzuitais.

Suprantama, šis karalius turėjo tam tikra prasme susidomėti tokiu maištininku, kaip Linijus Klančarlis. Kadangi paveldėjimo keliu perduodamos perystės turi dideles ateities galimybes, buvo aišku, kad, prireikus imtis kokių nors atsargumo priemonių prieš šį lordą, Jokūbas nesusvyruotų.

II

L O R D A S D E I V I D A S D E R I - M O I R A S

1

Lordas Linijus Klančarlis ne visada buvo senas ir tremtinys. Jis pergyveno jaunystės ir aistrų laikotarpį.

Iš Harisono ir Praido žinome, kad jaunas Kromvelis mėgo moteris ir malonumus, o tai kartais (kita moterų klauso; simo pusė) nusako būsimąjį maištininką. Nepasitikėkite blogai pritvirtintu diržu. Male praecinctam juuenem ca-uete l.

Lordas Klančarlis, panašiai kaip Kromvelis, kažkada buvo padaręs klaidų ir suklydimų. Visi žinojo, kad jis ne santuokoje buvo sugyvenęs vaiką, sūnų. Šis sūnus, išvydęs pasaulį, griūvant respublikai, gimė Anglijoje, kai tėvas iš jos išvyko į ištrėmimą. Štai kodėl berniukas niekada nebuvo matęs savo tėvo. Pavainikis lordo Klančarlio sūnus augo pažu Karolio II dvare. Jis vadinosi lordu Deividu Deri-Moiru; lordo titulas jam buvo paliktas „iš

pagarbos", kadangi motina buvo žymi dama. Tuo metu, kai lordas Klančarlis gyveno nuo visų atsiskyręs Šveicarijoje, vaiko motina, graži moteris, nutarė būti sukai-bamesnė ir pasiekė, kad jai atleido už jos pirmąjį laukinį meilužį dėl antrojo, neginčijamai labiau prijaukinto ir netgi rojalisto, nes tai buvo pats karalius. Karolio II meiluže ji buvo trumpai, bet to užteko, kad jo didenybė, laimingas atmušęs tokią gražuolę iš respublikos, paskirtų mažąjį lordą Deividą, jo laimikio sūnų, į savo asmens sargybą. Taip pavainikis tapo karininku su teise maitintis dvare ir, priešingai tėvui, aršiu Stiuartų šalininku. Kurį laiką lordas Deividas, kaip jo didenybės sargybos karininkas, buvo vienas iš septyniasdešimt dviejų, nešiojusių didįjį kardą; paskui jis perėjo į „pensininkų"

būrį ir buvo vienas iš keturiasdešimties, kurie nešioja paauksuotą alebardą. Be to, priklausydamas Henriko VIII įsteigtai jo asmeniui saugoti bajorų gvardijai, jis turėjo privilegiją padavinėti valgius į karaliaus stalą. Taigi tėvui žylant ištrėmime, lordas Deividas puikiai gyveno Karolio II dvare.

Jis puikiai gyveno ir vėliau, valdant Jokūbui II.

Karalius mirė, tegyvuoja karalius! — tai non deficit alter, aureus 2.

1 Saugokitė s blogai susijuosusio jaunuoli o (lot.).

2 Vieną auksin ę šak ą pakeičia kit a (lot.).

Jorko kunigaikščiui įžengus į sostą, jis ir gavo leidi*

mą vadintis lordu Deividu Deri-Moiru; tuo vardu buvo viena senjorija, mirusios motinos palikimas Škotijoje, didžiulėje girioje, kur aptinkamas paukštis kragas, savo snapu išsikaląs lizdą ąžuolų kamienuose.

2

Jokūbas II buvo karalius, siekęs karvedžio šlovės. Jis mėgo matyti aplink save jaunus karininkus. Jis mielai rodydavosi viešumoje ant žirgo, su šalmu ir šarvais, užsidėjęs didžiulį iš po šalmo išlindusį ir šarvus dengiantį per u k ą — p a n a š u s į raitelio statulą kokio nors beprasmingo karo garbei. Jis pamilo jaunojo lordo Deivido dailias manieras. Jis netgi jautė savotišką dėkingumą šiam rojalistui, respublikono sūnui; atsisakymas tėvo nepakenkia dvare prasidedančiai karjerai. Karalius paskyrė lordą Deividą savo miegamojo bajoru su tūkstančio livrų alga.

Tai buvo didelis paaukštinimas. Miegamojo bajoras miega viename kambaryje su karaliumi ant lovos, kurią jam pastato šalia karališkosios. Iš viso jų yra dvylika, ir jie pasivaduodami saugo karalių.

Be tų pareigų, lordas Deividas buvo vyriausiuoju karaliaus avižininku, kuris atseikėja avižas žirgams ir už

tai gauna du šimtus šešiasdešimt livrų. Jo žinioje buvo penki karaliaus vežėjai, penki karaliaus foreiteriai, penki karaliaus arklininkai, dvylika karaliaus liokajų ir keturi karaliaus neštuvų nešikai. Jis prižiūrėjo šešis lenktyninius arklius, kuriuos karalius laikė Heimarkete ir kurie jo didenybei atsiėjo šeši šimtai livrų per metus. Jis buvo visiškas šeimininkas karaliaus drabužinėje, kuri aprūpindavo iškilmių rūbais Keliaraiščio ordino kavalierius.

Jam iki žemės lenkdavosi karališkasis juodosios krivūlės prievaizdas. Siuo prievaizdu, valdant Jokūbui II, buvo kavalierius Diupa. Lordui Deividui rodydavo pagarbą 203

karūnos klerkas misteris Bekeris ir parlamento klerkas misteris Brounas. Didingas Anglijos dvaras buvo svetingumo pavyzdys. Lordas Deividas buvo vienas iš tų dvylikos didikų, pirmininkavusių per puotas ir priėmimus.

Jis turėjo garbę stovėti užpakaly karaliaus „aukų dienomis", kada karalius dovanoja bažnyčiai auksinį bezantą, hyzantium, ir „ordinų dienomis", kada karalius užsideda savo ordino grandinę, ir „komunijos dienomis", kada niekas neturi teisės priimti komuniją, tik karalius ir princai. Didįjį ketvirtadienį jis įvesdavo pas jo didenybę dvylika pavargėlių, kuriems karalius duodavo tiek sidabrinių

penių, kiek jam metų, ir tiek šilingų, kiek metų jis karaliavo. Karaliui susirgus, lordo Deivido pareiga iškviesti du aukštus bažnyčios šventikus, kurie turi slaugyti karalių ir neleisti prisiartinti gydytojams be valstybės tarybos leidimo. Be to, jis turėjo karaliaus gvardijos papulkininkio laipsnį škotų pulke, kuris groja Škotijos maršą karo žygiuose, ir buvo nusipelnęs narsaus kario šlovę. Jis buvo drąsus senjoras, dailiai nuaugęs, gražus, dosnus, taurios išvaizdos ir puikių manierų. Jo išvaizda atitiko dvasines savvbes. Jis buvo aukšto ūgio ir aukštos kilmės.

Nedaug tereikėjo, kad jis gautų groom oį the stole titulą, suteikiantį privilegiją paduoti karaliui marškinius; bet tam reikėjo būti princu arba peru.

Padaryti ką nors peru — rimtas dalykas. Tai reiškia įsteigti naują perystę ir tuo pačiu įsigyti pavyduolių.

Tai — malonė, per kurią karalius įsigyja vieną draugą ir šimtą nedraugų, neskaitant, kad ir draugas gali pasirodyti nedėkingu. Jokūbas II politiniais sumetimais labai nenorom steigdavo perystes, bet perduodavo jas lengvai.

Dėl perduodamos perystės niekas nesijaudina. Tai būdavo daroma, norint išsaugoti garsios šeimos vardą, ir lordams šis dalykas mažai terūpėdavo.

Karalius neprieštaravo lordo Deivido Deri-Moiro įvedimui į aukštuosius rūmus, bet kad tai įvyktų perduodamos perystės kelia. Jo didenybė laukė patogios progos padaryti Deividą Deri-Moirą, lordą „iš pagarbos", lordu paveldimumo teise.

8

Tokia proga atsirado.

Vieną gražią dieną sužinota apie senąjį atsiskyrėlį

lordą Linijų Klančarlį daugybė visokių dalykų, iŠ kurių

svarbiausias buvo tas, jog jis paliko šią ašarų pakalnę.

Mirtis tuo gera žmonėms, kad suteikia galimybę truputį apie juos pakalbėti. Dvariškiai pasakojo, ką žinojo, (arba manė žiną) apie paskutiniuosius lordo Linijaus gyvenimo metus. Tikriausiai spėliojimus ir prasimanymus.

Jeigu tikėtum šiais pasakojimais, be abejo, labai lengvabūdiškais, į gyvenimo pabaigą lordo Klancarlio respublikoniškos nuotaikos taip sustiprėjo, jog jis, sakoma, netgi vedė — keistas tremtinio užsispyrimas! — vieno karaliaus žudiko dukterį Aną Bredšo — pavardę ištardavo tiksliai — bet ji mirė, pagimdžiusi vaiką, berniuką, kuris, jeigu visos tos smulkmenos teisingos, būtų vienintelis teisėtos santuokos sūnus ir legalus lordo Klancarlio įpėdinis. Sios žinios, labai miglotos, greičiau panėšėjo į

gandus, negu į tikrus faktus. Tai, kas dėjosi Šveicarijoje, tuometinei Anglijai buvo tiek pat tolima, kaip mūsų

laikų Anglijai įvykiai Kinijoje. Lordas Klančarlis buvo maždaug penkiasdešimt devynerių metų, kai vedė, ir še

šiasdešimt, kai jam gimė sūnus; neilgai trukus po to jis mirė, ir vaikas liko visiškas našlaitis. Žinoma, galėjo taip būti, bet sunku patikėti. Dar pridurdavo, kad tas vaikas buvo „skaistus kaip diena",— taip sakoma visose stebuklų pasakose. Karalius Jokūbas padarė galą šioms kalboms, aišku, visiškai nepagrįstoms, kai vieną gražų rytą paskelbė lordą Deividą Deri-Moirą, „nesant legalių vaikų", karališkąja valia lordo Klancarlio, jo nesantuokinio 205

tėvo, vieninteliu ir neginčijamu įpėdiniu, „kadangi nustatyta, jog jokių kitų jo giminių ir palikuonių nėra"; tai patvirtinantis raštas buvo užregistruotas lordų rūmuose.

Siuo raštu karalius pripažįsta lordui Deividui Deri-Moirui minėtojo lordo velionio Linijaus Klancarlio titulus, teises ir privilegijas viena sąlyga, kad lordas Deividas v e s kai bus pilnametis, merginą, tada vos kelių mėnesių, kurią dar lopšyje tebegulinčią karalius nežinia dėl kokių prie

žasčių padarė kunigaikštiene. Beje, visi gerai žinojo kodėl.

Mažoji kunigaikštienė buvo vardu Džoziana.

Tais laikais Anglijoje buvo madoje ispaniški vardai.

Vienas iš Karolio II pavainikių vadinosi Karlosu, grafu Plimutu. Galimas daiktas, kad „Džoziana" — sutrumpintas dviejų Džozefos ir Anos vardas. Tačiau gal buvo ir atskiras vardas „Džoziana", kaip buvo vardas „Džozijas".

Vienas Henriko III bajorų vadinosi Džozijas diu Pasažas.

Siai mažajai kunigaikštienei ir suteikė karalius Klancarlio perystę. Ji buvo perienė, laukusi pero, kuriuo turėjo būti jos vyras. Sią perystę sudarė dvi kaštelionijos, Klancarlio baronystė ir Hankervilio baronystė; be to, lordams Klančarliams už kažkokį seną karo žygdarbį, karaliui leidus, buvo suteiktas Sicilijos markizo de Korleonio titulas. Anglijos perai negali turėti svetimų kraštų

titulų, tačiau išimčių būdavo; Henris Erandelis, baronas Erandelis-Vorduras, kaip ir lordas Klifordas, buvo Šventosios Imperijos grafas, o lordas Kauperis buvo jos princas; kunigaikštis Hamiltonas Prancūzijoje vadinasi grafu de Satelro; Bezilis Feildingas, Denbigo grafas, Vokietijoje turi grafo Habsburgo, Laufenburgo ir Reinfeldeno titulą.

Hercogas Malboras Švabijoje buvo princas de Mindehei-mas, kaip kunigaikštis Velingtonas Belgijoje — princas Vaterlo. Tas pats lordas Velingtonas buvo Ispanijos kunigaikštis Siudad-Rodrigo ir Portugalijos grafas Vimeira.

Tais laikais Anglijoje — kaip ir dabar — b u v o dvari-206 ;

uinkiškos žemės ir riedvarininkiškos žemės. Lordo Klancarlio žemės visos b m o dvarininkiškos. Šios Klancarlio-Hankervilio perystės žemės, pilys, miesteliai, feodai, aren-dos, alodai ir veldėmės laikinai priklausė ledi Džozianai, ir karalius paskelbė, kad kai tik lordas Deividas Deri-Moiras ves Džoziana, jis taps baronu Klančarliu.

Be Klancarlio palikimo, ledi Džoziana turėjo nuosavo turto, Ji valdė didžiulius dvarus, kurių didesnę dalį buvo padovanojęs Jorko kunigaikštis Madame sans ąueue l. Madame sans ąueue reiškia tiesiog Madame. Taip buvo vadinama Anglijos Henrietė, pirmoji po karalienės moteris Prancūzijoje.

4

Gerai gyvenęs, valdant Karoliui ir Jokūbui, lordas Deividas gerai gyveno, ir Vilhelmui Oraniečiui užėmus sostą. Nors jis buvo labai atsidavęs Jokūbui II, tačiau neišvyko su juo ištrėmiman. Vis tebemylėdamas savo teisėtąjį karalių, jis buvo protingas ir tarnavo uzurpatoriui.

Beje, nors ir nelabai drausmingas, lordas Deividas buvo puikus karininkas, iš sausumos kariuomenės jis perėjo į jūros laivyną ir pasižymėjo baltojoje eskadroje. Lordas Deividas tapo, kaip tuomet vadindavo, „lengvosios fregatos kapitonu". Žodžiu, tai buvo labai galantiškas vyras, iki įmantrumo išpuoselėjęs savo ydas, truputį poetas, kaip ir visi tais laikais, geras valstybės ir valdovo tarnas, nepakeičiamas švenčių, pokylių, karaliaus rytme

čių ceremonijų, kovų dalyvis, paslaugus dvariškis ir labai pasipūtęs didikas, trumparegis arba akylas, priklausomai nuo matomo objekto, iš prigimties doras, lipšnus vieniems, arogantiškas kitiems, atviras ir nuoširdus iš karto, 1 M a d a m , neišvardijan t visų jos turim ų titul ų (pranc). M a d a m — vyriausios prancūzų karaliaus dukters, dofino dukters ir karaliaus brolio žmonos titulas,

J.

207

bet paskui tuoj užsidedąs kaukę, labai gerai susigaudąs, gera ar bloga karaliaus nuotaika, galįs nerūpestingai stovėti prieš atstatytą špagos smaigalį, visada pasiruošęs herojiškai kvailai rizikuoti savo gyvybe pagal jo didenybės ženklą, linkęs į visokiausias išdaigas, bet niekada neprasižengiąs mandagumui, etiketo ir gražaus apsiėjimo vergas, didžiuojąsis galimybe iškilmingomis progomis atsiklaupti prieš valdovą, visada linksmas, narsus, išvaizd a — dvariškis, siela — riteris, ir vis dar jaunas, nors jau buvo keturiasdešimt penkerių metų.

Lordas Deividas dainuodavo prancūziškas daineles, ir šis grakštus linksmumas patikdavo Karoliui II.

Lordas Deividas mėgo gražbylystę ir skambų žodį.

Jis nepaprastai žavėjosi tais garsiaisiais tauškalais — Bosiue „Prakalbomis prie kapo".

Motina jam buvo palikusi kuklų palikimą, duodantį

maždaug du tūkstančius svarų sterlingų pajamų, arba du šimtus penkiasdešimt tūkstančių frankų rentos. Jis sukosi, lįsdamas į skolas. Prabanga, ekstravagancija ir naujenybėmis niekas jam negalėjo prilygti. Kai tik jį pradėdavo mėgdžioti, jis sugalvodavo ką kita. Jodinėjimams jis buvo pasisiūdinęs plačias pušnis su pentinais iš dukart išdirbto juchto. Niekas neturėjo tokių skrybėlių, nematytų kaspinų ir nėrinių, kaip jis.

ra

K U N I G A I K Š T I E N Ė D Ž O Z I A N A i

Nors 1705 metais ledi Džoziana buvo dvidešimt trejų, o lordas Deividas keturiasdešimt ketverių metų, jie dar buvo nevedę ir vis dėl labai svarbių priežasčių. Gal būt, jie neapkentė vienas antro? Anaiptol. Bet karn skubėti, jeigu žinai, kad nuo tavęs niekas nepabėgs. Džoziana norėjo išsaugoti savo laisvę, lordas Deividas — jaunystę.

Jam atrodė, kad pratęs tą žydintį metą, jei kaip galima vėliau užsidės vedybinį jungą. Tais galantiškais laikais jaunuoliai neskubėdavo vesti; puošeivomis ir žilo plauko sulaukdavo; perukas buvo jų sėbras, o vėliau į pagalbą at

ėjo pudra. Penkiasdešimt penkerių metų lordas Čarlzas Džerardas, baronas Džerardas iš Bromlio Džerardų, turėjo Londone didžiulį pasisekimą moterų tarpe. Jaunutė graži kunigaikštienė Bekingem, Koventrio grafienė, buvo beprotiškai įsimylėjusi šešiasdešimt septynerių metų gražuolį Tomą Belasaisą, Falkonbergo vikontą. Mėgta cituoti garsiąsias septyniasdešimtmečio Kornelio eiles, paskirtas dvidešimties metų damai: Tegul mano veidas, markize.

Pasisekimą turėdavo ir moterys savo gyvenimo rudenį; prisiminkime kad ir Ninoną su Mariona. Buvo kuo sekti.

Džozianos ir Deivido santykiai buvo koketiški su įmantrumo atšešėliu. Meilės tarp jų nebuvo, tik patikimas. Jiems užteko, kad jie vienas antram pažadėti. Kam gi skubėti baigti žaidimą? Tuometiniai romanai skatindavo įsimylėjėlius ir sužadėtinius tokiam išbandymui, kuris buvo laikomas itin gero tono požymiu. Be to, Džoziana, žinodama esanti pavainikė, elgėsi kaip princesė ir priimdavo jį išdidžiai, su kokiais sandėriais šis beateitų.

Lordas Deividas jai patiko. Lordas Deividas buvo gra

žus, bet tai buvo magaryčios. Svarbiausia, jis jai atrodė

elegantiškas.

Būti elegantiškam — tai viskas. Tviskantis ir elegantiškas Kalibanas nustumia į šalį vargšą Arielį. Lordas Deividas buvo gražus, juo geriau; gražiam vyriškiui gresia pavojus būti saldokam, bet jis toks nebuvo. Jis mėgo la

žybas, boksą, buvo paskendęs skolose. Džoziana labai domindavo jo žirgai, Šunys, pralošimai, meilužės. O lordą Deividą kerėdavo kunigaikštienė Džoziana, be dėmės ir be skrupulų mergina, išdidi, neprieinama ir drąsi. Jis 14 Žmogus, kuris juokiasi

209

skirdavo sonetus Džozianai, kuri retkarčiais telkdavosi juos perskaityti. Šiuose sonetuose jis tvirtindavo, kad, gavęs Džoziana, pakiltų iki žvaigždžių, bet tai jam nekliudė vis atidėlioti šitą žengimą dangun sekantiems metams. Jis stovėjo prie Džozianos širdies durų, ir tai juodu abu patenkino. Dvare žavėtasi tokiu atidėliojimu, rodan

čiu nepaprastai puikų juodviejų skonį. Ledi Džoziana sakydavo: „Kaip 'apmaudu, kad turiu ištekėti už lordo Deivido: aš norėčiau būti visą laiką į jį įsimylėjusi!"

Džoziana buvo tikras kūno grožis. Sunku įsivaizduoti ką nors nuostabesnio. Plaukai šviesūs, purpurinio atspalvio. Aukšto, net kiek per aukšto ūgio. Apkūni, gaivi, tvirta, raudonskruostė gražuolė, nepaprastai drąsi ir sąmojinga. Labai išraiškingos buvo jos akys. Meilužių ji neturėjo; skaistybės juo labiau. Ji buvo apsitverusi išdidumu. Vyrai? Ką jūs! jos vertas tegalėjo būti dievas arba pabaisa. Jeigu neprieinamumas dorybė, Džoziana buvo dorybės, tik anaiptol ne nekaltybės įkūnijimas. Panieka ją sulaikydavo nuo meilės nuotykių, bet ji nebūtų supykusi, jeigu jai juos priskirtų, tik kad tie nuotykiai būtų

originalūs ir verti jos asmens. Savo geru vardu ji mažai tesirūpino, bet labai brangino savo šlovę. Atrodyti leng*

vabūdiška ir būti nepasiekiama — tai aukščiausias menas. Džoziana suvokė savo didybę ir kūno patrauklumą.

Tai buvo tuklus grožis. Jis ne tiek žavėjo/kiek vergė. Jis mindžiojo širdis. Žodžiu, žemiškas grožis.

Jei kas būtų parodęs sielą jos krūtinėje, ji ne mažiau būtų nustebusi, kaip pamačiusi sparnus, išdygusius už nugaros. Ji mėgo samprotauti apie Loką. Ji buvo dailiai išauklėta. Buvo manoma, kad ji moka arabiškai.

Būti kūnu ir krauju ir būti moterimi — du skirtingi dalykai. Moters silpnybė — gailestis, taip lengvai peraugąs į meilę. Džozianai buvo nepažįstamas. Ne dėl to, kad ji būtų buvusi nejautri. Antikinis kūno palyginimas su marmuru perdėm neteisingas. Gražus kūnas kaip tik ne-210

turi panėšėti į marmurą; jis turi virpėti, tvinkčioti, rausti, sužeistas kraujuoti; jis turi būti ne kietas, o stamantrus, baltas, bet ne šaltas, turi jausti džiaugsmo virpesius ir negalavimus, žodžiu, jis turi būti gyvas, o marmuras yra miręs. Jei kūnas pakankamai gražus, jis beveik turi teisę rodytis nuogas; jo akinantis spindėjimas atstoja šydą; nuogą Džoziana būtum matęs tik pro sklindančius nuo jos spindulius. Ji mielai būtų pasirodžiusi nuoga satyrui arba eunuchui. Ji buvo pasitikinti savimi kaip deivė.

Jai būtų buvę smagu savo nuogumu ką nors kankinti, vilioti Tantalą. Karalius ją padarė kunigaikštiene, o Jupiteris — nereide. Keista aureolė, supusi šį padarą, dvejopai spinduliavo. Tas, kas ja gėrėjosi, jautėsi pagoniu ir tarnu. Ji buvo meilės kūdikis ir okeano nimfa. Atrodė, lyg ji būtų iškilusi iš putų. Likimas jai iš karto lėmė plaukti pasroviui, bet karališkoje aplinkoje. Joje buvo kažkas nenusakoma, permaininga, valdoviška ir audringa. Ji buvo išsilavinusi ir protinga. Jokia aistra nebuvo prie jos prisiartinusi, bet mintyse ji visas buvo išmėginusi. Galimybė jas patirti jai buvo kokti, bet kartu maginanti. Jeigu ji ir būtų ryžusis persmeigti savo širdį durklu, tai tik po nuopuolio kaip Lukrecija. Visas ištvirkavimo formas vaizduotė piešė tai merginai. Šioje Dianoje slypėjo Astartė. Įžūliai didžiuodamasi savo aukšta kilme, ji laikėsi iš

šaukiančiai ir neprieinamai. Tačiau, atrodo, jai galėjo suteikti smagumą jos pačios paruoštas nuopuolis. Šlovės iškelta į spindintį aukštį, ji jautė silpną pagundą nusileisti iš ten ir, gal būt, smalsumo stumiama, būtų kritusi žemyn. Ji buvo kiek persunki skrajoti padebesiais. Kritimas vilioja. Valdoviškas nesivaržymas duoda teisę visokiems bandymams, ir tai, kas pražudytų miestietę, kunigaikštienei tik žaismas. Savo kilme, grožiu, ironija, spinduliavimu Džoziana buvo kone karalienė. Vienu metu ji žavėjosi Luji de Bufleriu, kuris viena ranka perlauž-

davo pasagą. Ji apgailestavo, kad Herkulis miręs. Ji gyveno, lūkuriuodama kažkokio aukšto ir geidulingo idealo.

Užsiminus apie Džozianos dorovę, nenorom prisimena laiško Pizonams eilutė: Desinit in piscem *.

Gražuolę lig juosmens užbaigtų it baidyklę Šlykščiąją žuvimi

Taurus liemuo, aukšta krūtinė, vienodai kilnojama karališkos širdies plakimo, žvalus, skaistus žvilgsnis, tyras, išdidžių bruožų veidas, o ten, po vandeniu-—kas žino? — drumstose bangose rangosi antgamtinė antauga, šlykšti drakono ne drakono uodega. Slaptose svajose išdidi dorybė virsta ydomis.

Ir kartu Džoziana buvo pamaiva.

Tokia buvo mada.

Prisiminkime Elžbietą.

Elžbieta — tai moters tipas, vyravęs Anglijoje tris šimtmečius — šešioliktajame, septynioliktajame ir aštuonioliktajame. Elžbieta buvo ne tik anglė, bet ir anglikone.

Tuo ir paaiškinama gili vyskupiškosios bažnyčios pagarba šiai karalienei; šia pagarba buvo persiėmusį ir katalikų

bažnyčia, truputį atmiešdama ją ekskomunika. Sikstas V, atskyręs Elžbietą nuo bažnyčios, ištarė prakeikimą, kuris jo lūpose skamba kaip madrigalas. Un gran cervello di principessa-—didelio proto valdovė,— pasakė jis.

Marija Stiuart, kuriai ne tiek rūpėjo religiniai klausimai, kiek moteriški pergyvenimai, nelabai gerbė savo seserį Elžbietą ir rašė jai kaip karalienė karalienei ir koketė šventuolei: ,,Jūsų vengimas vedybų kyla iš to, kad jūs nenorite atsisakyti laisvės mylėti, ką užsigeisite."

Marija Stiuart žaidė vėduokle, Elžbieta — kirviu. Nelygūs ginklai. Be to, jiedvi abi buvo varžovės literatūroje.

Marija Stiuart rašė prancūziškai eilėraščius, Elžbieta ver-1 Baigiasi žuvies uodega . Aliuzija į Horacijau s „Poezijos m e n o "

skyrių, kur poetas palygina meno kūrinį, stokojantį vieningumo, su gražiu moters liemeniu, užsibaigiančiu žuvies uodega. Taip sakoma apie daiktus, kai pradžia nesiderina su pabaiga (Vert.).

21S

tė Horacijų. Negražioji Elžbieta laikė save gražia, mėgo ketureilius ir akrostikus; jos pageidavimu miestų raktus jai įteikdavo kupidonai; ji prikąsdavo lūputes kaip italė

ir užversdavo akis kaip ispanė, turėjo tris tuksiančius suknelių ir parėdų, jų tarpe keliolika Minervos ir Amfitritės kostiumų; ji vertino plačiapečius airius; vilkėdavo blizgučiais išsiūtus pūstus sijonus, dievindavo rožes, keikdavosi, blevyzgodavo, trypdavo kojomis, kumščiais kuldavo savo freilinas, Dadlį siųsdavo po velnių, mušdavo kanclerį Berlį taip, jog vargšelis verkdavo, spiaudydavo į veidą Metju, purtydavo už apikaklės Hetoną, daužydavo antausius Eseksui, rodydavo savo šlaunis Basompjerui — ir buvo mergelė.

Ji padarė Basompjerui tą patį, ką Sabos karalienė

Saliamonui l. Beje, nieko nepadoraus, kadangi šventasis raštas mini panašų atsitikimą. Ką leidžia biblija, gali leisti ir anglikonų bažnyčia. Biblijos minimas atsitikimas baigėsi tuo, kad gimė kūdikis, pavadintas Ebnehakimu, arba Melilechetu, t. y. „Išminčiaus sūnumi".

Kuo blogi tokie papročiai? Geriau cinizmas, negu veidmainystė.

Sių laikų Anglija, turinti savo Lojolą, kuris vadinasi Veslis, bent kiek gėdinasi tos praeities. Ji piktinasi ta praeitimi, bet ir didžiuojasi.

To meto papročiuose buvo įsigalėjęs mėgavimasis biaurumu, ypač moterų ir išimtinai gražių moterų tarpe.

Kas iš to, kad esi graži, jei neturi biauraus neūžaugos?

Kas iš to, kad esi karalienė, jeigu tavęs netujina kokia nors pilvota baidyklė? Marija Stiuart buvo „prielanki"

Ričijui. Marija-Teresė Ispanė buvo „kiek artimiau" susidraugavusi su vienu negru. Taip atsirado juodoji abatė.

Tame didžiajame amžiuje kupra turėdavo pasisekimą al-kovose: liudininku gali būti Liuksemburgo maršalas.

1 Regina Saba cora m rege crur a deniidavit, Schicklardu s in Prooemio Tarich. Jersici F. 65.

2/.V

b prieš Liuksemburgo maršalą — Konde, „tas mažutis, toks dailus vyrukas".

Netgi gražuolės galėjo turėti trukumų ir jų neslėpti.

Taip buvo priimta. Anos Bolein viena krūtis buvo didesnė, ant vienos rankos šeši pirštai ir vienas nereikalingas dantis, išaugęs viršum kito. Lavaljer buvo kreivom kojom. Tačiau tai netrukdė Henrikui VIII eiti iš proto dėl Anos Bolein, o Liudvikui XIV būti be galvos dėl Lavaljer.

Dorovės srityje tokie pat nukrypimai. Tur būt, aukštuomenės tarpe neatsirado nė vienos moters, kuri nebūtų

kaip nors dvasiškai iškrypusi. Agnesėse slypėdavo Meliu-zinos. Dieną tai būdavo moterys, naktį — vampyrai. Jos eidavo į bausmės vykdymo vietas ir bučiuodavo tik ką nukirstas galvas, pamautas ant geležinių kuolų. Margarita Valua, visų pamaivų pirmtakė, nešiodavosi prie juostos geležines dėžutes, užrakintas kabančia spyna, prisiūtas prie korsažo, kur buvo saugojamos jos mirusių meilužių

širdys. Henrikas IV kartą buvo pasislėpęs po šiuo jos krinolinu.

Aštuonioliktajame amžiuje kunigaikštienė de Beri, Prancūzijos karalystės regento duktė, visas šias moterų

atmainas suvedė į vieną karališką pasileidėlės tipą.

Be viso šito, gražuolės damos mokėdavo lotyniškai.

Pradedant septynioliktuoju amžiumi, tai buvo laikoma vienu moteriško patrauklumo bruožu. Dženė Grei, dar prašmatnesnė, mokėjo hebrajų kalbą.

Kunigaikštienė Džoziana mėgo vartoti lotynų kalbą.

Be to, ji turėjo kitą gražų privalumą: buvo katalikė. Slaptai, žinoma, ir greičiau tokia katalikė, kaip jos dėdė Karolis II, negu kaip jos tėvas Jokūbas II. Jokūbas II per savo katalikybę neteko karalystės, o Džoziana visiškai nenorėjo rizikuoti savo perystę. Stai kodėl katalikė asmeniniame gyvenime ir tarp rinktinių damų bei kavalierių, oficialiai ji buvo protestantė. Juodnugarei liaudžiai.

2U •

Šitoks būdas religiją išpažinti labai patogus; naudojiesi visomis gėrybėmis, kurias teikia oficialioji vyskupiškoji bažnyčia, o miršti kaip Grocijus kataliku, ir tėvas Peto su visa šlove atlaiko už tave mišias.

Apkūnioji ir sveikata žydinti Džoziana, pakartojame, buvo pamaiva tikra to žodžio prasme.

Kartais, kai ji savo įprasta maniera vangiai ir kažkaip gašliai nutęsdavo sakinius, atrodydavo, kad įsitempusi, ilgais šuoliais džiunglėmis sėlina tigrė.

Pamaiva būti išsimoka, nes griežtai atsiriboji nuo žmonių giminės, kuriai nesuteiki garbės priklausyti.

0 svarbiausia — gali laikyti žmones tam tikru atstumu nuo savęs.

Kai nėra Olimpo, pasitenkinama Rambuje rūmais.

Junona pavirsta Araminta. Neįgyvendinamas siekimas tapti dievybe sukūrė vaipūnę. Perkūniją ji pakeičia įžūlumu. Buduaras pasidaro šventykla, tik gerokai sumažinto dydžio. Negalėdama būti deive, ji būna stabu.

Maivymesi yra tam tikra dalis pedantiškumo, kuris taip patinka moterims.

Koketė ir pedantas — artimi kaimynai. Jų vidinė giminystė ryškiai iškyla kvailo dabišiaus asmenyje.

Jautrumas kyla iš juslumo. Apsirijimas dengiamas išrankumu. Godumui labai pritinka pasidygėjimo grimasa.

O, be to, moteriškas silpnybes geriausiai apsaugo visa ta galantiška kazuistika, kuri pamaivoms atstoja są

žinės balsą. Tai cirkumvalacinė linija1. Kiekvienai pamaivai būdinga bodėjimosi išraiška. Tai priedanga.

Su laiku jos pasiduos, bet dabar kupinos paniekos.

Džoziana sielos gilumoje buvo nerami. Ji jautė tokį

1 Cirkumvalacin ė linija (lot. „apsupt i pylimu" ) — senovės kar o moksle išorinė ratu einanti įtvirtinta pozicija, kurią atakuojantieji pastato aplink tvirtovę blokados atveju, siekdami užtikrinti atakuojančiosios kariuomenės užnugarį ir sutrukdyti priešui gauti pastiprinimą iš išorės,

?/8

polinkį atsiduoti nežabotiems geiduliams, jog dėjosi šventuole. Išdidumas, neleidžiąs pasireikšti mūsų ydoms, priveda mus prie kitokių ydų. Per didelės pastangos būti nekalta padarė Džoziana neprieinama. Tas, kas labai smarkiai ginasi, širdies gilumoje nori būti puolamas. Kas neprieinamas, tam nėra reikalo dėtis griežtu.

Užsisklendusi puikybėje, kurią, kurstė jos išimtinė

padėtis ir kilmė, ji, kaip jau sakėme, tikriausiai nesiliovė

galvojusi apie kokį staigų išpuolį.

Švito aštuonioliktojo amžiaus rytas. Anglija nusibrėžė

uždavinį pasidaryti kaip Regentystės laikų Prancūzija.

Volpolas ir Diubua vienas antro verti. Marlboras kariavo prieš savo buvusį karalių Jokūbą II, kuriam, kaip kalbėjo žmonės, buvo pardavęs savo seserį Čerčil. Spindėjo Bolingbrokas, kilo Rišelje žvaigždė. Tam tikras luomų susimaišymas teikė gerą dirvą meilės intrigoms; ydos sulygindavo žmones, priklausiusius įvairiems visuomenės sluoksniams. Vėliau to darbo ėmėsi idėjos. Sėbraudama su žemesniais už save, aristokratija padarė pradžią tam, ką revoliucija turėjo užbaigti. Jau nebe toli buvo nuo Zelioto, viešai, vidury šviesios dienos, sėdinčio ant markizės d'Epine lovos. Tiesa, kad vieno šimtmečio papro

čiai susišaukia su kito šimtmečio papročiais. Šešioliktasis amžius matė Smetonos naktinę kepuraitę ant Anos Bolein pagalvio.

Jeigu moteris ir nuodėmė tas pat, kaip nustatė kažkuris bažnyčios suvažiavimas — tai niekada moteris nebuvo taip labai moterimi, kaip tais laikais. Pridengdama savo nepastovumą žavesiu, o savo silpnumą visagalybe, ji niekada taip valdingai nereikalaudavo išrišimo. Ieva pražuvo, kad uždraustą vaisių padarė leistinu, bet užtat laimėjo, leistiną vaisių pavertusi uždraustu. Čia galutinis jos laimėjimas. Aštuonioliktajame amžiuje moteris užsisklęsdavo nuo savo vyro. Ji užsidarydavo rojuje su šėtonu. Adomas pasilikdavo už durų.

216

3

Visi Džozianos instinktai greičiau lenkė ją atsiduoti galantiškai, o ne legaliai. Pirmasis atvejis turi kažką bendro su literatūra, primena Menalką ir Amarilį ir yra kone mokytumo požymis.

Panelė de Skiuderi, atmetus, kad biaurų traukia prie biauraus, neturėjo jokio kito pagrindo nusileisti Peliso-nui.

Mergina karaliauja, žmona vergauja — toks senas anglų paprotys. Džoziana, kaip įmanydama, stengėsi atitolinti savo vergijos valandą. Žinoma, pildant karaliaus valią, ji būtinai turėjo tekėti už lordo Deivido, bet kaip tai buvo nemalonu! Džoziana buvo maloni lordui Deividui ir mandagiai jį išprašydavo. Tarp juodviejų buvo nebylus susitarimas neprieiti iki vedybų ir visiškai nenutraukti santykių. Jie vengė vienas antro. Sis meilės būdas, darant vieną žingsnį pirmyn ir du atgal, atsispindėjo to meto šokiuose — menuete ir gavote. Vedybos netinka prie veido niekam, išblukina suknelę puošiančius kaspinus ir sendina. Vedybos — nuobodžiausias ir aiškiausias klausimo sprendimas. Vyras paima moterį, notarui tarpininkaujant,— koks lėkštumas! Grubūs vedybiniai santykiai apspręsti nebepakeičiamos padėties, užgniaužia valią, panaikina pasirinkimą, nustato, panašiai kaip gramatika, savo sintaksę, įkvėpimą pakeičia ortografija, meilę paver

čia diktantu, atima iš gyvenimo bet kokį paslaptingumą, padaro permatomas periodines ir lemtingas funkcijas, nukelia nuo debesies moterį ir apvelka ją naktiniais marškiniais, susiaurina teises ir tiems, kurie jomis naudojasi, ir tiems, kurie joms paklūsta, persveria vieną svarstyklių lėkštę ir suardo žavingą pusiausvyrą tarp stipriosios lyties ir galingosios lyties, tarp jėgos ir grožio, vyrą padaro ponu, moterį — tarnaite, kai šiaip, be vedybų, tėra tik karalienės ir vergės. Iki padorumo suprozinti lovą, m

kas begali buri grubiau? Kai mylėtis nebe nuodėmė, kaip tai pasidaro gyvuliška!

Lordas Deividas sulaukė brandaus amžiaus. Keturiasdešimt metų — ne juokai. Bet jis to nepastebėjo. Ir iš

tiesų jis atrodė turįs ne daugiau kaip trisdešimt. Geisti Džozianos jam atrodė kur kas smagiau, negu ją turėti.

Jis turėjo kitų moterų. Džoziana savo ruožtu turėjo svajonių. Tai žymiai blogiau.

Kunigaikštienė Džoziana turėjo vieną ypatybę, pasitaikančią žymiai dažniau, negu manoma: jos viena akis buvo mėlyna, antra — juoda. Vyzdžiuose slypėjo meilė

ir neapykanta, džiaugsmas ir nelaimė. Žvilgsnyje diena buvo sumišusi su naktimi.

Garbėtroškos jausmas buvo toks stiprus, jog ji norėjo pasirodyti galinti padaryti negalima.

Kartą ji pasakė Sviftui:

— Jūs įsivaizduojate, kad jūsų panieka ko nors verta?

„Jūs" reiškė visą žmonių giminę.

Ji buvo popiežininke, bet gana paviršutiniška. Jos katalikybė neperžengė elegancijos nustatytų ribų. Mūsų

dienomis jos katalikybė vadintųsi piuseizmu. Ji nešiojo sunkias aksomines, atlasines ar muarines suknias, kai kurias penkiolikos-šešiolikos aršinų pločio, ataustas auksu ar sidabru ir perjuostas juostomis su pūpsančiais aplinkui perlų ir brangakmenių mazgais. Kartais ji apsivilkdavo gelumbinę kaip bakalauro apvedžiotą liemenę. Jodinėdavo vyrišku balnu, nors Anglijoje Ona, Ričardo II žmona, dar keturioliktajame amžiuje buvo įvedusi moteriškus balnus. Veidą, rankas, pečius ir kaklą kastiliečių

papročiu ji plaudavosi kiaušinių baltymuose išleistu saldainių tirpalu. Išgirdusi kieno nors sąmojingą pastabą, ji nusijuokdavo nepaprastai maloniai ir kažkaip susimąsčiusi.

Be to. jokio piktumo. Ji greičiau buvo gera,

$1H

IV

M A GIS T E R ELEGANTIARUMl

Ir be sakymo aišku, kad Džoziana nuobodžiavo.

Lordas Deividas Deri-Moiras užėmė pagrindinę vietą besilinksminančioje Londono visuomenėje. Aristokratija ir bajorija jį tiesiog garbino.

Atžymėkime vieną šlovingą lordo Deivido žygdarbį: jis išdrįso nešioti nuosavus plaukus. Reakcija prieš perukus jau buvo prasidėjusį. Kaip 1824 metais Eženas Deve-rija pirmas išdrįso užsiauginti barzdą, taip 1702 metais Praisas Devere pirmas išdrįso viešai pasirodyti įmantriai sugarbiniuotais savo paties plaukais. Rizikuoti savo šukuosena — tai beveik tas pats, kaip rizikuoti savo galva.

Kilo visuotinis pasipiktinimas, nors Praisas Devere buvo Herfordo vikontas ir Anglijos peras. Jį plūdo, ir, tiesą pasakius, buvo už ką. Pačiame įtūžimo įkarštyje lordas Deividas staiga irgi pasirodė be peruko, savo paties plaukais.

Tokie dalykai skelbia pradėjus irti nusistovėjusią tvarką.

Lordas Deividas buvo dar labiau įžeidinėjamas už Herfordo vikontą. Bet jis atlaikė. Praisas Devere buvo pirmas, Deividas Deri-Moiras — antras. Kai kuriais atvejais antruoju sunkiau būti, negu pirmuoju. Reikia turėti ne tiek genialumo, kiek drąsos. Pirmasis, naujovės apsvaigintas, gali nežinoti, koks pavojus jam gresia; antrasis mato bedugnę ir puola į ją. Į šitokią bedugnę ir metėsi Deividas Deri-Moiras, nutaręs nebenešioti peruko. Vėliau atsirado tų dviejų revoliucionierių pasekėjų, nepabūgusių nešioti savo plaukus; kaip švelninanti aplinkybė jiems į pagalbą atėjo pudra.

Norėdami galutinai užtvirtinti šį tokį svarbų istorinį

faktą, prabėgomis pasakykime, kad pirmenybė kare prieš

peruką turėtų priklausyti Švedijos karalienei Kristinai, kuri vilkėjo vyriškais drabužiais ir, pradedant 1680 me-1 P r a š m a t n u m o magistra s (lot.).

219

tais, nešiojo savo kaštaninius plaukus, išpudruotus ir netvarkingai sušiauštus. Beje, pasak Misono, „jai ant smakro augę keli barzdapiaukiai".

Romos popiežius savo 1694 metų kovo mėnesio bule irgi kiek pakirto pagarbą perukui, nuimdamas jį nuo vyskupų ir kunigų galvų ir įsakydamas bažnyčios tarnams auginti plaukus.

Taigi lordas Deividas nebenešiojo peruko ir avėjo juchto pušnis.

Tokiu jo šaunumu publika žavėjosi. Nebuvo nė vieno klubo, kur lordas Deividas nebūtų lyderiu, nė vienų bokso rungtynių, kur jis nebūtų laukiamas referee. Referee —

atseit teisėjas.

Jis pats paruošė įstatus daugeliui high llfe1 klubų; įsteigė eilę prašmatnių draugijų, iš kurių viena „Ledi Ginėja" gyvavo Pol-Mole dar 1772 metais. „Ledi Ginėjoje"

spietėsi visas aristokratinis jaunimas. Ten lošdavo. Ma

žiausia statoma suma — penkiasdešimt ginėjų rulonas; ant stalo niekada nebūdavo mažiau kaip dvidešimt tūkstančių

ginėjų. Salia kiekvieno lošėjo stovėdavo stalelis su arbatos puoduku ir paauksuotu mediniu dubenėliu ginėjų rulonams susidėti. Lošėjai, kaip tarnai, šveisdami peilius, užsidėdavo odinius antrankovius ir antkrūtinius nertiniams rankogaliams ir plisuotoms apykaklėms apsaugoti; plačiabrylės gėlėmis papuoštos šiaudinės skrybėlės gindavo nuo per stiprios lempų šviesos ir neleisdavo išsitaršyti šukuosenai. Lošėjai būdavo su kaukėmis, kad neišduotų savo susijaudinimo, ypač lošiant „penkiolika". Liemenes visi vilkėdavo išvirkščiai, girdi, tai neša laimę.

Lordas Deividas priklausė „Bifšteks-klubui", „Serli-klubui" ir „Split-farting-klubui", „Niurgzlių klubui" ir

„Šykštuolių klubui", „Antspauduoto mazgo klubui" („Siied-Not"), „Rojalistų klubui" ir „Martino Skriblerio kiu-Aukštosios visuomenės [angį.).

no

bui", kurį įsteigė Sviftas vietoje Miltono įsteigtojo „Rotos klubo".

Nors ir gražuolis, jis taip pat priklausė „Biauriųjų

klubui". Sis klubas buvo paskirtas luošumui. Ten būdavo įsipareigojama kautis ne dėl gražių moterų, bet dėl šlykš

čių vyrų. Klubo salę puošė biaurių žmonių portretai: Tersi-to, T ribule, Dunso, Hjudibraso, Skarono; ant židinio, tarp dviejų vienakių, Koklito ir Kamoenso, stovėjo Ezopas; Koklitas neturėjo kairės akies, o Kamoensas — dešinės; ir vieną, ir kitą skulptorius atvaizdavo iš nematančios pusės, ir jų akli profiliai buvo sustatyti priešpriešiais. Tą dieną, kai'gražuolė Vizar susirgo raupais, „Biauriųjų klubas" pakėlė už ją tostą. Sis klubas klestėjo dar ir devynioliktojo amžiaus pradžioje; jis pasiuntė Mirabo garbės nario diplomą.

Grįžus į sostą Karoliui II, revoliucionierių klubai buvo panaikinti. Mažoje gatvelėje, netoli Morfildso, buvo sugriauta smuklė, kurioje rinkdavosi „Veršio galvos klubas", taip pavadintas todėl, kad 1649 metų sausio 30 dieną, kada Karolis I praliejo ant ešafoto kraują, ten iš ver

šio kaukolės gėrė raudoną vyną į Kromvelio sveikatą.

Respublikonų klubus pakeitė monarchistiniai klubai.

Ten linksmindavosi gan padoriai.

Buvo toks „Padaužų klubas". Jo nariai sulaikydavo gatvėje beeinančią kokią miestietę, kiek galima, ne visai dar seną ir ne visai biaurią, jėga įsitempdavo į klubą ir versdavo vaikščioti rankomis, iškėlus į viršų kojas, su užkritusiais ant veido sijonais. Jeigu ji spyriodavosi, stirna-koju sušerdavo per atitinkamą, drabužiais nepridengtą kūno vietą. Pati kalta, kad nepasistengia. Šitokio savotiško maniežo bereitoriai vadindavosi „šokikais".

Buvo „Karštųjų žaibų klubas", kitaip „Linksmų šokių klubas". Ten negrai ir baltosios moterys turėdavo šokti Peru pikantų ir timtiribasų šokius, ypač „moza-malą" („pasileidėlė mergina"), kurio pabaigoje šokėja sėdasi ant sėlenų krūvos ir pakildama palieka ant jos savo sėdynės įspaudą. Ten atlikdavo gyvąjį paveiksią pagal Lukrecijaus eilutę:

Tune Venus in sylvis jungebat corpora amantum K

• Buvo Hellfire Club, „Liepsnų klubas", kur žaisdavo bedieviais. Ten vykdavo šventvagiško piktžodžiavimo var

žybos. Pragarą laimėdavo didžiausias keikūnas.

Buvo „Galvos smūgių klubas", taip pavadintas todėl, kad ten galva daužydavo žmones. Nužiūrėdavo kokį pia-

čiakrūtinį kvailo veido krovėją. Jam pasiūlydavo, o prireikus verste priversdavo išgerti bokalą porterio su tuo, kas keturis sykius smogs galva jam į krūtinę. Susilažindavo. Vienas stambus žaliūkas velsietis, vardu Gogandžerdas, po trečiojo smūgio atidavė dievui dvasią. Dėl to buvo rimtų nemalonumų.

Prasidėjo kvota, ir komisija nustatė: „Mirties priežast i s — širdies išsiplėtimas nuo besaikio gėralų vartojimo."

Gogandžerdas iš tiesų buvo išgėręs bokalą porterio.

Buvo dar „Fun klubas". Fun kaip ir cant arba kaip humour— neišverčiamas terminas. „Fun", palyginus su išdaiga, yra tas pat, kaip pipirai ir druska. Įsibrauti į kieno nors namus, sudaužyti ten brangų veidrodį, suraižyti šeimos portretus, nunuodyti šunį, įmesti į paukščio narvelį katę, visa tai vadinasi „iškrėsti fun". Pranešti melagingą žinią apie mirtį, kad tariamojo velionio giminės apsivilktų gedulo drabužiais,— irgi „fun". Tas, kuris iš-

piovė Hempton-korte Holbeino paveiksle keturkampę skylę, irgi padarė „fun".

Nudaužyti rankas Milošo Venerai būtų buvęs pats šauniausias „fun". Jokūbo II laikais vienas jaunas milijonierius lordas, padegęs nakčia lūšną, taip prajuokino visą Londoną, jog buvo apšauktas „fun" karaliumi. Vargšai lūšnos gyventojai išbėgo iš degančio namo vienmarškiniai.

„Fun klubo" nariai, visi aukštosios aristokratijos atsto-1 Te n Venera miškuo s meilužių jungdav o kūnu s (lot.).

222

vai, naktimis, kada miestiečiai miegodavo, daužydavosi po Londoną, nuplėšdavo nuo vyrių langines, nupiaudavo vandens siurblių žarnas, išmušdavo statinėms dugnus, nukabindavo iškabas, ištrypdavo daržus, užgesindavo gatvių žibintus, perplaudavo balkius, remiančius sukrypusias namų sienas, iškuldavo langų stiklus, ypač siautėdami skurdžiuose kvartaluose. Taip turtingieji elgdavosi su vargšais. Niekam ant jų negalėjai pasiskųsti. Be to, tai buvo pokštai. Sie papročiai dar galutinai neišnyko. Įvairiose Anglijos ar jos valdų vietovėse, pavyzdžiui, Gernsio saloje, kartkartėmis jūsų namą nakčia užpuola padaužos, sulaužo tvorą, nuplėšia nuo durų plaktuką ir 1.1. Jeigu šitokius dalykus išdarinėtų vargšai, jie atsidurtų katorgoje, bet tai vis šaunių vaikinų darbas.

Įžymiausias buvo klubas, kuriam pirmininkavo imperatorius su pusmėnuliu ant kaktos, vardu „Didysis mo-hokas". „Mohokas" pralenkdavo „fun". Daryti blogį dėl paties blogio — tokia buvo jų programa. „M oho k-k lubas"

turėjo grandiozinį tikslą — kenkti. Siam uždaviniui vykdyti visos priemonės buvo geros. Stojant į „mohokus", reikėdavo duoti priesaiką, kad visiems kenksi. Kenkti bet kokia kaina, nesvarbu kada, nesvarbu kam ir kaip — tokia būdavo narių pareiga. Kiekvienas „Mohok-klubo" narys privalėjo turėti kokį nors talentą. Vienas būdavo „šokių mokytojas", t. y. versdavo šokinėti prasčiokus, kapodamas kardu jiems per blauzdas. Kiti mokėdavo „įvaryti prakaitą". Šeši—aštuoni džentelmenai su rapyromis ap-spisdavo kokį valkatą, kuris, apsuptas iš visų pusių, negalėdavo neatsigręžti į kurį nors nugara; džentelmenas, į

kurį žmogelis pasisukdavo nugara, durdavo jam rapyros smaigaliu, nuo ko nelaimingasis darydavo piruetus; naujas dūris į strėnas pranešdavo, kad užpakalyje stovi kitas džentelmenas, ir taip paeiliui kiekvienas jį badydavo rapyra; kai žmogus, uždarytas šiame špagų rate ir visas pasruvęs krauju, pakankamai prisisukinėdavo ir prisi

šokdavo, džentelmenai liepdavo savo tarnams apkulti jį

lazdomis, idant pasikeistų jo minčių eiga. Dar kiti „mušdavo liūtą", t. y. juokdamiesi sulaikydavo kokį nors praeivį, kumščio smūgiu suknežindavo jam nosį, o nykščiais išspausdavo akis. Jeigu žmogus netekdavo akių, jam atlygindavo pinigais.

Štai kaip leisdavo laiką aštuonioliktojo amžiaus pradžioje turtingi Londono plevėsos. Paryžiaus plevėsos turėdavo savų pramogų. Grafas de Šarole, stovėdamas ant savo namų slenksčio, šaudydavęs į praeivius. Visais laikais jaunimas mėgsta pasilinksminti.

Lordas Deividas Deri-Moiras įnešdavo į visas šias pasilinksminimo įstaigas didingo dosnumo dvasią. Kaip ir visi, jis linksmai padegdavo šiaudais dengtą medinę lūšnelę ir truputį pasvilindavo jos gyventojus, bet už tai jiems pastatydavo mūrinį namą. Kartą „Padaužų klube"

jis privertė šokti ant rankų dvi moteris. Vienai iš jų, merginai, paskiau jis davė kraitį; antroji buvo ištekėjusi, ir jis išrūpino jos vyrui kapeliono vietą.

Į gaidžių kapotynes jis įnešė pagirtinų patobulinimų.

Tiesiog malonumas būdavo žiūrėti, kaip lordas Deividas ruošdavo gaidį kovai. Kaip žmonės kimba kits kitam į

plaukus, taip gaidžiai į plunksnas. Todėl lordas Deividas stengdavosi, kad jo gaidys būtų kaip galima plikesnis. Jis pats nukirpdavo žirklėmis visas uodegos plunksnas ir, pradedant nuo galvos iki pečių, visas kaklo plunksnas.

„Idant mažiau liktų priešininko snapui." Paskui išskleisdavo savojo gaidžio sparnus ir vieną po kitos nusmailindavo jų plunksnas, taigi kiekviena plunksna tapdavo nelyginant ietimi, „čia priešininko akims", sakydavo jis.

Paskui peiliuku nugremždavo kojas, pagaląsdavo nagus, uždėdavo ant pentinų aštrius, duriančius, plieninius antgalius, užspiaudavo jam ant galvos, ant kaklo, įtrindavo seilėmis, kaip aliejumi įtrinamas atletų kūnas, ir paleisdavo tokį baisūną, šaukdamas: „Štai kaip iš gaidžio galima padaryti erelį ir kaip vištidės gyventojas pavirsta kalnų paukščiu!"

224

Lordas Deividas mėgdavo žiūrėti boksą ir buvo gyvas tos sporto šakos taisyklių rinkinys. Kai vykdavo rimtos rungtynės, jis duodavo nurodymus įkalti kuolus, ištempti virves, nustatydavo, kiek sieksnių turi užimti kovos aikštelė. Jeigu jis būdavo sekundantu, sekiodavo įkandin savo globojamo boksininko su buteliu vienoje rankoje ir kempine kitoje, šaukdamas; „Strike fair!" l; pasakinėdavo, kaip išsisukti iš keblios padėties, duodavo patarimų, nu-

šluostydavo kraują, pakeldavo nuo žemės, pasiguldydavo sau ant kelių ir įgrūsdavo į dantis butelio kaklelį, iš savo burnos apipurkšdavo vandeniu akis ir ausis, o tai atgaivina ir mirštantįjį. Jeigu jis būdavo teisėju, visada žiūrėdavo, kad priešininkai kumščiuotųsi teisingai, uždrausda-vo bet kam, išskyrus sekundantus, padėti kovojantiems, paskelbdavo nugalėtu čempioną, kuris atsistodavo neteisingoje pozicijoje priešais savo priešininką, sekdavo, kad pasiruošimai rungtis užtruktų ne ilgiau kaip pusę minutės, neleisdavo kaišioti kojos, bausdavo smūgiuojantį galva, neduodavo mušti gulinčiojo ant žemės. Visas šis mokslas anaiptol nepavertė jo pedantu ir nekenkė jo laisvam, prašmatniam gyvenimui.

Kai jis būdavo bokso teisėju, įdegę, spuoguoti, apžėlę vieno ar kito kovotojo šalininkai nedrįsdavo perlįsti pro aptvarą, įšokti į aikštelę, nutraukti virves, išrauti kuolus ir šiurkščiai įsimaišyti į kovą, skubėti į pagalbą silpstan

čiam boksininkui ir nusverti svarstyklių lėkštę jo pusėn. Lordas Deividas buvo vienas iš nedaugelio teisėjų, kurių neišdrįsdavo apkulti.

Niekas taip nemokėjo treniruoti, kaip jis. Boksininkas, kurį jis apsiimdavo treniruoti, dėl pergalės būdavo tikras.

Deividas išsirinkdavo galiūną, stiprų kaip uolą, aukštą kaip bokštą, ir padarydavo jį savo vaiku. Išmokyti šią žmogaus pavidalo uolą iš apsigynimo padėties pereiti į

puolimą — toks būdavo lordo Deivido uždavinys. Ir jis 1 Mušk smarkiau ! [angį.)

15. Žmogus, kuris juokiasi

ptrikiausiai su juo susidorodavo. Įsūnijęs tokį kiklopą, jis jo nebepaleisdavo. Rūpindavosi juo kaip auklė. Seikėdavo jam vyną, sverdavo mėsą, skaičiuodavo miego valandas.

Tai jis išrado tą nuostabųjį režimą atletams, kurį paskui atnaujino Morlėjus: rytą vienas žalias kiaušinis ir stiklinė

chereso, per pietus kruvinas rostbifas ir arbata, ketvirtą valandą pakepinta duona ir arbata, vakare — silpno elio stiklinė su pakepinta duona. Paskui jis nurengdavo savo augintinį, masažuodavo ir guldydavo į lovą. Gatvėje jis jo neišleisdavo iš akių, saugodamas nuo visokių pavojų; nuo pasibaidžiusių arklių, karietų ratų, girtų kareivių, dailių merginų. Jis budriai žiūrėdavo jo doros. Su motinišku rūpesčiu jis įnešdavo vis naujus patobulinimus į savo augintinio auklėjimą. Išmokydavo jį kumščio smūgiu išmušti dantis, o nykščiu ištrėkšti akį. Sunku įsivaizduoti labiau jaudinantį reginį.

Taip lordas Deividas ruošėsi politinei veiklai, kuria vėliau turėjo užsiimti. Ne taip jau lengva tapti visapusišku džentelmenu.

Lordas Deividas Deri-Moiras aistringai mėgo visokius pasirodymus kryžkelėse, vaidinimų pakylas, cirkus su nematytais žvėrimis, pokštininkų balaganus, klounus, juokdarius, komedijas po atviru dangumi ir mugių fokusininkus. Tikras aristokratas nesibiauri liaudies pramogomis; štai kodėl lordas Deividas lankydavo smukles ir miraklių

vaidinimus Londone ir Penkiuose Uostuose. Kad galėtų, prireikus, nekompromituodamas savęs kaip baltosios eskadros karininko, susikibti su kokiu matrosu arba pa-kulium, lordas Deividas, eidamas į tokias landynes, apsivilkdavo jūreivio palaidine. Jam bepiga buvo persirenginėti, nenešiojant peruko, nes liaudis net Liudviko XIV

laikais išsaugojo savo plaukus kaip liūtas karčius. Tokiu pavidalu jis jausdavosi laisvai.

Prasti žmoneliai, su kuriais lordas Deividas susitikdavo ir maišydavosi triukšmingoje minioje, jį labai gerbė, nežinodami, kad jis lordas. Jį vadino Tom-Džim-Džeku.

226

Siuo vardu jis buvo populiarus ir netgi smarkiai pagarsėjęs skurdžių tarpe. Jis nepaprastai vykusiai mokėjo apsimesti prasčioku. Progai pasitaikius, paleisdavo į darbą kumščius. Sią jo prašmatnaus gyvenimo pusę žinojo ir itin vertino ledi Džoziana.

V

K A R A L I E N Ė O N A

1

Viršum šios poros likimas pastatė Oną, Anglijos karalienę.

Karalienė Ona buvo paprasčiausia moteris. Linksma, maloni, didinga, gal ne visai, bet maždaug tokia. Nė viena iš jos gerųjų savybių nebuvo dorybė, ir nė vieno jos trūkumo nebūtum galėjęs pavadinti yda. Jos pilnumas buvo išpurtęs, linksmumas grubus, gerumas kvailas. Būdo ji buvo užsispyrusio ir tingaus. Kaip žmona, ji buvo ištikima ir neištikima, nes širdį atiduodavo favoritams, o lovą saugodavo savo vyrui. Kaip krikščionė, ji buvo ir davatka, ir eretike. Viena, ką ji turėjo gražaus, tai stiprų Niobės kaklą. Visa kita buvo labai nevykę. Koketuodavo nemokšiškai, be vyliaus. Žinodama, kad jos oda balta ir švelni, ji mielai dėvėdavo atviras suknias. Ji pirmoji pradėjo nešioti prie kaklo prigulusius stambių perlų karolius. Kakta jos buvo žema, lūpos storos, jausmingos, skruostai mėsingi, akys didelės, bet trumparegės. Ta trumparegystė persidavė ir jos protui. Išskyrus retus linksmumo priepuolius, beveik taip pat slegiančius, kaip ir jos pyktis, ji gyveno tylaus nepasitenkinimo ir slepiamo niurzgėjimo atmosferoje. Iš jos lūpų išsprūsdavo žodžiai, kurių prasmę reikėdavo spėtinai įspėti. Sudėjus draugėn gerą moterį ir piktą velnio pačią, tai ir būtų karalienė Ona. Ji mėgo staigmen a s — grynai moteriška savybė. Ona buvo laiko menkai aptašytas Ievos tipas. Ir šitam mėsos kalnui atsitiktinai teko sostas. Ji gerdavo. Jos vyras buvo žaliūkas danas.

Būdama torių šalininkė, ji valdė, vigų padedama. Valdė bobiškai, kvailai. Jai užeidavo pasiutimo priepuoliai.

Tada viskas krisdavo iš rankų. Sunku įsivaizduoti asmenybę, dar negrabesnę valstybės valdymo reikaluose. Ji praleisdavo puikiausias progas. Visa jos politika buvo vien paikiojimas. Ji kaip niekas kitas sugebėdavo iš mažų

dalykų padaryti dideles katastrofas. Kai jai užeidavo noras parodyti savo valdžią, ji tai vadindavo „apšventinti žarstekliu".

Giliai susimąsčiusiu veidu ji ištardavo, pavyzdžiui* takius žodžius:

— Nė vienas peras, išskyrus Kursi, Kinseilo baronąr Airijos perą, negali stovėti prieš karalių su galvos apdangalu.

Arba:

— Būtų neteisinga, jei mano vyras nebūtų lordu admirolu, kadangi mano tėvas juo buvo.

Ir ji padarė Danijos Jurgį vyriausiuoju Anglijos „and of all Her Majesty's Plantations" 1 admirolu. Ji amžinai būdavo surūgusi. Savo mintis ji ne išreikšdavo, o spauste išspausdavo. Toji antis kažkuo panėšėjo į sfinksą.

Ji nebuvo fun — piktos, geliančios išdaigos priešininkė. Su džiaugsmu ji būtų pridėjusi kuprą Apolonui, bet būtų palikusi jį dievu. Kai jai užeidavo gerumas, ji stengdavosi nieko neužgauti, bet užtat visiems įkyrėdavo. Ji dažnai plūsdavosi ir nedaug betrūko, kad keiktųsi kaip Elžbieta. Kartkartėmis ji išsiimdavo iš sijono kišenės ma

žą, apvalią sidabro dėžutę, ant kurios buvo iškaltas jos profilis tarp dviejų raidžių Q. A.2, ir, piršto galiuku pa-1 Ir visų jos didenybės kolonijų (angį.).

2 Q u e e n A n n (Karalien ė Ona) — (angL)

©muši truputį pomados, pasidažydavo1 lūpas. Aptvarkiusi burną, juokdavosi. Jos mėgiamiausias skanėstas buvo paplokšti zelandiški sausainiai. Ji didžiavosi savo storumu.

Nors ji greičiausiai buvo puritone, tačiau mielai būtų

lankiusi vaidinimus. Jai netgi buvo kilęs sumanymas įsteigti muzikos akademiją, tokią, kaip prancūzų. 1700 metais vienas prancūzas, pavarde Fortrošas, norėjo pastatydinti Paryžiuje „Karališkąjį cirką", kainuojantį keturis šimtus tūkstančių livrų, bet tam pasipriešino d'Aržanso-nas; tada Fortrošas nuvyko į Angliją ir pasiūlė karalienei Onai; ji akimirkai buvo susižavėjusi idėja pastatydinti Londone teatrą, aprūpintą mechanizmais ir keturaukščiais liukais, daug gražesnį už Prancūzijos karaliaus. Ona, kaip ir Liudvikas XIV, mėgo, kad karieta lėktų šuoliais. Kelią iš Vindzoro į Londoną kartais ji pravažiuodavo greičiau nei per valandą su ketvirčiu, įskaitant ir sustojimus.

2 . -

Valdant Onai, bet kokiam susirinkimui reikėdavo gauti dviejų taikos teisėjų leidimą. Dvylika žmonių, suėjusių

kad ir austrių užvalgyti ar porterio atsigerti, būdavo apkaltinami išdavyste. - -

Sio, palyginti, geraširdiško karaliavimo laikais prievartinis ėmimas į laivyną buvo vykdomas itin žiauriai: liūdnas įrodymas, kad anglas greičiau yra pavaldinys, negu pilietis. Ištisus šimtmečius anglų karaliai tuo atžvilgiu elgėsi kaip tironai, laužydami senąsias laisvių chartijas, dėl ko ypač džiūgavo ir piktinosi Prancūzija. Jos džiūgavimą dalinai sumenkina tai, kad panašiai kaip Anglijoje buvo įsigalėjęs prievartinis ėmimas į laivyną, taip Prancūzijoje prievarta buvo imami rekrutai. Visuose didžiuosiuose Prancūzijos miestuose kiekvienas sveikas vyras, ėjęs gatve savo reikalais, galėjo būti verbuotojų sučiuptas ir pristatytas į tam tikrus namus, vadinamus „krosnimi".

229

Ten jį uždarydavo drauge su kitais, paskui verbuotojai atrinkdavo tinkamus ir parduodavo karininkams. 1695

metais Paryžiuje buvo trisdešimt tokių „krosnių".

Karalienės Onos išleisti Airijai įstatymai buvo žiaurūs.

Ona gimė 1664 metais, dveji metai prieš Londono gaisrą; tuo remdamiesi, astrologai (tada jų dar buvo; Liudvikui XIV gimstant, taipogi dalyvavo astrologas, kuris jį suvystė į horoskopą) išpranašavo, kad ji, kaip „vyriausioji ugnies sesuo", būsianti karaliene. Astrologijos ir 1688 metų revoliucijos dėka ji ir tapo karaliene. Ji jautėsi pažeminta, kad jos krikštatėviu buvo Džilbertas, Kenterberio vyskupas. Anglijoje tuomet jau buvo nebegalima būti popiežiaus krikštadukra. Paprastas primas yra nepavydėtinas krikštatėvis. Onai teko juo pasitenkinti. Dėl to ji pati kalta. Kodėl buvo protestantė?

Už jos mergystę, uirginitas empta1, kaip sakoma senose chartijose, Danija paskyrė šešių tūkstančių dviejų

šimtų penkiasdešimt svarų sterlingų rentą iš Vardinburgo apygardos ir Femarno salos.

Ona laikėsi — ne iš įsitikinimo, o iš papratimo — Vilhelmo tradicijų. Si revoliucijos pagimdyta monarchija teikė anglams tiek laisvės, kiek jos tilpo plote tarp Tauerio, kur sodindavo oratorius, ir gėdos stulpo, prie kurio statydavo rašytojus. Ona truputį kalbėjo daniškai, būdama viena su vyru; truputį prancūziškai, būdama viena su Bolingbroku. Tikras kratinys, tačiau Anglijoje kalbėti prancūziškai, ypač dvare, buvo labai madinga. Sąmojingai pasakyti galėjai tik prancūziškai. Ona skyrė didelį dėmesį monetoms, ypač smulkiems variokams, labiausiai liaudyje paplitusiems; ji norėjo tose monetose figūruoti. Jos karaliavimo metu buvo nukaldinta šešių pavyzdžių fartin-gai. Pirmųjų trijų antroje pusėje ji liepė paprastai atvaizduoti sostą, ketvirtojo antroje pusėje ji pareiškė norinti matyti pergalės vežimą, o šeštojo antroje pusėje — deivę, 1 Nupirkt a mergyst ė (lot.).

230

laikančią vienoje rankoje kalaviją, antroje alyvos šakele., ir užrašą Bello et Pace K Naivaus ir žiauraus Jokūbo II duktė buvo grubi.

O iš esmės sykiu ji buvo ir romi. Tasai prieštaringumas tėra išviršinis. Ji persimainydavo, tik pykčio apimta. Pakaitinkite cukrų, ir jis užvirs.

Ona buvo populiari. Anglija mėgsta valdoves moteris.

Kodėl? Todėl, kad Prancūzija jų neprileidžia prie valdžios. Tai pakankamai rimta priežastis. Gal būt, todėl, kad kitų priežasčių nėra. Anglų istorikams Elžbieta yra didybės, o Ona — gerumo įkūnijimas. Tebūnie taip, jeigu kam patinka. Bet nieko dailaus nebuvo sukurta tom dviem karalienėm valdant. Visos linijos sunkios. Tai buvo grubus didingumas ir grubus gerumas. O kas liečia nesuteptą tų karalienių dorybę, kurią primygtinai pabrėžia Anglija, mes dėl to nesiginčysime. Elžbieta — mergelė, kurios skaistybę kiek drumsčia Eseksas, o prie Onos, kaip ištikimos žmonos, reikia prijungti Bolingbroką.

! 3

Idiotiškas tautų paprotys priskirti karaliams savo darbus. Jos kariauja. Kam tenka šlovė? Karaliui. Jos moka mokesčius. O kas gyvena prabangoje? Karalius. Ir tautai patinka, kad jos karalius toks turtingas. Karalius surenka iš vargšų ekiu, o grąžina jiems liardą 2. Koks jis dosnus! Kolosas — pjedestalas gėrisi stovinčiu ant jo pigmė-

jumi. Koks tas žmogeliukas didelis! Jis užlipo ant mano nugaros. Nykštukas turi puikią galimybę būti didesniu už

1 Kar u ir taik a (lot.).

2 E k i u — senovinė Prancūzijos auksinė ir sidabrinė moneta, L i a r d a s — senovinis smulkus Prancūzijos pinigas, variokas (Vert.).

231

patį milžiną — tereikia jam užsikeberioti ant jo pečių.

Keista, kad milžinas tai leidžia, bet kvaila, kad jis gėrisi nykštuko didybe. Žmonija naivi.

Raitelio statula, išimtinai statoma karalių garbei, puikus karalystės simbolis: arklys tai tauta. Tiktai tas arklys pamažu keičiasi. Iš pradžių tai asilas, kuris galų gale virsta liūtu. Tada jis nutrenkia žemėn raitelį, ir Anglija pergyvena 1642 metus, o Prancūzija 1789 metus; kartais liūtas sudrasko raitelį, ir Anglijoje dedasi 1649 metų, o Prancūzijoje 1793 metų įvykiai.

Kartais liūtas gali vėl pavirsti asilu. Kad ir keista, bet taip būna. Tai matėme Anglijoje. Jis vėl užsideda monar-chistinio stabo jungą. Karalienė Ona, kaip jau sakėme, buvo populiari. Ką gi ji tokio nuveikė? Nieko. Nieko ned a r y t i — štai viskas, ko reikalaujama iš Anglijos karaliaus. Už tai, kad jis nieko neveikia, gauna trisdešimt tūkstančių per metus. Elžbieta teturėjo trylika karo laivų, Jokūbas II — trisdešimt šešis, o 1705 metų Anglija jau priskaičiavo jų iki šimto penkiasdešimt. Anglai turėjo tris armijas — penkis tūkstančius vyrų Katalonijoje, dešimt tūkstančių — Portugalijoje, penkiasdešimt tūkstančių

Flandrijoje; be to, jie mokėdavo keturiasdešimt milijonų

per metus monarchistinei ir diplomatinei Europai, tai kek

šei, kuri visada buvo išlaikoma anglų liaudies pinigais.

Kai parlamentas nubalsavo patriotinę trisdešimt keturių

milijonų paskolą nuo rentų, gaunamų iki gyvos galvos, iždinę gulte apgulė norintieji ją pasirašyti. Anglija pasiuntė vieną eskadrą į Rytų Indiją ir kitą eskadrą su admirolu Liku prie Ispanijos krantų, neskaitant atsarginės flotilės iš keturių šimtų burlaivių, vadovaujamų admirolo Sauvelio. Anglija tik ką prisijungė Škotiją. Visa tai įvyko laikotarpiu tarp Hochšteto ir Ramilji, ir viena iš

tų pergalių leido numatyti antrąją. Prie Hochšteto Anglija apsupo ir paėmė į nelaisvę dvidešimt septynis batalionus ir keturis dragūnų pulkus, atėmė šimtą lje teritorijos iš prancūzų, kurie išsigandę atsitraukė nuo Duno-232

jaus iki Reino. Anglija tiesė ranką į Sardiniją ir Bale-arų salas. Ji triumfuodama įvedė į savo uostus dešimt linijinių ispanų laivų ir daugybę aukso prikrautų galjunų. Hudzono įlankos ir sąsiaurio Liudvikas XIV pusiau atsisakė; jautėsi, kad jis netrukus atsisakys Akadijos, šv. Kristupo salų ir Naujosios Žemės, ir bus labai laimingas, jeigu Anglija atlaidžiai žiūrės į prancūzus, gaudan

čius menkę prie Bretanės kyšulio. Anglija ruošėsi priversti prancūzų karalių, kad šis pats savo gėdai sugriautų

Diunkerko įtvirtinimus. O tuo tarpu ji užgrobė Gibraltarą ir taikstėsi paimti Barseloną. Kiek atlikta didelių žygdarbių! Kaipgi nesižavėti karaliene Ona, kuri teikėsi gyventi anais laikais?

Tam tikru požiūriu Onos viešpatavimas atrodo tartum Liudviko XIV viešpatavimo atspindys. Ona, kuriai atsitiktinumas, vadinamas istorija, lėmė trumpą laiką valdyti vienu metu su tuo karaliumi, turėjo su juo kažkokį pana

šumą, buvo silpnas jo atšvaitas. Kaip ir jis, ji žaidžia „didžiuoju viešpatavimu"; turi savo paminklus, savo menus, pergales, savo karvedžius, savo rašytojus, savo kasą, iš

kurios skiria pensijas įžymybėms, čia pat, savo pašonėje, meno kūrinių galeriją. Ji irgi turi puikų savo dvarą ir palydą, turi savo etiketą ir savo maršą. Tai buvo suma

žinta kopija visų „didžiųjų Versalio žmonių", tikrumoje ne tokių jau didelių. Vykusi akių apgaulė; pridėjus prie viso to himną God save the gueen („Dieve, saugok karalienę"), kurio muzika tada galėjo būti paimta iš Liuli, ir visuma sudaro panašumo iliuziją. Netrūksta nė vienos asmenybės. Kristofas Renas visiškai tinkamas Mansaras; Somersas vertas Lamuanjono. Ona turi savo Rasiną —

Draideną, savo Bualio — Poupą, savo Kolberą — Godolfiną, savo Luvua — Pembroką ir savo Tiureną — Marlborą. Tik padidinkite perukus ir sumažinkite kaktas.

Viskas iškilminga, visur prabanga, ir Vindzoras šiuo tarpu beveik neužsileidžia Marli. Tik jaučiama, kad viskas yra moteriška, netgi tėvas Telje, Onos dvasininkas, vadinosi Sara Dženings. Beje, literatūroje pradeda ryškėti pirmieji daigai ironijos, kuri po penkiasdešimt metų

taps filosofija, ir Sviftas nuplėšia veidmainystės kaukę nuo protestantiškojo Tartiufo, kaip Moljeras nuplėšė kaukę nuo katalikiškojo Tartiufo. Nors šioje epochoje Anglija vaidijasi ir kariauja su Prancūzija, ji seka ja ir skolinasi iš jos šviesą; visa, kas puošia Anglijos fasadą, nušviesta Prancūzijos spindulių. Kaip gaila, kad Ona karaliavo tik dvylika metų, priešingu atveju, anglų nereikėtų ilgai prašyti, kad jie sakytų „Onos amžius", kaip kad prancūzai sako „Liudviko XIV amžius". Ona iškyla 1702 metais, kai Liudviko XIV saulė jau leidžiasi. Keistas istorinis sutapimas, kad šio blyškaus šviesulio patekėjimas sutampa su purpurinio šviesulio nusileidimu ir kad tuo metu, kai prancūzai turėjo karalių Saulę, anglai turėjo karalienę Pilnatį.

Reikia pažymėti vieną smulkmeną. Nors Anglija kariavo su Liudviku XIV, bet juo labai žavėjosi. Kaip tik tokio karaliaus prancūzams ir reikia, — sakydavę anglai.

Anglai, mylėdami savo laisvę, lengvai taikstosi su kitų

tautų vergija. Sis palankumas grandinėms, kaustančioms kaimyną, kartais priveda anglus prie to, kad jie džiūgaudami sveikina valdančius despotus.

Bendrai paėmus, Ona „atnešė savo tautai laimę", kaip sako Biverelo knygos prancūzas vertėjas, maloniai, bet primygtinai primindamas tai tris kartus: šeštajame ir devintajame savo paskyrimo puslapiuose ir "trečiajame pratarmės puslapyje.

4

Karalienė Ona truputį griežė dantį ant kunigaikštienės Džozianos dėl dviejų priežasčių.

Viena, ji matė, jog kunigaikštienė Džoziana graži.

m

Antra, ji matė, kad gražus kunigaikštienės Džozianos Sužadėtinis. -

Dviejų priežasčių pakanka sukelti paprastos moteriškės pavydui, o karalienei užtenka ir vienos.

Pridurkime, kad ji griežė ant Džozianos dantį dar ir dėl to, jog toji buvo jos sesuo.

Ona nemėgo dailių moterų.

Jos manymu, tatai gadina papročius.

Mat, ji pati buvo negraži.

Ne savo noru, žinoma.

Jos biaurumas dalinai paaiškina jos religingumą.

Protinga ir graži Džoziana erzino karalienę.

Dailutė kunigaikštienė nepageidautina sesuo biauriai karalienei.

Kita nepasitenkinimo priežastis: neteisėtas—• imprp-per — Džozianos gimimas.

Ona buvo duktė Anos Haid, paprastos ledi, kurią legaliai, bet nevykusiai vedė Jokūbas II, tuomet dar Jorko kunigaikštis. Ona, kurios gyslomis tekėjo nekarališkas kraujas, jautėsi esanti tik pusiau karalienė, ir Džoziana, atėjusi į šį pasaulį visiškai neteisėtai, pabrėžė, nors ma

žesnę, bet užtat neabejotiną klaidą, nulėmusią karalienės gimimą. Nelygių vedybų dukteriai buvo apmaudu matyti šalia savęs pavainikę dukterį. Tiesiog piršosi nemalonus palyginimas. Džoziana turėjo teisę pasakyti Onai: „Mano motina prilygsta tavajai." Dvare apie tai nekalbėdavo, bet tikriausiai taip galvodavo. Tai erzino jos karališkąją didenybę. Kodėl čia toji Džoziana? Kuriems galams ji iš viso gimė? Kam ji reikalinga?

Kai kurie giminystės ryšiai yra žeminantys.

Tačiau Ona dėjosi esanti prielanki Džozianai.

Gal ji net būtų ją pamilusi, jeigu Džoziana nebūtų

buvusi jos sesuo.

VI

B A R K I L F E D R A S

Pravartu žinoti, ką daro tavo artimieji, ir išmintinga sekti, kas dedasi aplink.

Džoziana pavesdavo pašnipinėti lordą Deividą vienam iš savo patikimų žmonių, kuris vadinosi Barkilfedru.

Lordas Deividas pavesdavo atsargiai sekti Džoziana vienam iš savo žmonių, kurio ištikimybe neabejojo ir kuris vadinosi Barkilfedru.

Karalienė Ona savo ruožtu slaptai buvo pavedusi pranešinėti jai apie kunigaikštienės Džozianos, jos netikros sesers, ir lordo Deivido, jos būsimojo svainio pagal kairiąją liniją, veiksmus bei poelgius vienam iš savo žmonių, kurio atsidavimu ji visiškai buvo užtikrinta ir kuris vadinosi Barkilfedru.

Taigi tasai Barkilfedras turėjo po ranka tris klavišus: Džoziana, lordą Deividą, karalienę. Vienas vyras ir dvi moterys. Kiek galimų moduliacijų! Kiek įvairiausių jausmų

derinių!

Ne visą laiką Barkilfedras užėmė tokią puikią padėtį, leidžiančią jam šnabždėti į trejas ausis.

Daug metų jis ištarnavo Jorko kunigaikščiui. Kažkada jis norėjo tapti kunigu, bet jam nepavyko. Jorko kunigaikštis, Anglijos ir Romos princas, katalikas monarchas šalyje, kuri legaliai išpažino anglikonų tikėjimą, turėjo įtakos ir katalikų, ir protestantų bažnyčioms ir būtų galėjęs pastūmėti Barkilfedrą vienais ar kitais hierarchijos laiptais, bet jis nelaikė jo tokiu uoliu kataliku, kad tiktų

į kunigus, nei aršiu protestantu, kad tiktų į kapelionus.

Taigi Barkilfedras atsidūrė tarp dviejų religijų, ir jo siela iš dangaus nugarmėjo ant žemės.

Kai kurioms roplių giminės būtybėms tokia padėtis visai ne iš blogųjų.

Yra kelių, kuriais galima tik šliaužti.

236

Kukli, bet soti tarnyba ilgą laiką buvo vienintelis Barkilfedro pragyvenimo šaltinis. Tarnyba tai jau šis tas, bet Barkilfedras siekė daugiau: valdžios. Gal jam ir būtų pavykę iškilti, jeigu nebūtų nuvertę Jokūbo II. Viską reikėjo pradėti iš naujo. Jokia veikla nebuvo įmanoma, užėmus sostą Vilhelmui III, tam paniurėliui, kuris valdė, nieko prie savęs neprisileisdamas, ir manė tuo parodas savo są

žiningumą.

Barkilfedras, jo globėjui Jokūbui II netekus sosto, ne iš karto atsidūrė skurde. Kažkas patvaresnis už nuvainikuotuosius monarchus kurį laiką maitina ir palaiko jų

parazitus. Taip ant medžio, išrauto su šaknimis, šakelių

galuose užsilikę syvai leidžia dar dvi—tris dienas žaliuoti lapams, kurie paskui staiga pagelsta ir nudžiūsta; tas pat ištinka ir dvariškį.

Tas balzamavimo būdas, vadinamas sosto paveldimumo teise, nors nuverstą ir ištremtą valdovą išlaiko ir išsaugo; kitokia dalia dvariškio: jis anksčiau miršta už karalių. Karalius svetimoje šalyje — mumija; dvariškis savo tėvynėje — šmėkla. O būti šešėlio šešėliu, vadinasi, reikia būti labai sudžiūvusiam. Taigi Barkilfedrą prispaudė

badas. Tada jis ėmėsi plunksnos.

Bet jį gindavo lauk net iš virtuvių. Kartais jis nežinodavo, kur pernakvoti. ,,Kas man padės? Taip bijau atsidurti po plynu dangumi",— sakydavo jis ir grumdavosi. Jis turėjo visa, kuo tik kantrybė neviltyje gali atkreipti į save dėmesį. Be to, jis turėjo vieną termito savybę, mokėjo graužtis aukštyn iš apačios. Jokūbo II vardas, prisiminimai, ištikimybė, gailestis ir 1.1., kuriais Barkilfedras sumaniai naudojosi, padėjo jam prasigauti iki kunigaikštienės Džozianos.

Džoziana maloniai priėmė žmogų, kuris buvo neturtingas ir protingas — du mus jaudiną dalykai. Ji pristatė Barkilfedrą lordui Deri-Moirui, davė jam pastogę, laikė jį savu žmogumi, buvo gera jam ir kartais net su juo pasikalbėdavo. Barkilfedrui daugiau nebereikėjo nei badauti, nei 2 3 7

šalti. Džoziana sakydavo jam ,,tu". Tada buvo priimta, kad aukštos damos tujintų rašytojus, kurie turėjo su tuo sutikti. Markizė de Malji gulėdama priėmė Rua, kurį matė pirmąkart, ir paklausė:

-— Ar tai tu parašei „Galantiški metai"? Sveikas.

Vėliau rašytojai atsimokėjo tuo pačiu. Atėjo diena, kada Fabras d'Eglantinas kreipėsi į kunigaikštienę de Roan:

— Ar tavo mergautinė pavardė ne Šabo?

Barkilfedras laikė nemažu pasisekimu, kad jį tujina.

Jis buvo sužavėtas. Jo savimeilę glostė šis pasipūtėliškas kunigaikštienės familiarumas.

— Ledi Džoziana man sako „tu"! — pakartodavo jis sau vienas ir trindavo rankas.

Jis tuo pasinaudojo savo padėčiai sustiprinti. Vidiniuose Džozianos apartamentuose jis tapo savu žmogumi, nieko nevaržančiu, beveik nepastebimu; kunigaikštienė

jo akivaizdoje beveik būtų galėjusi persivilkti marškinius.

Tačiau visa tai buvo nepatikima. Barkilfedras taikstėsi užimti tvirtesnę padėtį. Kunigaikštienė — tai tik pusiaukelė. Veltui visas triūsas, jei požemio galerija neatveš iki karalienės.

Kartą Barkilfedras tarė Džozianai:

— Jūsų šviesybe, jeigu panorėtumėt, galėtumėt padaryti mane laimingą.

— Ko tu nori? — paklausė Džoziana.

— Gauti tarnybą.

— Tarnybą? Tu nori gauti tarnybą!

— Taip, ponia.

— Kas per mintis tau šovė į galvą prašyti tarnybos?

Tu gi niekam netinki.

— Kaip tik dėl to ir prašau.

Džoziana nusijuokė.

— Iš visų pareigų, kurioms tu netinki, kokią norėtum gauti?

— Vandenyno butelių atkimšinėtojo vietą.

238-

~ Džoziana dar labiau ėmė juoktis.

— Kas gi čia? Tu juokauji.

— Ne, ponią.

— Aš irgi pasistengsiu rimtai tau atsakyti,— tarė kunigaikštienė.— Kuo tu norėtum būti? Pakartok. -

— Vandenyno butelių atkimšinėtoju.

— Dvare viskas galima. Argi yra tokios pareigos?.

— Taip, ponia.

— Man tai naujiena. Kalbėk toliau.

— Tokios pareigos yra.

—- Prisiek savo siela, kurios neturi.

—• Prisiekiu.

—• Vis tiek netikiu.

— Ačiū, ponia.

— Taigi tu norėtum?.. Dar sykį pakartok.

-— Atkimšinėti jūros butelius.

— Toks darbas, matyt, nelabai varginantis. Beveik tas pat kaip šukuoti bronzinį arklį.

— Maždaug.

— Nieko neveikti. Iš tiesų tau ir reikia tokios vietos.

Ji kaip tik tau.

— Matote, kad ir aš kai kam tinku.

— Liaukis tauškęs niekus. Argi tokia vieta yra?

Barkilfedras pagarbiai išsitempė.

— Ponia, jūsų šviesiausiasis tėvas — karalius Jokūbas II, jūsų įžymusis svainis — Danijos Jurgis, Kamberlendo kunigaikštis. Jūsų tėvas buvo, o svainis nūnai yra Anglijos lordas admirolas.

— Manai, kad pasakei man naujieną? Aš ir be tavęs gerai tą žinau.

— Bet šito jūsų šviesybė nežinote. Jūroje pasitaiko trejopų radinių: tie, kurie gelmėse — legon; tie, kurie plūduriuoja paviršiuj— flotson; tie, kuriuos vanduo išmeta į krantą — džetson.

— Toliau?

239

~ Šitie trejopi daiktai — legon, flotson> džetmn —*

priklauso lordui vyriausiajam admirolui.

— Toliau.

— Dabar jūsų šviesybė suprantate?

— Ne.

— Visa, kas yra jūroje, kas joje nuskendo, kas plūduriuoja ir kas sudūžta, priklauso Anglijos admirolui.

— Sakykim, kad viskas. Kas iš to?

— Išskyrus eršketus, kurie priklauso karaliui.

— O aš maniau,— tarė Džoziana,— kad visa tai priklauso Neptūnui.

— Neptūnas — kvailys. Jis viską paleido iš rankų.

Leido viską užgrobti anglams.

—- Baik greičiau.

— Šitie radiniai vadinami jūros laimikiais.

— Gerai.

— Jie neišsemiami. Vis pasitaiko koks nors plūduriuojantis daiktas, banga vis ką nors išmeta į krantą. Tai jūros kontribucija. Jūra moka mokesčius Anglijai. .

— Na ir puiku. Bet baik.

— Jūsų šviesybė suprantate, kad tam reikalui buvo įkurta atskira žinyba.

— Kur?

— Admiralitete.

— Kokia žinyba?

— Jūros radinių žinyba.

— Na ir kas iš to?

— Šioje žinyboje yra trys skyriai: Legon, Flotson, Džetson; ir kiekvienam skyriui atskiras pareigūnas.

— O toliau?

— Sakykim, koks nors laivas atviroje jūroje nori pranešti žemei, kad jis plaukia tokioje ir tokioje platumoje, kad sutiko kokią jūros baidyklę arba kad pastebėjo krantą, arba kad jam gresia katastrofa, kad jis skęsta, žūsta ir 1.1.; laivo savininkas paima butelį, įdeda į vidų popieriaus skiautelę, kurioje visa tai surašyta, užlieja kaklelį

no

ir įmeta butelį į jūrą. Jeigu butelis nugrimzta į dugną, jis priklauso Legon skyriaus pareigūno žiniai; jeigu jis plūduriuoja, tai priklauso Flotson skyriaus pareigūnui; jeigu bangos išmeta jį į krantą — t a i priklauso Džetson skyriaus pareigūnui,

— Ir tu norėtum dirbti Džetson skyriuje?

— Taip.

— Ir tai vadini vandenyno butelių atkimšinėtojo pareigomis ?

— Kadangi tokia vieta yra.

— Kodėl tu nori būtent tos vietos, o ne anų dviejų?

— Todėl, kad šiuo metu ji laisva.

— Kokios tai būtų pareigos?

— Ponia, 1598 metais vienas ungurių gaudytojas aptiko smėlio seklumose, vadinamosiose Epidium Promon-toriam, užsmaluotą butelį, kuris buvo pristatytas karalienei Elžbietai; iš butelio išimtas pergamentas pranešė Anglijai, kad Olandija, niekam nieko nesakiusi, užėmė kažkokį nežinomą kraštą, vadinamą Naująja Zeme, kad tai įvyko 1596 metų birželį, kad tame krašte lokiai sudraską žmones, kad ten praleistos žiemos aprašas paslėptas muškietos įmovoje, pakabintoje kamine, mediniame namelyje, kurį saloje pasistatė ir paliko olandai, visi alei vieno išmirę, ir kad tasai kaminas padarytas iš bedugnės statinės, užkeltos ant stogo.

— Aš nelabai suprantu, ką tu čia rezgi.

—- Tebūnie taip. O Elžbieta suprato. Jei Olandija turi vienu kraštu daugiau, tai Anglija vienu kraštu mažiau.

Butelis, pranešęs šią žinią, pasirodė besąs svarbus daiktas. Ir nuo tos dienos buvo išleistas nuostatas, kad kiekvienas, radęs ant kranto užantspauduotą butelį, turi jį

pristatyti Anglijos admirolui; nepaklausęs bus pakartas.

Admirolas paveda atkimšti tuos butelius pareigūnui ir, jeigu turinys vertingas, praneša jos karališkajai didenybei.

•— Ar dažnai tokie buteliai pristatomi admiralitetui?

16. Žmogus, kuris juokiasi

Retai. Bet tai nieko nereiškia. Vieta yra. Pareigūnas turi savo darbo kambarį ir butą admiralitete.

— Ir kiek gi mokama už tokį nieko neveikimą?

— Šimtą ginėjų per metus.

— Ir tu dėl to mane trukdai?

— Iš to galima pragyventi. „...."

— Elgetiškai.

— Kaip ir pritinka tokiems, kaip aš.

— Šimtas ginėjų — tai ašaros.

— To, ką jūs išleidžiate per minutę, mums, bėdžiams, užtenka metams. Vargšai bent tokį turi privalumą.

-— Tu gausi tą vietą.

Po savaitės, Džozianos palankumo ir lordo Deivido De-ri-Moiro ryšių dėka, Barkilfedras, dabar galutinai išgelbėtas, ištrauktas iš netikrumo, tvirtai atsistojęs ant kojų, viskuo pilnai aprūpintas — nemokamu butu ir šimto ginėjų alga — įsikūrė admiralitete.

VII

B A R K I L F E D R A S S K I N A S I K E L I Ą

Visų pirma žmonės skuba pasirodyti nedėkingi.

Barkilfedras irgi nuo to neatsisakė.

Gavęs tiek malonių iš Džozianos, jis, žinoma, tik ir tegalvojo, kaip čia jai atsikeršijus.

Pridurkime, kad Džoziana buvo graži, aukšta, jauna, turtinga; įtakinga, įžymi, o Barkilfedras — biaurus, ma

žiukas, senas, neturtingas, priklausomas, niekam nežinomas. Už visa tai reikėjo atkeršyti.

Argi gali padaras, sukurtas iš nakties, dovanoti trykšte trykštantiems spinduliams?

Barkilfedras buvo airis, išsižadėjęs Airijos, kitaip sakant, netikęs žmogus.

U2

Barkilfedras teturėjo vienut vieną gerą privalumą —

didžiulį pilvą.

Paprastai sakoma, kad didelis pilvas — gerumo po-

žymis. Bet šis pilvas prisidėjo prie Barkilfedro veidmai-nybės. Nes šis žmogus buvo labai piktas.

Kiek metų turėjo Barkilfedras? Sunku pasakyti. Tiek, kiek reikalavo aplinkybės. Raukšlės ir žili plaukai bylojo apie senatvę, o proto lankstumas sakė jį esant jauną. Jis buvo ir vikrus, ir sunkus: pusiau hipopotamas, pusiau beždžionė. Rojalistas? Aišku. Respublikonas? Kas žino?

Katalikas? Gal būt. Protestantas? Be abejo. Už Stiuartus? Greičiausia. Už Braunšveigus? Matyt. „Už" tik tada yra jėga, jeigu tuo pačiu metu esi „prieš" — Barkilfedras laikėsi tos išmintingos taisyklės.

Vandenyno butelių atkimšinėtojo vieta iš tiesų nebuvo tokia juokinga, kaip galėjo pasirodyti iš Barkilfedro žodžių. Garsija Ferandesas savajame „Jūros vadove" protestavo prieš katastrofos ištiktų laivų apiplėšinėjimą ir prieš išmetamų daiktų grobstymą, vykdomą pakrančių

gyventojų; šis protestas, kurį šiandien pavadintume tuš

čiomis pretenzijomis, sukėlė Anglijoje sensaciją ir pasitarnavo paskendusiems žmonėms tuo, kad nuo šiol jų

turtą, daiktus ir visą kitą nuosavybę ne valstiečiai išne

šiodavo, o konfiskuodavo lordas admirolas.

Visa, ką jūra išmesdavo į Anglijos krantus,—prekės, laivų griaučiai, pundai, dėžės ir t. t.— priklausydavo lordui admirolui, bet ypač (tuo ir pasireiškė Barkilfedro geidžiamos vietos svarbumas) kreipė admiralitetas dėmesį

į plūduriuojančius indus su žiniomis ir pranešimais. Laivų katastrofos — Anglijai vienas iš rimčiausių klausimų.

Visas jos gyvenimas susietas su navigacija, ir todėl laivų

katastrofos yra nuolatinis jos rūpestis. Jūra kelia jai amžiną nerimą. Mažoje stiklinėje plėčkelėje, kurią įmetė į bangas žūstąs laivas, gali būti be galo svarbių žinių, vertingų visais atžvilgiais. Žinių apie laivą, apie jo eki- -

pažą, apie sudužimo vietą, laiką ir priežastis, apie vėjus.

sudaužiusius laivą, apie sroves, atnešusias plėčkelę į

krantą. Barkilfedro užimamos pareigos buvo panaikintos daugiau kaip prieš šimtą metų, bet jos iš tiesų atnešė

nemažai naudos. Paskutinis vandenyno butelių atkimši-nėtojas buvo vardu Viljamas Hesis iš Dodingtono miesto Linkolno grafystėje. Žmogus, ėjęs šias pareigas, buvo savotiškas pranešėjas apie tai, kas dedasi jūroje. Jam būdavo pristatomi visi užkimšti ir užlakuoti buteliai, plėč-

kos, stiklainiai, mūšos išmesti į anglų pajūrį; jis vienas turėjo teisę juos atidaryti; jis pirmasis sužinodavo jų

turinio paslaptį; jis juos skirstydavo, suž}miėdavo savo raštinėje; posakis patalpinti pintinę į raštinę, kurį dar ir dabar išgirsi Lamanšo salose, yra kilęs iš tų laikų. Tiesa, buvo imtasi vienos atsargumo priemonės. Visi šie indai galėjo būti atidaromi bei atkemšami tik dalyvaujant dviem paslaptį saugoti prisiekusiems admiraliteto atstovams, kurie drauge su Džetson skyriaus pareigūnu pasirašydavo atidarymo protokolą. Bet kadangi tie „prisiekusieji" duodavo žodį tylėti, tai Barkilfedras naudodavosi šiokia tokia veikimo laisve: nuo jo pareidavo tam tikra prasme nuslėpti ar paskelbti kokį nors faktą.

Sie dūžtami radiniai anaiptol nebuvo taip reti ir nereikšmingi, kaip Barkilfedras sakė Džozianai. Kartais jie pasiekdavo žemę gana greitai, kartais tik po kelerių metų. Tai pareidavo nuo vėjų ir srovių. Paprotys mesti į

vandenį butelius beveik išnyko, kaip ir paprotys kabinti ex-voto; bet anais religingais laikais žmonės, matydami neišvengsią mirties, mėgdavo pasiųsti dievui ir žmonėms savo paskutinę mintį, ir kartais admiralitete susikaupdavo daug tokių pranešimų iš jūros. Vienas Odlieno pilyje saugomas pergamentas, pasirašytas grafo Safolko, didžiojo Anglijos iždininko Jokūbo I laikais, nurodo, kad tik per vienerius 1615 metus lordo admirolo raštinėje buvo gauta ir užregistruota penkiasdešimt dvi užsmaluotos plėčkos, stiklainiai ir apipinti buteliai, kuriuose rasta pranešimų apie žūstančius laivus.

m

Dvaro pareigos yra kaip aliejaus lašas, jos visą laiką linkusios plėstis. Tokiu būdu durininkas tapo kancleriu, o arklininkas — konstebliu. Paprastai į tą vietą, kurios taip geidė ir kurią gavo Barkilfedras, būdavo skiriamas patikimas žmogus. Toks buvo Elžbietos pageidavimas.

Dvare žodžiu „pasitikėjimas" suprantama intriga, o intriga veda į paaukštinimą. Taip galų gale tasai pareigūnas tapo tam tikra prasme įtakingu asmeniu. Jis buvo klerkas ir ėjo tuojau pat po dviejų išmaldos dalytojų. Jis turėdavo teisę įeiti į rūmus, tačiau, pasakykime, vis dėlto pro užpakalines duris, humilis introitus, bet prieš jį atsidarydavo netgi karališkojo miegamojo durys. Nes buvo paprotys, kad ypatingesniais atvejais jis pats praneštų karaliui apie savo radinius, dažnai labai įdomius: žūstan-

čiųjų testamentus, atsisveikinimo laiškus į tėvynę, pranešimus apie begėdiškus apiplėšimus ir kitokius jūros nusikaltimus, dovanojimo raštus karūnos naudai ir t. t., jis palaikydavo tiesioginius ryšius su dvaru ir laikas nuo laiko duodavo karaliui ataskaitas, kas rasta, atkimšus tuos nelaimingųjų išmestus butelius. Tai buvo slaptasis kabinetas vandenyno reikalams, Elžbieta, mėgdavusi kalbėti lotyniškai, klausdavo Tem-fildą Kelį iš Berkširo, tuometinį Džetson skyriaus pareigūną, kai tas atnešdavo kai kuriuos tokius iš jūros gautus popierius: Quid mihi seribit Neptūnus? Ką man rašo Neptūnas?

Skylė buvo pragręžta. Termitui pasisekė. Barkilfedras prasigavo iki karalienės.

Tik to jis ir tenorėjo.

Kad susikurtų sau gerovę?

Ne.

Kad sunaikintų gerovę kitų.

Tai didesnė laimė.

Kenkti — tai vienas malonumas.

Toli gražu ne visi savo sielos gelmėse turi neaiškų, 245

bet nenugalimą troškimą kenkti, kurio nė Valandėlei negali užmiršti. Barkilfedras turėjo šitą pastovumą.

Įsikandęs kokios minties, jis ilgai jos nepaleisdavo, kaip buldogo nasrai savo aukos.

Jis patirdavo niaurų pasitenkinimą, žinodamas esąs nepalenkiamas. Kad tik jaustų savo rankose grobį ar bent būtų sielos gilumoje užtikrintas, kad pavyks padaryti bloga — nieko jam daugiau nereikėdavo.

Jis galėdavo kalenti dantimis, vildamasis kitą su

šaldyti.

Būti piktam — prabanga. Žmogaus, kurį kiti laiko neturtingu ir kuris iš tiesų toks yra, visas turtas — piktumas, ir jis pats jį vertina labiau negu ką kita. Svarbiaus i a — pasitenkinimas, kurį junti, iškrėtęs kam nors kiaulystę. Tai brangiau už pinigus. Kuo blogiau kenčiančiajam, tuo maloniau eibininkui. Ketsbis, Gajaus Fokso bendrininkas popiežininkų ruoštame parako sąmoksle, sakydavo: Nei už milijoną svarų sterlingų neatsisakyčiau malonumo pamatyti, kaip parlamentas išlėks į padanges.

Kas buvo tasai Barkilfedras? Pats menkiausias ir pats siaubingiausias padaras. Pavyduolis.

Dvare pavydas visuomet susiranda dirvą. Čia knibždėte knibžda akiplėšų, veltėdžių, turtingų dykūnų, baisiai mėgstančių apkalbas, krislo ieškotojų artimo akyje, piktavalių, išjuoktų šaipūnų ir kvailų aštrialiežuvių, kuriems būtina pasikalbėti su pavyduoliu.

Kaip atsigauni žmogus, išgirdęs ką nors bloga apie kitus!

Iš pavyduolių išeina geri šnipai.

Tarp įgimtos aistros — pavydo ir visuomeninės funkcijos — šnipinėjimo yra daug panašumo. Šnipas kaip šuo medžioja grobį kitam, pavyduolis kaip katė medžioja sau.

Žvėriškas egoizmas — štai kas yra pavyduolis.

Barkilfedras turėjo dar keletą privalumų: jis buvo diskretiškas, uždaras, mokėjo realiai vertinti padėtį. Jis

246

viską laikė savyje ir pats aitrino savo neapykantą. Didelis niekšiškumas visada eina ranka rankon su dideliu tuš

čiagarbiškumu. Barkilfedrą mėgo tie, kuriuos jis linksmino, kiti gi jo nekentė; bet jis jautė, kad nekenčiantieji niekina jį, o mėgstantieji žiūri į jį iš aukšto. Jis visą laiką turėdavo tvardytis. Po priešišku nuolankumu viduje kunkuliavo užgauti jausmai. Jis piktindavosi, tartum nenaudėliai turėtų teisę piktintis. Jo įniršis niekad neiškildavo aikštėn. Jis sugebėdavo pakelti bet kokius įžeidimus. Jį kankino bejėgiškas vidinis pyktis, savyje slepiami priepuoliai, amžinai jame rusenanti juoda ugnis, kurios niekas neįtarė; tai buvo neišsiduodąs cholerikas.

Visada besišypsančio veido, užjaučiantis, paslaugus, lengvas, mielas, nuolankus. Nesvarbu ką, nesvarbu kur — jis pirmas sveikindavo. Nuo menkiausio vėjelio jis lenkda-dosi iki žemės. Kiek laimės gali atnešti stuburas, lankstus kaip karklo vytelė!

Tokių uždarų ir nuodingų būtybių yra daugiau, negu manome. Jie taip ir šliaužioja kraupiai aplink mus. Kam reikalingi pasaulyje piktadariai? Kankinantis klausimas.

Jį nuolat sau kelia svajotojas, ir niekaip jo negali išspręsti mąstytojas. Todėl liūdni filosofų žvilgsniai nuolat įsmeigti į tą tamsos gaubiamą viršūnę, vadinamą likimu, nuo kurios milžiniška pamėklė saujomis drebia ant žemės gyvates.

Barkilfedras buvo nutukęs, bet lieso veido. Riebus stuomuo ir kaulėta galva. Nagai trumpi, rumbėti, pirštai sugumbėję, nykščiai paplokšti, plaukai šiurkštūs, didoka plikė, šviečianti nuo vieno smilkinio ligi kito, plati, žema žudiko kakta. Niekšišką įkypų akių žvilgsnį slėpė krū-

muoti antakiai. Ilga, smaila, kuprota ir minkšta nosis kone siekė burną. Apvilktas atitinkamais Romos imperatorių rūbais, Barkilfedras būtų truputį panašus į Domicianą.

Gaižus, geltonas jo veidas atrodė tartum nulipdytas iš

kažkokios tąsios tešlos, o sustingę skruostai—-iš vaško.

Biaurios raukšlės skersai išilgai vagojo veidą. Apatinis žandikaulis buvo platus, smakras sunkus, ausys atlėpusios. Kai jis tylėdavo, iš po viršutinės smailu kampu at-vypusios lūpos, žiūrint iš šono, būdavo matyti du dantys.

Atrodydavo, kad tie dantys žiūri į žmogų. Juk dantys gali žiūrėti, kaip akys gali kandžioti.

Kantrybė, santūrumas, nuosaikumas, atsargumas, susilaikymas, lipšnumas, nuolaidumas, švelnumas, mandagumas, blaivumas, skaistumas papildė ir užbaigė Barkilfedro paveikslą. Jis biaurojo visas šias dorybes vien tik jų turėjimu.

Per labai trumpą laiką Barkilfedras tvirtai įsitaisė

dvare.

VIII

I N F E R 11

Dvare galima įsitaisyti dvejopai: padebesiuos — tada vadinsiesi jo šviesybe, ir purve — tada esi galingas.

Pirmuoju atveju — Olimpas, antruoju — drabužinė.

Kas gyvena Olimpe, teturi savo žinioje žaibą, kas įsitaisęs drabužinėje — valdo policiją.

Drabužinėje yra visi valdžios, o kartais ir bausmės vykdymo įrankiai, nes tai išdavikiška vieta. Heliogabalas randa ten savo mirtį. Tada toji vieta vadinasi kloaka.

Paprastai ji ne tokia baisi. Alberonis ten žavisi Vandomo kunigaikščiu. Drabužinė — karūnuotųjų asmenų

mėgstama audiencijų vieta. Ji pavaduoja sosto salę. Liudvikas XIV ten priiminėja Burgundijos kunigaikštienę. Pilypas V ten sėdi greta karalienės. Ten patenka ir kunigas. Drabužinė kartais būna klausyklos filija.

Stai kodėl dvare, užimant menkiausią vietą, galima padaryti karjerą. Ir neblogą karjerą.

1 Požemi o pasaulis [lot,),

Jeigu jūs, Liudvikui XI valdant, norite būti didžiu —

būkite Pjeru Roanu, Prancūzijos maršalu; jeigu norite būti įtakingu — būkite Olivjė Ledenu, barzdaskučiu. Jei norite, Marijai Mediči valdant, būti šlovingu — būkite kancleriu Sileri; jei norite, kad su jumis skaitytųsi —

būkite kambarine Hanon. Jei norite, Liudvikui XV valdant, būti įžymiu — būkite ministru Šuazel; jei norite būti grėsmingu — būkite Lebeliu, liokajumi. Bontanas, klojęs Liudvikui XIV patalą, buvo galingesnis už Luvua, sukūrusį jam armiją, ir už Tiureną, laimėjusį tiek pergalių. Rišelje be tėvo Zozefo — beveik tuščias vardas. Paslaptingumo nebe kažin kiek belieka. Raudonasis kardi-i nolas didingas, pilkasis kardinolas nuožmus. Kokia jėga slypi kirmine! Visi Narvaesai, sudėti draugėn su O'Do-nelais, negali padaryti to, ką gali viena sesuo Patročinja.

Pirmutinė tokios galybės sąlyga — mažumas. Jei norite likti stipriu, būkite menkučiu. Būkite nuliu. Žiedu susirangiusi mieganti gyvatė yra sykiu begalybės simbolis ir nulis.

Tokia gyvatiška dalia ir buvo tekusi Barkilfedrui.

Jis įšliaužė ten, kur norėjo.

Plokšti parazitai prasiskverbia visur. Liudviko XIV

lovoje veisėsi blakės, o politikoje — jėzuitai.

Sakysit, nesuderinama: anaiptol ne.

Gyvenimas — tai švytuoklė. Švytavimas pagrįstas kūnų sąveikos dėsniu. Vienas polius traukia priešingą polių.

Pranciškų I traukia Tribule; Liudviką XIV — Lebelis.

Tarp aukščiausios didybės ir žemiausios menkybės esama gilaus giminingumo.

Kryptį duoda menkybė. Tai visai suprantama. Siūlus savo rankose laiko tas, kas apačioje.

Tai patogiausia padėtis.

Jis viską mato ir viską girdi.

Vyriausybės akis.

Karaliaus ausis,

U9

Turįs savo žinioje karaliaus ausį gali kada tinkamas užšauti ir atšauti karaliaus sąžinės skląstį ir kimšti į tą sąžinę, ką tik nori. Karaliaus protas — tai jūsų spinta.

Jeigu jūs skudurininkas — tai jūsų krepšys. Karalių ausys ne jiems priklauso, ir todėl tie vargšeliai ne kažin kiek atsakingi už savo veiksmus. Tas, kas neturi savo minčių, savarankiškai neveikia. Karalius visada pavaldus.

Kam?

Kokiam nors nenaudėliui, kuris zyzia jam į ausį. Tamsiajai pragaro musei.

Sis zyzimas įsakinėja. Karaliavimas — tai diktantas.

Valdovas kalba garsiai, tikroji valdžia — pašnabždomis.

Tik tie, kurie sugeba atskirti šį šnabždesį ir girdėti, ką jis kužda garsiai kalbančiajam balsui, yra tikrieji istorikai.

IX

N E A P K Ę S T I G A L I M A T A I P P A T S T I P R I A I .

K A I P I R M Y L Ė T I

Karalienę Oną supo nemaža tokių šnabždeikų. Barkilfedras buvo vienas iš jų.

Be karalienės, jis slaptai dirbo, turėjo įtakos ir sumaniai vadovavo ledi Džozianai ir lordui Deividui. Kaip jau sakėme, jis šnabždėjo į trejas ausis. Vienom ausim daugiau negu Danžo. Tasai šnabždėjo į dvejas ausis tuo metu, kai, įkišęs galvą tarp Liudviko XIV, įsimylėjusio savo svainę Henrietę, ir Henrietės, įsimylėjusios savo svainį Liudviką XIV, Henrietei nežinant, tapęs Liudviko sekretoriumi ir, Liudvikui nežinant, Henrietės sekretoriumi, atsidūręs pačiame dviejų marionečių meilės viduryje, jis pats klausdavo ir pats atsakinėdavo į tuos klausimus.

250

Barkilfedras buvo toks linksmas, toks prielankus, niekad nesugebąs ką nors užsistoti, iš esmės niekam neatsi-davęs, toks biaurus, toks piktas, jog nenuostabu, kad netrukus karalienė jau nebegalėdavo be jo apsieiti. Barkilfedras atitiko Onos skonį, ir ji nebenorėjo girdėti kitų

pataikūnų. Jis jai pataikavo taip, kaip buvo pataikaujama Liudvikui XIV — geldamas kitus. „Karalius nemokša,—

sakydavo ponia de Monševreil,— todėl reikia šaipytis iš

mokytų žmonių."

Nuodyti pamažu, dūriais — tai aukščiausias menas.

Neronas mėgo žiūrėti, kaip darbuojasi Lokusta.

Patekti į karalių rūmus visai nesunku: šiuose akmeniniuose koraluose yra ištisas tinklas vidaus praėjimų, kuriuos graužikas, vadinamas dvariškiu, greit įspėja, aptinka, prireikus net nutiesia naujus. Kad įeitum, tereikia kokios nors dingsties. Barkilfedrui tokia dingstimi buvo jo tarnyba, ir per labai trumpą laiką jis tapo karalienei tuo, kuo buvo kunigaikštienei Džozianai — naminiu padaru, be kurio neapsieinama. Kartą netyčia išsprūdęs sąmojingas žodelis padėjo jam perprasti karalienę: dabar jis jau žinojo, kaip nusipelnyti jos didenybės gerumą. Karalienė be galo mylėjo savo lordą valdytoją Viljamą Kavendišą, Devonširo kunigaikštį, kuris buvo visiškas kvailys. Šis lordas, turėjęs visus Oksfordo universiteto mokslinius laipsnius ir nemokėjęs taisyklingai ra

šyti, vieną gražų rytą padarė kvailystę — ėmė ir numirė.

Pats neapdairiausias dvariškio žingsnis —• tai numirti, nes tada niekas nebesivaržo jį apkalbėdamas. Karalienė apgailavo jį, Barkilfedrui girdint, ir pagaliau atsidūsėjusi sušuko:

— Kaip gaila, kad tiek dorybių buvo suteikta naudotis tokiai menkai galvai!

— Tepriima dievas savo asilą į dangaus karalystę! —

pusbalsiu prancūziškai sumurmėjo Barkilfedras.

Karalienė nusišypsojo. Barkilfedras įsidėmėjo tą šypsnį.

Iš to jis padarė išvadą: kandumas jai patinka.

Visa valia buvo duota jo piktam liežuviui.

Nuo tos dienos jis visur ėmė kaišioti savo smalsią nosį, o taip pat piktą liežuvį. Niekas nedrįso jam ką pasakyti, taip jo bijota. Tas, kas juokina karalių, visus kitus verčia drebėti.

Barkilfedras tapo galingu juokdariu.

Jis kasdien rausėsi pirmyn savo požeminiu taku.

Daug kam prireikdavo Barkilfedro paslaugų. Kai kurie didikai tiek juo pasitikėdavo, jog prireikus pavesdavo jam vienokį ar kitokį gėdingą darbą.

Dvaras — tai visa dantračių sistema. Barkilfedras tapo jos motoru. Gal pastebėjote, kad kai kuriuose mechanizmuose varantysis ratukas visai mažytis?

Ypač Džoziana, kuri, kaip jau nurodėme, naudojosi Barkilfedro gabumais šnipinėti, taip juo pasitikėjo, kad nedvejodama davė jam vieną slaptųjų raktų nuo savo apartamento, ir Barkilfedras galėdavo įeiti pas ją bet kuriuo metu. Toks išimtinis pasitikėjimas, atskleidžiąs pašaliniam visą intymųjį gyvenimą, buvo labai madoje septynioliktajame amžiuje. Tai vadinosi duoti raktą".

Džoziana buvo davusi du pasitikėjimo raktus: vieną —

lordui Deividui, antrą — Barkilfedrui.

Beje, senovėje nė kiek nesistebėta, jei kam nors staiga leidžiama praeiti į miegamąjį. Kas be ko, būdavo ir nesusipratimų. La Ferte, pavyzdžiui, staiga atskleidęs panelės Lafont lovos užuolaidą, susidūrė su Sensonu, juoduoju muškietininku, ir t. t.

Barkilfedras kaip niekas kitas sugebėdavo iš pasalų

atskleisti paslaptis, kurios pajungia ir atiduoda į mažųjų

žmonių rankas šio pasaulio viešpačius. Jis tyliai, su išmanymu skverbėsi patamsyje vingiuotu keliu. Kaip kiekvienas tikras šnipas, jis jungė savyje budelio užkietėjimą ir mikrografo kantrybę. Jis buvo apsigimęs dvariškis.

Kiekvienas dvariškis — lunatikas. Dvariškis slankinėja naktyje, kuri vadinama visagalybe. Rankoje jis turi pri-252

dengtą žibintą. Juo jis apšviečia tiktai norimą vietą, visa kita lieka tamsoje. Su tuo žibintu jis ieško ne žmogaus, bet gyvulio. O randa karalių.

Karaliai nemėgsta, kad jų aplinkiniai pretenduoja į

didybę. Juos žavi pašaipos, taikomos visiems, išskyrus juos pačius. Barkilfedro talentas pasireiškė tuo, kad jis nuolat menkindavo lordų ir princų privalumus, tuo pa

čiu iškeldamas jo karališkąją didenybę.

Barkilfedrui duotasis raktas buvo su dviem barzdelėm iš abiejų galų, taigi juo buvo galima atrakinti miegamuosius abiejose mėgstamiausiose Džozianos rezidencijose — Hankervil-hauze Londone ir Korleone-lodže Vindzore. Abeji rūmai buvo dalis Klancarlio palikimo.

Hankervil-hauzas rėmėsi į Oldgeitą. Oldgeitas buvo vartai įvažiuoti į Londoną iš Harviko; ten stovėjo Karolio II statula su dažyta angelo figūra ant galvos ir liūtu bei vienaragiu prie kojų. Rytų vėjas atnešdavo į Hankervil-hauzą Sent-Merilibouno varpų skambesį. Korleone-lo-džas Vindzore buvo florentiški, ant polių pastatyti rūmai iš plytų ir akmenų, su marmuro kolonomis, į juos vedė medinis tiltas, o rūmų paradinis kiemas buvo vienas iš puikiausių Anglijoje.

Šiuose rūmuose, kurie buvo netoli Vindzoro pilies, Džoziana gyvendavo karalienės akivaizdoje. Tačiau vis tiek jai ten labai patikdavo.

Barkilfedro įtaka karalienei, išviršiniai beveik niekuo nepasireiškianti, tvirtai buvo suleidusi šaknis. Išrauti tokias dvaro piktžoles be galo sunku: jos labai giliai įsiskverbusios į žemę, o ūgių viršun neleidžia, nėra už

ko nusitverti. Išravėti Roklorą, Tribule arba Bremelį—

beveik neįmanoma.

Kasdien karalienė Ona darėsi vis palankesnė Barkilfedrui.

Sara Dženings — garsi, Barkilfedras — niekam neži-pomas; jo įgytas palankumas neiškilo aikštėn. Barkil-253

fedro vardas nepasiekė istorijos. Ne kiekvienas kurmis patenka kurmių gaudytojui į rankas.

Barkilfedras, nevykęs kandidatas į dvasiškius, buvo po truputį mokęsis visų dalykų; paviršutiniškai žinoti viską, vadinasi, nieko nežinoti. Galima tapti omais res scibilis 1 auka. Kiek yra pasaulyje tokių, galima pasakyti, nevaisingų mokslininkų, kurių nelaimė ta, kad jų galv o s — Danajidžių statinė. Ko tik nekimšo Barkilfedras į savo smegeninę, vis tiek ji liko tuščia.

Protas kaip ir gamta nepakenčia tuštumos. Gamta tuštumą užpildo meile; o protas dažniausiai ją užpildo neapykanta. Neapykanta užima ertmę.

Yra neapykanta dėl neapykantos. Menas menui gamtoje dažniau aptinkamas, negu manoma.

Žmonės neapkenčia. Reikia gi ką nors veikti.

Neapmokama neapykanta — baisus žodis. Tai tokia neapykanta, kuri pati sau yra atpildas.

Lokys kurį laiką gyvena, žįsdamas savo leteną.

Bet jokiu būdu tai negali trukti neribotai. Leteną reikia aprūpinti maisto atsargomis. Reikia ką nors po ja pakišti.

Neapykanta pati savaime saldi, ir kuriam laikui jos užtenka, bet galų gale ji turi susirasti sau kokį objektą.

Priešiškumas visam, kas gyva, ilgainiui išblėsta, kaip ir kiekvienas pomėgis vienumoje. Objekto neturinti neapykanta primena šaudymą tuščiais šoviniais. Sis žaidimas vilioja tik tuo atveju, jei kam nors perveri širdį.

Negalima neapkęsti vien tik dėl to, kad pagarsėtum tąja savo neapykanta. Būtinas pagardas — vyras ar moteris, žodžiu, koks nors žmogus, numatytas sunaikinti.

Sią paslaugą pagyvinti žaidimą, pasiūlyti jam tikslą, aistra uždegti neapykantą, nukreipiant ją į tam tikrą objektą, pradžiuginti medžiotoją gyvo grobio reginiu, įkvėpti pasaloje tykojančiam šauliui viltį netrukus iš-

"•• 1 Paviršutiniško žinojimo (lot.).

vysti, kaip gurgėdamas liesis šiltas, garuojantis kraujas, sukelti šypsulį paukščių gaudytojo veide, žiūrint į patiklų

varnėną, kuriam be reikalo duoti sparnai, būti, pačiai to nežinant, žvėrimi, kažkieno nužiūrėtu nužudyti,— šią puikią ir sykiu baisią paslaugą Džoziana visai nesąmoningai suteikė Barkilfedrui.

Mintis — tai kulka. Nuo pat pirmosios dienos Barkilfedras pasirinko Džoziana taikiniu savo juodiems sumanymams, knibždėjusiems jo galvoje. Tarp sumanymo ir šautuvo yra kažkas panašaus. Barkilfedras buvo parengtinėje padėtyje, nukreipdamas prieš kunigaikštienę visą savo slaptą pyktį. Jūs tuo stebitės? Kam jūs šaunate paukštį, kuris nieko bloga jums nepadarė? Kad suvalgy-tumėt,— atsakysite. Taip būtų atsakęs ir Barkilfedras.

Nebuvo įmanoma pataikyti Džozianai į širdį, nes vieta, kur tūno mįslė, sunkiai sužeidžiama, bet jai galima buvo smogti į galvą, kitaip sakant, į jos išdidumą.

Kaip tik išdidumą ji laikė savo jėga, nors iš tikrųjų tai buvo jos silpnoji vieta.

Barkilfedras tai suvokė.

Jei Džoziana būtų galėjusi įžiūrėti, kas dedasi tamsioje Barkilfedro sieloje, jeigu ji būtų galėjusi sužinoti, kas slepiasi po jo šypsena, ši išdidi moteris, užimanti tokią aukštą padėtį, tikriausiai būtų sudrebėjusi. Laimė, ji visiš

kai nežinojo, kas slypi tame žmoguje, ir jos sapnai buvo ramūs. '

Netikėtumai užgriūva nežinia iš kur. Gyvenimo gelmės baisios. Mažos neapykantos nesti. Neapykanta visada didžiulė. Ji išsaugoja savo dydį net ir mažiausiame padare ir išlieka siaubinga. Neapykanta stipri vien tuo, kad ji — neapykanta. Drambliui, kurio neapkenčia skruzdėlė, gresia pavojus.

Dar prieš smogdamas, Barkilfedras gardžiavosi blogiu, kurį ketino įvykdyti. Jis pats dar nežinojo, ką padarys Džozianai. Bet buvo tvirtai tam pasiryžęs. Ir jau vien tas nusistatymas daug reiškia.

255

Sunaikinti Džoziana — tai būtų per didelis pasiseki*

mas. Jis to nė nesitikėjo. Bet suniekinti ją, pažeminti, įskaudinti, pamatyti nuo įnirčio ašarų paraudusias tas puikiąsias jos akis — štai čia būtų sėkmė. Ir jis tikėjosi to pasieksiąs. Ne veltui gamta jį sukūrė tokį: kietą, atkaklų, trokštantį artimo kančių. Jis buvo įsitikinęs, kad ras kokią nors spragelę auksiniuose Džozianos šarvuose ir pralies šios olimpietės kraują. Dar kartą klausiame: koks gi jo laukė už tai atpildas? Didžiulis atpildas.

Džiaugsmas už gera atsimokėti blogu.

Kas tai yra pavyduolis? Nedėkingas žmogus. Jis nemėgsta šviesos, kuri jam šviečia ir jį šildo. Zoilas neken

čia Homero.

Pritaikyti Džozianai tat, ką šiandien pavadintumėm vivisekcija, turėti ją, konvulsijų tąsomą, ant savo anatominio stalo, neskubant skrosti gyvą, mėgėjiškai draskyti jos kūną gabalais, girdėti jos staugimą,— štai ši svajonė

žavėjo Barkilfedrą.

Jis mielai sutiktų ir pats kiek pakentėti, kad tik pasiektų šį tikslą. Galima įsižnybti replėmis. Užlenkdami peilį, kartais įsipiaunate pirštus. Didelio čia daikto! Jeigu, bekankinant Džoziana, jam pačiam truputį ir kliūtų, nesvarbu. Budelis, darbuodamasis įkaitinta geležimi, irgi apsidegina, bet nekreipia į tai dėmesio. Kadangi kitas labiau kenčia, jūs nieko nejaučiate. Kada matote besiraitantį iš skausmo kankinamąjį, jūsų paties skausmą kaip ranka atima.

Kenk, kaip beįmanydamas, o ten kas bus — tebūnie.

Kenkimas artimui susijęs su nesąmoningai prisiimtu atsakomybės jausmu. Rizikuoji pats įkristi į duobę, kurią kasi kitam, nes įvykių grandinė gali nelauktai suardyti visus planus. Bet ir tat nesulaiko tikrai pikto žmogaus.

Jį džiugina tai, kas baugina kenčiantįjį. Jį maloniai kutena tas veriantis klyksmas; piktadario ir džiaugsmas klaikus. Jis puikiai jaučiasi, matydamas kankinant. Kunigaikštis Alba šildydavosi rankas prie laužų, ant kurių

256

degdavo žmonės. Ugnis — skausmas; jos atšvaitai — malonumas. Sudrebi, pagalvojęs, kad tokie prieštaravimai yra galimi. Neišmatuojama tamsioji žmogaus sielos pusė.

Bodeno posakis „rafinuotas kankinimas" tikriausiai turi šią baisią trejopą prasmę: įmantriausi kankinimo būdai, kankinamojo kančios ir kankintojo mėgavimasis.

„Godumas", „garbės troškimas" — visi tie žodžiai reiškia, jog kažkas paaukojamas kito pasitenkinimui. Liūdna, kad net sąvoka „viltis" gali būti iškraipyta! Slėpti pyktį

prieš ką nors, vadinasi, geisti jam bloga. O kodėl ne gera?

Ar dėl to, kad mūsų valia linkusi vien į blogį? Sunkiausias darbas teisingam žmogui — tai nuolat rauti iš savo sielos piktus norus, su kuriais taip sunku kovoti. Beveik visuose mūsų geismuose, gerai juos išnagrinėjus, yra kažkas tokio, ką nemalonu prisipažinti. Bet tobulas piktadarys, o šitokių šlykščių tobulybių esama, galvoja taip:

„Juo blogiau kitiems, juo geriau man." Tokio žmogaus sąžinė -— juoda gelmė.

Džoziana supo toji visiška, užtikrinta ramuma, kurią teikia beatodairiškas išdidumas ir panieka visam kam.

Moters sugebėjimas niekinti yra nepaprastas. Nesąmoningas, nevalingas, savim pasitikintis niekinimas — štai kas sudarė Džozianos esmę. Barkilfedras jai buvo beveik daiktas. Ji būtų gerokai nustebusi, jeigu kas jai būtų pasakęs, jog Barkilfedras taip pat žmogus su kūnu ir siela.

Džoziana vaikščiodavo ten ir atgal po kambarį, juokdavosi priešais šį žmogų, kuris iš padilbų ją stebėjo.

Paskendęs savo mintyse, jis tykojo progos.

Belūkuriuojant jo pasiryžimas užtemdyti kuo nors šios moters gyvenimą vis tvirtėjo.

Negailestinga pasala.

Beje, savo elgesiui paremti jis pats susirasdavo svarių priežasčių. Nereikia manyti, kad nenaudėliai savęs negerbia. Jie pateisina savo veiksmus išdidžiais monologais, sakomais labai iš aukšto. Kaip! Šitoji Džoziana kyštelėjo jam išmaldą! Ji numetė jam, lyg kokiam elge-17. Žmogus, kuris juokiasi

tai, keletą liardų iš savo begalinių lobių! Ji pajungė jį ir prikaustė prie šitų kvailų pareigų! Kad jis, Barkilfedras, beveik dvasiškis, tokių įvairių ir didelių gabumų žmogus, mokslo vyras, turįs visus duomenis tapti dvasiškiu, gavo registruoti šukes, tinkamas nebent Jobui votims gremžti, kad jis visą gyvenimą privalės trūnyti skurdžioje raštinėje ir oriai atkimšinėti kvailus butelius, aplipusius dumblu ir jūros kiaukutais, ir skaitinėti supelėjusius pergamentus, sudūlėjusias, purvinas testamentų skiautes, kažkokias ne

įskaitomas n e s ą m o n e s — dėl viso to kalta Džoziana!

Ir šis padaras dar drįsta jam sakyti ,,tu"!

Nejaugi jis neatkeršys jai?

Nejaugi nepamokys šitos menkystos?

O ne! Yra dar teisingumas šioje žemėje!

X

L I E P S N A , K U R I Ą M A T Y T U M E M , J E I G U

Ž M O G U S B Ū T Ų P E R R E G I M A S

Kaip! Si moteris, ši pakvaišusi keistuolė, ši gašli svajotoja, ši nekalta mergelė, ligi laiko šis dar niekam neatsi-davęs mėsos gabalas, ši įžūlybė su kunigaikštiška karūna, ši Diana, dar nepakliuvusi į glėbį pirmam sutiktajam tik todėl, kad ji išdidi, arba, gal būt, todėl — ir aš su tuo sutinku,— kad nepasitaikė proga, ši pavainikė, kurios tėvui, tam šunsnukiui karaliui, neužteko proto išsilaikyti soste, ši netikėtai išdygusi kunigaikštienė, dėl savo aukštos kilmės galinti vaidinti dievaitę, kai tuo tarpu, gyvendama skurde, ji būtų gatvės mergšė, ši iš tiesų šiaudinė ledi, ši vagilė, pasiglemžusi tremtinio turtus, ši pasipūtėlė šliundra, vieną dieną, kai jis, Barkilfedras, liko be duonos kąsnio ir pastogės, turėjo įžūlumo pasodinti jį prie kampo stalo ir įgrūsti į kažkokią skylę savo nepakenčiamuose rūmuo-

258

se — ne vis tiek palėpėje ar rūsyje?-—kur jam buvo truputį geriau negu tarnams ir truputį blogiau negu arkliams! Pasinaudojusi jo, Barkilfedro, beviltiška padėtimi, ji pasiskubino suteikti jam išdavikišką paslaugą, kaip paprastai daro turtuoliai, norėdami pažeminti vargšus ir pririšti juos prie savęs, kaip savo taksius, kuriuos jie vedžiojasi už pavadžio! Beje, argi jai kiek nors kainavo toji paslauga? Paslauga vertinama pagal jos kainą. Jos rūmuose kambarių per akis. Irgi, mat, padėjo Barkilfedrui!

Kiek tai pareikalavo iš jos pastangų! Ar ji dėl to suvalgė

bent vienu šaukštu mažiau vėžlių sriubos? Ar bent ko atsisakė, gyvendama visko pertekusi, tokioje kokčioje ištaigoje? Ne. Prie šio savo pertekliaus ji dar pridėjo tuštybę, dar vieną prabangos dalyką, gerą darbą, lyg žiedą ant piršto užsimovė, pagelbėjo protingam žmogui, ėmėsi globoti dvasiškį! Dabar ji gali pūstis, sakyti: „Aš geradarė, aš maitinu rašytojus", gali dėtis jo globėja. „Pasisekė, vargšeliui, kad pas mane pakliuvo! Aš tokia meno gerbėja!" Ir tai tik dėl to, kad liepė jam pastatyti sudedamą lovą šlykščioje pastogės kamarėlėje! Ir vietą admiralitete Barkilfedras taip pat gavo Džozianos dėka! Kad ją kur griausmas, puikios pareigos! Džoziana padarė Barkilfedrą tuo, kuo jis buvo. Sakykim, ji sutvėrė Barkilfedrą. Taip, sutvėrė menkystą. Mažiau negu menkystą. Nes, gavęs šią juokingą vietą, jis jautėsi palaužtas, supančiotas, netekęs savo veido. Kuo jis turi atsilyginti Džozianai? Dėkingumu, kurį kuprius jaučia savo motinai, pagimdžiusiai jį

luošiu. Stai jie, šitie privilegijuotieji, šitie visko pertekę žmonės, šitie išsišokėliai, šitie biaurybės pamotės fortūnos numylėtiniai! O talentingas žmogus, o Barkilfedras priverstas išsitempti prieš juos ant laiptų, lankstytis liokajams, keberiotis vakarais į kažkelintą aukštą, būti mandagus, paslaugus, lipšnus, pagarbus, mielas, ir visą laiką jo snukis turi rodyti dėkingumo grimasą! Na kaipgi, sa^

kykite, negriežti jam dantimis iš įtūžimo? O ji, nenaudė-

i

25-9

lė, tuo melu dedasi ant kaklo perlų karolius ir meiliai glamonėjasi su tuo savo kvailiu Deividu Deri-Moiru!

Niekad nepriimkite jokių paslaugų. Jūs pakliūsit į

spąstus. Nesiduokite geradariams į rankas, kai alpsite iš

nusilpimo. Jums padės. Jis, Barkilfedras, neturėjo kąsnio duonos; ši moteris davė jam valgyti! Ir štai dabar jis tapo jos tarnu! Laikinas silpnumas viduriuose — ir jau pririštas visam gyvenimui! Būti kam nors dėkingam, vadinasi, būti priklausomam. Laimingieji, galingieji pasinaudoja momentu, kai jūs ištiesiate ranką, kyštelia jums sū, ir viena silpnumo valandėlė padaro jus vergu, ir dar pačiu žemiausiu vergu, pasigailėtu, išmaldą gavusiu vergu, privalančiu mylėti! Koks begėdiškumas! Koks surembėjimas!

Kokia staigmena mūsų išdidumui! Ir tada viskas baigta: jūs pasmerktas amžinai laikyti šį žmogų geru, laikyti šią moterį gražia, pasmerktas amžinai pasilikti antrame plane kaip pavaldinys, pritarti, ploti, gėrėtis, smilkyti smilkalus, vergiškai pataikauti, iki nuospaudų nutrinti kelius beklupinėjant, saldinti žodžius, kai visas degi pykčiu, kai stengiesi nuryti įtūžimo šūksnius, kai krūtinė įnirtingai kilnojasi ir kartėlis joje putoja smarkiau, negu vandenynas.

Šit kaip turtuoliai paverčia vargšą savo kaliniu.

Jūs įklimpsite ir visam laikui nugrimsite į šią jums padarytos geradarystės lipnią smalą.

Išmalda — neatitaisomas dalykas. Dėkingumas — tai paralyžius. Geradarystė nemaloniai prilimpa ir neleidžia laisvai judėti. Tą gerai žino nepakenčiami, visko pertekę ir persisotinę turčiai, kurie užgriuvo jus su savo gailestingumu. Nieko nebepadarysi. Jūs esate jų daiktu.

Jie jus nupirko. Kuo? Kaulu, kurį atėmė iš savo šuns ir pasiūlė jums. Jie sviedė šį kaulą jums tiesiai į galvą. Grei

čiau juo užgavo, negu padėjo. Nesvarbu, ar jūs apgraužė-

te šį kaulą, ar ne. Jums taip pat paskyrė vietą būdoje.

Taigi dėkokite. Būkite dėkingas iki karsto lentos. Garbinkite savo ponus. Nuolatos lankstykitės prieš juos. Gera*

200

darystė jus verčia laisvanoriškai pasiduoti savo geradariui. Sis reikalauja, kad jūs save laikytumėt menku padaru, o jį — dievu. Jūsų nusižeminimas jį išaukština. Jums susilenkus, jis išsitiesia visu ūgiu. Jo balse girdėti tyli įžūlumo gaida. Jo šeimos įvykiai, vestuvės, krikštynos, pastojusi patelė, atsiradęs prieauglis — visa tai liečia jus.

Jam gimsta vilkiukas — puiku, rašykite ta proga sonetą.

Tam jūs ir poetas, kad kurtumėt visokias banalybes! Na kaipgi dėl to neįsiusti! Nedaug betrūksta, kad jis palieptų

jums avėti jo senus batus!

„Ką tokį jūs čia pas save laikote, brangioji? O tai šlykštynė! Iš kur jis atsirado?" — „ P a t i nežinau, kažkoks plunksnagraužys, kurį maitinu",— taip šnekučiuoja tarpusavy tos kalakutės. Net balso nenuleisdamos. Jūs girdite ir iš įpratimo liekate toks pat lipšnus. Beje, jeigu jūs susergate, jūsų ponai atsiunčia gydytoją. Žinoma, ne savo.

Kita proga pasiteirauja apie jus. Kadangi jūs jiems nelygus ir jie stovi jums nepasiekiamame aukštyje, jie yra malonūs. Jų aukšta padėtis daro juos prieinamus. Jie žino, kad jūs negalite su jais susilyginti. Niekindami jus, jie yra mandagūs. Už stalo jie jums linktelia galvą. Kartais jie žino, kaip rašoma jūsų pavardė. Jeigu jie ir duoda pajusti, kad jus globoja, tai ne kitaip kaip naiviai trempdami viską, kas jumyse sužeidžiama ir jautru! Jie jums tokie geručiai!

Argi tai ne niekšiška?

Iš tiesų būtina nubausti Džoziana. Reikia jai duoti suprasti, su kuo ji turi reikalą! Aha, ponai turtuoliai, tik dėl to, kad jūs neįstengiate visko suryti, kad, per nevalią kemšant, gali sutrikti virškinimas — jūsų pilvai ne didesni už mūsų"—pagaliau dėl to, kad išėdas geriau atiduoti, negu išmesti, jūs paverčiate šias numestas vargšams liekanas dosnumu! A, jūs duodate mums duonos kąsnį, pastogę, drabužį, tarnybą, ir jūsų įžūlumas, beprotybė, žiaurumas, begėdiškumas ir bukumas nueina iki tiek, kad Jos įtikite, jog mes jūsų skolininkai! Toji duona — tai 261

vergijos duona, pastoge — liokajaus kambarys, drabu

žis — livrėja, tarnyba — pasityčiojimas, tiesa, ji apmokama, bet bukinanti protą. A, jūs manote turį teisę plėšti mūsų šlovę, davę drabužį ir pragyvenimą, įsivaizduojate, kad esame jums skolingi ir tikitės mūsų dėkingumo! Puiku! Mes suėsime jūsų žarnas! Puiku! Mes jus išdarinėsi-me, gražioji ponia, gyvą jus prarysim, dantimis perkasime jūsų širdies sausgysles!

Ak, toji Džoziana! Argi ne baidyklė? Kuo ji taip nusipelnė? Irgi, mat, padarė nepaprastą dalyką: atėjo į pasaulį, tuo paliudydama savo tėvo kvailumą ir savo motinos begėdiškumą; padarė malonę, teikusis gyventi, ir už tai, kad ji paslaugiai sutiko būti viešu skandalu, jai sumokėjo milijonus, ji turi žemes, pilis, draustines medžioklės girias, ežerus, miškus — visko nesuminėsi! Ir, be to, ji kvaila!

Jai rašomi eilėraščiai! O jis, Barkilfedras, tiek mokęsis ir dirbęs, tiek vargęs, tiek perskaitęs ir sugrūdęs į savo galvą storų knygų, supelėjęs tarp pergamentų ir mokslo veikalų, žmogus didelio proto, puikiausiai galėjęs vadovauti armijoms ir rašyti tragedijas kaip Otvėjus ir Draidenas, jeigu tik būtų panorėjęs, jis, gimęs būti imperatorium, turėjo sutikti, kad toji visiška menkysta neleistų

jam pastipti badu! Ar begali toliau siekti šitų turtuolių, šitų nepakenčiamų aklo atsitiktinumo išrinktųjų uzurpatoriškos užmačios! Dėtis kilniaširdiškais globėjais ir šypsotis mums, kurie mielai atsigertumėm jų kraujo ir apsilaižytumėm! Kokia baisi nelygybė, kada prasta dvariškė turi šlykščią galią būti jūsų globėja, o visais atžvilgiais už ją pranašesnis žmogus pasmerktas rinkti trupinius, mėtomus tokios rankos? Ir kas tai per visuomenė "pagrįsta šitokia nelygybe ir neteisybe? Argi nevertėtų

griebti už keturių kampų ir sviesti į lubas staltiesę su visa ta puota, orgija, svaiguliu, girtumu, su svečiais, ir tais, kur alkūnėmis užsikvempę ant stalo, ir tais, kur šliaužioja keturiomis po stalu,— su įžūlėliais, kurie duoda išmaldą, ir idiotais, kurie ją priima, ir atsikrenkštus išspiauti visa

262

tai dievui tiesiai į veidą ir nublokšti dangun visą žemę!

Na, o kol kas suleiskim nagus į Džoziana.

Taip samprotaudavo Barkilfedras. Jo siela staugte, staugdavo. Toks jau įprotis pavyduolio, kad jis, save teisindamas, suplaka išvien asmeninę nuoskaudą su visuomeniniu blogiu. Neapykantos aistra šiame žiauriame žmoguje virė, kunkuliavo su nežabota jėga. Senuose penkioliktojo amžiaus žemėlapiuose, kampe, dideliame bevardžiame, neištirtame žemės plote būdavo parašyti trys žodžiai: Hic sunl leones. Toks neištirtas kampas yra ir žmoguje. Kažkur mumyse daužosi ir šėlsta aistros, ir apie tamsiąją mūsų sielos pusę taip pat būtų galima pasakyti: „Čia gyvena liūtai."

Ar šis laukinių minčių rezginys buvo toks jau visai absurdiškas? Ar jam stigo bet kokios logikos? Reikia pasakyti, ne.

Baisu pagalvoti, kad šis daiktas, kurį turime savyje, mūsų sveikas protas — tai dar ne teisingumas. Protas yra kažkas reliatyvu. Teisingumas — absoliutas. Gerai pamąstykite, koks skirtumas tarp teisėjo ir teisiojo.

Nevidonai sauvališkai elgiasi su sąžine. Yra savotiškos melo pratybos. Sofistas — falsifikatorius, ir prireikus šis falsifikatorius išniekina sveiką protą. Tam tikra labai lanksti, labai negailestinga ir labai apsukri logika tarnauja blogiui ir puikiausiai sumuša patamsyje pasislėpusią teisybę. Šėtonas baisiais kumščio smūgiais apkulia dievą.

Sofistas, kuriuo žavisi kvailiai, tuo ir garsus, kad mėlynėmis nusėja žmonijos sąžinę.

Labiausiai Barkilfedrą slėgė nujautimas, kad reikalas neišdegs. Jis užmanė didžiulį darbą ir būkštavo, kad galų

gale žalos bus nedaug tepadaryta. Nešioti savo širdyje visa naikinantį pyktį ir kietą kaip deimantas neapykantą, turėti plieninę valią, karštai trokšti kam nors pražūties •—

ir nieko nesudeginti, niekam nenukirsti galvos, nieko nesunaikinti! Būti tuo, kuo jis buvo, griaunamąja jėga, besočiu priešu, artimo laimės budeliu, būti sutvertam (nes 263

sutvėrėjas yra — velnias ar dievas, nesvarbu!) — b ū t i sutvertam tokiu, kaip Barkilfedras, ir visą savo energiją išlieti tik menkučiu sprigtu — argi tai galimas daiktas! Pra

šauti pro šalį! Būti spyruokliniu užtaisu, galinčiu svaidyti į orą uolų luitus ir tik įsodinti pamaivai guzą kakton!

Būti katapulta ir padaryti žalos tiek, kiek pirštu įspriegi!

Atlikti Sizifo darbą dėl skruzdėlei įveikiamo rezultato?

Išgiežti visą savo neapykantą beveik be pasekmių? Kaip nesijausti pažemintam, kada laikai save priešiškumo mechanizmu, galinčiu sutrinti visą pasaulį! Užvesti sudėtingą dantračių sistemą, dundėti tamsoje kaip Marli mašina, kad privertum galiuką rausvo mažojo pirštelio! Imsi vartyti, kilnoti uolas, kad suvirpintum dvaro balos paviršių! Tik dievas turi maniją veltui eikvoti jėgas: išjudina kalną, kad kurmis kitur susiieškotų sau urvą.

Be to, dvare, tame savotiškame kovos lauke, nieko nėra pavojingiau, kaip nusitaikyti į savo priešininką ir pra

šauti pro šalį. Visų pirma jūs parodote priešui savo tikrąjį

veidą ir jį suerzinate; paskui, o tai svarbiausia, šitokie dalykai nepatinka valdovui. Karaliai nelabai mėgsta krei-varankius. Jokių sumušimų, jokių šlykščių mėlynių. Išplaukite visą pasaulį, bet niekam nesukruvinkite nosies.

Kas užmuša — šaunuolis, kas sužeidžia — žioplys. Karaliams nepatinka, kada luošinami jų tarnai. Jie pyksta, kad daužote porcelianą pas juos ant židinio ar sužeidžia-te kokį dvariškį iš palydos. Dvaras turi būti švarus. Dau

žykite, bet vietoj sudaužtojo pastatykite naują, ir viskas bus tvarkoje.

Be to, tai puikiai derinasi su didikų pažiūra į apkalbas. Apkalbinėkite, bet nieko blogo nedarykite. O jeigu darote, tai jau iš peties.

Perverkit durklu, bet neįdrėkskite. Nebent užnuodytu smeigtuku. Tai kaltę švelninančioji aplinkybė. Prisiminkim, kad toks kaip tik ir buvo Barkilfedro ginklas.

Kiekvienas širstantis pigmėjas — tai indas, kuriame įgrūstas tūno Saliamono slibinas. Indas visai mažytis, sli-biuas milžiniškas. Baisiai sūdrus krešulys, laukiąs valandos, kada galės išsiplėsti neaprėpiamai. Grieždamas apmaudą, jis guodžiasi būsimuoju sprogimu. Turinys didesnis už jį talpinantį indą. Tykąs milžinas —- keista, tiesa?

Kirminas, kuriame pasislėpusi hidra! Būti šia baisia skrynele su netikėtai atšokančiu dangteliu, turėti savyje Leviataną, nykštukui tai kančia ir smagus pasitenkinimas.

Todėl niekas nebūtų galėjęs suardyti Barkilfedro planų. Jis laukė savo valando.'. Ar ji kada nors ateis? Nesvarbu. Jis jos laukė. Nepataikomai blogi žmonės viską perpina savo ambicija. Kasti duobę ir raustis po kokiu dvariškiu, iškilusiu aukščiau už mus, mėginti susprogdinti jo karjerą, rizikuojant savo galva, nors ir labai giliai būtum pasislėpęs po žemėmis, pakartojame, įdomus dalykas.

Toks lošimas įaistrina. Pagauna žmogų kaip epinės poemos rašymas. Būti visai mažyčiam ir pulti kažką nepaprastai didelį — juk tai šaunus žygdarbis! Malonu būti blusa liūto gauruose.

Išdidusis žvėris jaučia įkandimą ir nukreipia savo baisų įniršį prieš atomą. Susitikimas su tigru jam nebūtų

toks apmaudus. Ir štai pasikeičia vaidmenys. Pažemintas liūtas jaučia savo kūne vabzdžio gylį, o blusa turi teisę pasakyti: „Manyje teka liūto kraujas."

Tačiau Barkilfedro išdidumas tuo tenkinosi tik pusiau. Menka paguoda. Silpnas suraminimas. Erzinti malonu, bet kur kas geriau kankinti. Barkilfedrą graužė

įkyri mintis: jis bijojo, kad gali tik lengvai nudrėksti Džozianai viršutinį odos sluoksnį. Ko kito galėjo tikėtis jis, toks menkas, palyginus su tokia spinduliuojančia mo

terim? Menku įbrėžimu nepasitenkins tas, kuris norėtų

matyti gyvą, krauju srūvantį, nudirtą kūną, norėtų girdėti, taip staugia nuoga moteris, net be tų marškinių, kurie va

dinasi oda! Kaip pikta prisipažinti bejėgiu, turint tokį

troškimą! Deja, pasauly nieko nėra tobulo.

Iš esmės jis susitaikė su likimu. Blogiausiu atveju

?l?5

jis svajojo įgyvendinti bent pusę savo svajonių. Iškrėsti piktą išdaigą — irgi šioks toks tikslas.

Žmogus, keršijąs už geradarystę — neeilinis žmogus.

Barkilfedras kaip tik buvo toks milžinas. Paprastai nedėkingumas pasireiškia užmiršimu; šis blogio išrinktasis jį pareiškė įniršiu. Nedėkingo žmogaus širdyje — vieni pelenai. Ko buvo pilna Barkilfedro širdis? Žioruojančių

žarijų. Pyktis, rūstybė, apmaudas, pagieža čia tyliai pūtė

tą liepsną, kuri turėjo sudeginti Džoziana. Dar niekad vyras nejautė tokios niekuo nepagrįstos neapykantos moteriai! Koks siaubas! Džoziana buvo jo nemiga, jo rūpestis, jo ilgesys, jo šėlas.

Gal jisai buvo truputį ją įsimylėjęs.

XI

B A R K I L F E D R A S P A S A L O J E

Surasti jautriausią Džozianos vietą ir smogti — toks buvo dėl anksčiau mūsų išdėstytų priežasčių nepalaužiamas Barkilfedro troškimas.

Norėti — maža, reikia galėti.

Už kurio galo griebtis?

Čia ir yra visas klausimas.

Smulkūs chuliganai rūpestingai sustato numatytos įvykdyti šunybės scenarijų. Jie nesijaučia sugebėsią nustverti pirmą pasitaikiusią galimybę, geruoju ar jėga ją užvaldyti ir pajungti savo tikslams. Tuo paaiškinamos jų išankstinės kombinacijos, kurias prityrę piktadariai niekina. Prityrę piktadariai pasikliauja a priori savo piktadaryste; jie tik apsiginkluoja visokiausiais ginklais, laiko juos dėl visa ko paruoštus ir, kaip Barkilfedras, tiesiog laukia palankaus momento. Jie žino, kad iš anksto paruoštas planas gali neįtilpti į būsimo įvykio rėmus. Tokiu 266

atveju nesi padėties viešpats ir negali elgtis taip, kaip nori.

Su ateitimi derybos iš anksto nevedamos. Rytdiena mums nepavaldi. Atsitiktinumui būdingas tam tikras nedrausmingumas.

Todėl piktadariai tyko progos ir, sučiupę ką, tučtuojau, be jokių įžangų, paliepia dirbti išvien su jais.

Nei plano, nei brėžinio, nei maketo, žodžiu, jokio gatavo bato, kuris galėtų pasirodyti netinkamas nelauktam atvejui. Jie stačia galva neria į juodą bedugnę. Nieko nedelsiant ir greitai pasinaudoti bet kokiu įvykiu — tikro piktadario menas, sukčių paverčiąs demonu. Prievartauti iikimą — genijaus požymis.

Tikras piktadarys sviedžia į tave, kaip iš mėtyklės, pirmu pasitaikiusiu akmeniu.

Įgudę piktadariai pasikliauja netikėtumu, šiuo kvailu tiekos nusikaltimų bendrininku.

Pastverti progą, užšokti jai ant sprando — štai vienintelis šios rūšies talentų „poezijos menas".

O prieš tai būtina išsiaiškinti, su kuo turi reikalą. Ištirti dirvą.

Barkilfedrui tąja dirva buvo karalienė Ona.

Barkilfedras artinosi prie karalienės.

Ir prisigretino taip arti, jog kartais jam rodydavosi, kad jis girdi jos didenybės mintis.

Kartais jis, kaip asmuo, laikomas nieku, dalyvaudavo abiejų seserų pokalbiuose. Jam būdavo nedraudžiama įterpti savo dvylekį. Jis tuo naudodavosi sau pačiam pa

žeminti. Tai pats geriausias būdas įsigyti pasitikėjimą.

Vieną dieną Hempton-korte, sode, stovėdamas užpakaly kunigaikštienės, kuri buvo už karalienės, jis išgirdo, kaip Ona tęsiamu balsu pagal to meto madą ištarė

sentenciją:

— Laimingi galvijai — jiems negresia pavojus atsid u r t i pragare.

— Nes jie jau ten yra,— atsakė Džoziana.

267

Šis atsakymas, staigiai pakeitęs filosofiją religija, nepatiko karalienei. Net jeigu jis būtų giliaprasmis, vis tiek Ona būtų pasijutusi užgauta.

— Brangioji,— tarė ji Džozianai,— mudvi kalbame apie pragarą kaip dvi kvailės. Paklauskime geriau Barkilfedrą, kas yra pragaras. Jis išmano tuos dalykus.

— Kaip šėtonas? — paklausė Džoziana.

— Kaip galvijas,— atsakė Barkilfedras.

Ir nusilenkė.

— Ponia,— tarė karalienė Džozianai,— jis protingesnis už mudvi.

Tokiam žmogui, kaip Barkilfedras, prisiartinti prie karalienės — tai laikyti ją savo rankose. Jis galėjo pasakyti:

„Ji mano žinioje." Dabar reikėjo surasti būdą, kaip pasinaudoti ja savo tikslams.

Barkilfedras įsitaisė dvare. Užimti padėtį •— kas begali būti puikiau. Joks šansas nebeištrūks iš jo rankų. Ne kartą jis priversdavo piktai nusišypsoti karalienę. Tai reiškė, kad jam leidžiama medžioti.

Bet ar nebuvo dvare kokio medžioti užginto žvėries?

Ar leidimas medžioti duoda teisę pašauti į sparną ar koją, sakysim, kad ir jo didenybės tikrąją seserį?

Tai pirmas punktas, kurį reikia išsiaiškinti. Ar karalienė myli savo seserį?

Vienas klaidingas žingsnis gali viską pražudyti. Barkilfedras ėmė stebėti.

Prieš pradėdamas ėjimą, lošėjas žiūri į savo kortas. Kokius kozirius jis turi? Barkilfedras pirmiausia atkreipė dėmesį į abiejų moterų amžių: Džozianai — dvidešimt treji, Onai — keturiasdešimt vieneri. Puiku. Kortos neblogos.

Momentas, kada moteris nustoja skaičiavusi pavasarius ir ima skaičiuoti žiemas, veikia ją erzinančiai. Joje sukyla slepiamas pyktis prieš laiką, kurio griaunamąją galią ji pajunta savyje. Jaunos, tik ką pražydusios gražuolės, skleidžiančios kitiems savo kvapsnius, jums tėra spygliai, ir visos šios rožės jus bado. Jums atrodo, kad tai

•2(kS

jos atėmė iš jūsų gaivumą ir kad jūsų pačių grožis vysta todėl, kad jis pražysta kitose.

Pasinaudoti šiuo slepiamu apmaudu, pagilinti raukšles keturiasdešimtmetės moters, karalienės, veide,— štai ką protas nurodė Barkilfedrui.

Pavydas — puiki priemonė sukelti pavyduliavimą, jis iškelia jį aikštėn, kaip pelė kad išveja krokodilą.

Pagrindinis Barkilfedro dėmesys buvo nukreiptas į

Oną.

Jis žiūrėjo į karalienę, kaip žiūrima į stovintį vandenį. Bala savotiškai perregima. Nešvariame vandenyje matyti ydos, drumstame — kvailybės. Ona buvo drumstas vanduo.

Jos tingiose smegenyse judėjo jausmų gemalai ir min

čių vikšrai.

Beveik nieko aiškaus. Kažkas vos vos įžiūrima. Ir vis dėlto tai kažkas realu, nors ir beformiška. Karalienė turėjo šiokių tokių minčių. Karalienė šio to troško. Nustatyti tiksliai, ką ji mąsto ir ko trokšta — sunku. Vos pastebimus pasikeitimus, vykstančius stovinčiame vandenyje, nelengva tirti.

Karalienė, šiaip neišsiduodanti, kartais leisdavo sau kvailus ir staigius išsišokimus, šitai ir reikėjo gaudyti.

Reikėjo ją nutverti kaip tik tuo atveju.

Ko geidė sielos gilumoje karalienė Ona kunigaikštienei Džozianai? Gero ar blogo?

Problema. Tokią problemą iškėlė sau Barkilfedras.

Ją išsprendus, būtų galima eiti toliau.

Barkilfedrui pasitarnavo daugybė atsitiktinumų. O

ypač nuolatinis budrumas.

Iš vyro pusės Ona buvo tolima giminaitė naujajai Prūsijos karalienei, kurios vyras turėjo šimtą kamerhe-rių; Ona buvo gavusi Prūsijos karalienės portretą, pieštą emalėje Tiurke de Majerno būdu. Prūsijos karalienė

taip pat turėjo jaunesniąją, neteisėtai gimusią seserį, ba-ronaitę Driką.

289

Kartą Barkilfedro akivaizdoje Ona ėmė klausinėti Prūsijos ambasadorių apie šitą Driką.

— Ji turtinga?

— Labai turtinga,— atsakė ambasadorius.

— Ji turi rūmus?

—• Puikesnius už jos sesers karalienės.

— Už ko ji išteka?

— Už vieno aukšto didiko, grafo Gormo.

— Ar jis gražus?

•—• Žavus.

— O ji jauna?

— Visai jaunutė.

— Ir tokia pat graži, kaip karalienė?

Ambasadorius tyliai atsakė:

—- Dar gražesnė.

— Koks įžūlumas! — sumurmėjo Barkilfedras.

Karalienė kurį laiką patylėjo, paskui šūktelėjo:

— Ak, tie benkartai!

Barkilfedras įsidėmėjo šią daugiskaitą.

Kitą kartą, išeinant iš koplyčios, kur Barkilfedras stovėjo gana arti karalienės, užpakaly dviejų išmaldos dalytojų, lordas Deividas Deri-Moiras, skverbdamasis per karalienės freilinų eiles, padarė didelį įspūdį savo gražia išvaizda. Įkandin jo pasipylė moterų šūksniai:

—- Kaip jis išsipuošęs! Koks jis galantiškas! Kokia di dingą jo išvaizda! Koks jis gražus!

— Kaip tai nemalonu girdėti! —burbtelėjo karalienė.

Barkilfedras išgirdo.

Dabar jis žinojo, ką daryti.

Galima kenkti kunigaikštienei, nebijant sukelti karalienės nepasitenkinimą.

Pirmoji problema išspręsta.

Beliko antroji.

Kaip pakenkti kunigaikštienei?

270

Kokių priemonių galėjo suteikti taip karštai trokštamam tikslui pasiekti menkos jo pareigos?

Greičiausiai jokių!

XII

Š K O T I J A , A I R I J A I R A N G L I J A Nurodykime vieną smulkmeną: Džoziana turėjo diską".

Tai bus suprantama, jeigu prisiminsime, kad ji buvo karalienės sesuo, tiesa, pavainikė, bet šiaip ar taip karališko kraujo.

„Turėti diską" — ką tai reiškia?

Vikontas Sen-Džonas (vadinkite jį Bolingbroku), ra

šė Tomui Lenardui, Sasekso grafui: „Du dalykai daro žmogų didžiu. Anglijoje — tour, Prancūzijoje — pour."

Pour Prancūzijoje reiškia štai ką: kai karalius keliaudavo, dvaro furjeris, vakare, sustojus nakvynės, paskirdavo patalpas karalių lydintiems asmenims. Kai kurie iš tų didikų turėdavo nepaprastą privilegiją: „Jie turi pour, — skaitome 1694 metų „Istorinio žurnalo" šeštame puslapyje, t. y. furjeris, kuris skirsto butus, prie jų

pavardės parašo prielinksnį pour... pavyzdžiui: Pour M.

prince de Soubise !, o ati^mėdamas patalpą asmeniui, ne kunigaikščiui, nededa prielinksnio pour, o tiesiog rašo pavardę, pavyzdžiui: „Kunigaikštis de Zevras, kunigaikštis de Mazarinis" ir 1.1. Pour, užrašytas ant durų, nurodydavo, kad čia apsistojo kunigaikštis arba favoritas. Favoritas dar daugiau negu princas. Karalius suteikdavo pour kaip ordino juostelę arba perystę.

1 „Ponu i Subizo kunigaikščiui" . (Mūsų kalboj e šiuo atveju pranc .

prielinksnio pour funkciją atlieka naudininko linksnis (Red. past.).

271

Turėti diskų ( t o u r ) Anglijoje ne tokia jau nepaprasta garbė, bet nauda didesnė. Tai buvo tikro artimumo valdančiajam asmeniui ženklas. Tas, kas prigimta teise ar ypatinga malone gaudavo betarpiškai jo didenybės nurodymus, turėdavo savo miegamojo sienoje diską su pritaikytu prie jo skambučiu. Skambteldavo skambutis, diskas atsiverdavo, ir ant auksinės lėkštės arba aksominio pagalvėlio pasirodydavo karaliaus raštelis, paskui diskas vėl užsidarydavo. Tai būdavo intymu ir iškilminga. Paslaptingumas kasdieniniame gyvenime. Jokios kitos paskirties diskas neturėdavo. Skambutis pranešdavo apie karaliaus raštą. Jį atnešusio nematydavai. Beje, paprastai tai būdavo karalienės ar karaliaus pažas. Elžbietai valdant, „diską" turėjo Lesteris, o Jokūbui I valdant —

Bekingemas. Džoziana jį gavo per karalienę Oną, nors ir nebuvo jos favoritė. Turįs diską tartum palaikydavo tiesioginį ryšį su asmeniniu dangaus paštu, ir dievas kartas nuo karto pasiųsdavo laišką per savo laiškanešį. Nieko taip nepavydėdavo, kaip šios išimties. Ši privilegija dar labiau sustiprindavo vergiškumą. Žmogus tapdavo kone liokajumi. Dvare kiekvienas paaukštinimas žemina.

„Turėti diską" prancūziškai avoir le tour; ši angliško etiketo detalė tikriausiai bus kilusi iš kokio seno prancūziško papročio.

Ledi Džoziana, mergelė perienė, kaip Elžbieta buvo mergelė karalienė, gyvendavo, žiūrint, koks metų laikas, čia mieste, čia kaime kone karališkai, turėjo netgi lyg ir kokį savo dvarą, kuriame lordas Deividas ir kiti buvo jos dvariškiais. Nors dar nevedę, tačiau lordas Deividas ir ledi Džoziana galėdavo, nesukeldami pašaipų, rodytis viešai drauge, ir jie mielai tą darydavo. Jiedu dažnai vykdavo į vaidinimus ir į rungtynes viena karieta ir sėdėdavo vienoje tribūnoje. Nors mintis apie vedybas, kurios jiems buvo leistos ir netgi privalomos, juos šiek tiek šaldė, bet, aplamai, jiems būdavo malonu susitikinėti. Sužieduotiniams leidžiamo intymumo riba greit peržengiama. Vis 272

dėlto jiems buvo lengva to išvengti, nes per didelis laisvumas — blogo skonio požymis.

Įdomiausios bokso rungtynės tais laikais vykdavo Lem-beto parapijoje (nors oras ten ir nesveikas), kur Kenterberio arkivyskupas turėjo savo rūmus ir turtingą biblioteką, atidarytą tam tikromis valandomis padoriems žmonėms. Kartą, tai buvo žiemą, aptvertoje pievoje įvyko dviejų boksininkų susitikimas, dalyvaujant Džozianai, kurią ten atvežė lordas Deividas. Ji paklausė: „Ar moterys ten įleidžiamos?" į tai Deividas atsakė: Sunt faemlnae magnates. Laisvai išvertus, tai reikštų: „Tik ne miestietės", pažodžiui—„Yra aukštuomenės damos". Kunigaikštienė visur įleidžiama. Todėl ledi Džoziana pamatė bokso rungtynes.

Ledi Džoziana turėjo padaryti tik vieną nuolaidą —

persirengti vyriškai, kas tada buvo labai priimta. Moterys kitaip ir nekeliaudavo. Iš šešių asmenų, važiavusių Vindzoro diližansu, retai kada nebūdavo viena—dvi vyriškai persirengusios moterys. Tatai rodė, kad jos priklauso bajorijai.

Lordas Deividas, atlydėjęs moterį, pats negalėjo dalyvauti mače ir buvo paprastu žiūrovu.

Ledi Džoziana išdavė savo aukštą padėtį tik tuo, kad žiūrėjo pro lornetą: bajoriškas poelgis.

„Kilnusis" susitikimas vyko pirmininkaujant lordui Džermenui, proseneliui ar tolimam dėdei to lordo Džermeno, kuris aštuonioliktojo amžiaus pabaigoje buvo pulkininku, pabėgo iš mūšio lauko, paskui tapo karo ministru ir išsigelbėjo nuo priešininko kulkų, kad taptų

Šeridano sarkazmų auka, o tai baisiau už bet kokią kartečę. Daugelis džentelmenų ėjo lažybų: Haris Belju iš

Karletono, pretendavęs į nykstančią Bela-Akvos perystę, su Henriu, lordu Haidu, parlamento nariu nuo Danhivi-do miestelio, kuris dar vadinamas Launčestonu; gerbiamas Peregrinas Bertis, parlamento narys nuo Truro miestelio, su seru Tomu Kolepeperiu, parlamento nariu nuo 18. Ž m o g u s , kuris j u o k i a s i

•27.1

Meidstouno; lordas Lemirbo iš Lotiano markos, su Se-miueliu Trefuziu iš Penraino; seras Bartolomjus Grasdje iš Sen-Ivo su didžiai gerbiamu Čarlzu Bodviliu, kuris tu rėjo lordo Robarto titulą ir kuris yra Custos Roiulorum —

taikos teisėjas Kornvolio grafystėje. Lažinosi ir daugybė

kitų.

Vienas boksininkų buvo airis iš Tipererio, pramintas Filem-ge-Medonu, jo gimtinės kalno vardu, antrasis —

škotas Helmsgeilas. Stojo viena prieš kitą dvi tautinės ambicijos. Airija turėjo susiremti su Škotija. Erinas ruošėsi apkulti Gajotelį. Todėl lažybos viršijo keturiasdešimt tūkstančių ginėjų, neskaitant neskelbtų sumų.

Abudu čempionai buvo nuogi, tik su trumpomis ant šono susegtomis kelnaitėmis ir vinimis pakaustytais batais, suvarstytais aplink kulkšnis.

Škotas Helmsgeilas buvo nedidukas, vos devyniolikos metų vaikinas, bet jau turėjo susiūtą kaktą; štai kodėl už

jį statė du ir vieną trečdalį. Praeitą mėnesį jis įlaužė šonkaulį ir išmušė abi akis Siksmilsvoteriui; per tai jis ir sukėlė tokį entuziazmą. Statę už jį, tada laimėjo dvylika tūkstančių svarų sterlingų. Be susiūtos kaktos, jam buvo dar ir perskeltas žandikaulis. Helmsgeilas buvo vikrus ir apsukrus, ūgio ne aukštesnis už mažą moterį, stamantrus, kresnas, žemos ir grasios povyzos, ir, atrodo, gamta nieko neužmiršo, nulipdydama jį iš ypatingos tešlos; kiekvienas jo raumuo tarytum buvo skirtas vienam tikslui — kumštynėms. Tvirtas, žvilgantis, rudas kaip bronza torsas buvo kažkoks sukauptas. Jis šypsojosi, ir, be trijų išmuštų dantų, jo šypsena buvo dar žavesnė.

Jo priešininkas buvo didžiulis, platus, kitaip sakant, silpnas.

Tai buvo keturiasdešimties metų vyras, šešių pėdų

aukščio, hipopotamo krūtine, romios išvaizdos. Savo kumščiu jis būtų galėjęs pramušti laivo denį, bet nemokėjo smogti. Airis Filem-ge-Medonas buvo itin geras taikinys ir, regis, dalyvavo bokse ne tiek dėl to, kad smogtų,

2Vt

bet kad gautų smūgius. Tačiau jautėsi, kad jis ilgai išsilaikys. Jis priminė ne visai iškeptą, sunkiai įkandamą ir neįmanomą valgyti rostbifą. Vietiniu žargonu tokie stipruoliai vadinami žalia mėsa — raw flesh. Jis buvo žvairas. Atrodė susitaikęs su likimu.

Abu vyrai praeitą naktį išmiegojo vienoje lovoje. Abu nugėrė iš vienos stiklinės portveino per tris pirštus.

Ir vienas, ir antras turėjo būrelį savo šalininkų, rūsčios išvaizdos vyrukų, kurie prireikus mokėtų pagąsdinti teisėjus. Helmsgeilo šalininkų būrelyje krito į akis Džonas Gromeinas, išgarsėjęs tuo, kad nešė ant nugaros jautį, ir kažkoks Džonas Brėjus, kuris kartą užsimetė ant pečių

dešimt maišų miltų po penkiolika galionų kiekviename, dar malūnininką priedo ir nuėjo su ta našta daugiau kaip du šimtus žingsnių. Filem-ge-Medono šalininkų pusėje buvo lordo Haido atvestas iš Launčestono kažkoks Kilteris, kuris gyveno Žaliojoje pilyje ir aukščiau pilies bokšto išmesdavo per petį dvidešimties svarų akmenį. Sie trys vyrai, Kilteris, Brėjus ir Gromeinas, buvo kilę iš

Kornvoiio, kas teikė garbę tai grafystei.

Kiti šalininkai buvo grubūs padaužos tvirtom nugarom, kreivom kojom, gumbuotom didžiulėm letenom, bukais veidais, apsiskarmaliavę, nieko nebiją, teismo ne kartą bausti.

Daugelis iš jų puikiai sugebėdavo nugirdyti policininkus. Kiekvienoje profesijoje reikalingi talentai.

Laukymė buvo už Lokių sodo, kur kadaise vykdavo lokių, jaučių ir dogų kovos, už paskutinių, dar nebaigtų

statyti namų; šalia riogsojo Henriko VIII sugriautos šv. Marijos Over-Rajaus priorijos mūrai. Pūtė šiaurys, dulkė smulkus lietus, greit pavirstas plikšala. Tarp susirinkusių džentelmenų galėjai pažinti šeimos tėvus: jie turėjo išskleistus skėčius.

Filem-ge-Medono pusėje buvo pulkininkas Monkrifas, arbitras, ir Kilteris, sekundantas.

Helmsgedo pusėje — gerbiamas Pjugas Bjumeris, arbitras, ir lordas Dezertemas iš Kilkerio, sekundantas.

Keletą minučių, kol buvo tikrinami laikrodžiai, abudu boksininkai nejudėdami stovėjo aptvare. Paskui jie priėjo vienas prie kito ir paspaudė rankas.

Filem-ge-Medonas tarė Helmsgeilui:

— Norėčiau eiti namo.

Helmsgeilas garbingai atsakė:

— Reikia kovoti, negi veltui susirinko bajorai.

Nusirengusiems kovotojams buvo šalta. Filem-ge-Medonas drebėjo. Jis kaleno dantimis.

Daktaras Elinoris Sarpas, Jorko arkivyskupo giminaitis, šūktelėjo jiems:

— Kumščiuokitės, nevidonai! Bemat apšilsite.

Sie meilūs žodžiai juos išjudino.

Jie puolė vienas antrą.

Bet nė vienas nebuvo įniršęs. Pirmieji trys susirėmimai praėjo vangiai. Reverendas daktaras Gumdraitas, vienas iš

keturiasdešimties „Visų sielų kolegijos" narių, sušuko:

— Tegul atneša jiems džino!

Bet abudu „referi" ir abudu „krikštatėviai", visas teisėjų ketvertukas, nutarė laikytis taisyklių. Vis dėlto buvo šaltoka.

Buvo girdėti šūksniai: first blood! Žiūrovai reikalavo

„pirmo kraujo". Priešininkus sustatė vieną prieš kitą.

Jie pasižiūrėjo, prisiartino, ištiesė rankas, apčiupinėjo kits kito kumščius, paskui atsitraukė. Staiga mažasis Helmsgedas pašoko.

Prasidėjo tikroji kova.

Filem-ge-Medonas gavo smūgį tiesiai į kaktą, tarp antakių. Visas jo veidas pasruvo krauju. Minia rėkė: „Helmsgeilas praliejo raudoną vyną!" Jam plojo. Filem-ge-Medonas. skeryčiodamas rankomis lyg malūnas sparnais, ėmė

smūgiuoti kumščiais, kur pakliuvo.

Gerbiamasis Peregrinas Bertis pastebėjo:

— Apako. Bet dar ne visiškai.

276

Tada Heliusgeilas išgirdo iš visų pusių paskatinimo šūksnį; Bung his peepers! 1

Bendrai paėmus, abudu čempionai buvo gerai parinkti, ir, nors oras neatrodė palankus, buvo aišku, kad mačas pasiseks. Pusmiižinio Filem-ge-Medono privalumai jam Eik kliudė: jis sunkiai judėjo. Jo rankos buvo tikri vėzdai, bet kūnas — neapvaldyta masė. Mažasis škotas bėgiojo, daužė, šokinėjo, griežė dantimis, judesių greitumu padvigubindavo savo jėgą, nevengė gudrybių. Iš vienos pusės primityvus, laukinis, neišlavintas, nemokšiškas kumštis; iš antros pusės — civilizuotas kumštis. Helmsgeilas kovojo tiek pat savo nervais, kiek ir raumenimis, tiek pat savo pykčiu, kiek ir jėga; Filem-ge-Medonas panėšėjo į aptingusį mėsininką, bent kiek apsvaigintą priešlaikinio smūgio. Menas grūmėsi su gamta. Įniršęs žmogus su barbaru.

Buvo aišku, kad barbaras bus nugalėtas. Bet negreit, čia ir slypėjo visas įdomumas.

Mažasis prieš dičkį. Pranašesnis buvo mažasis. Katė

susidoroja su dogu. Dovydai visada įveikia galijotus.

Šūksnių kruša birte biro ant kovotojų:

— Bravo, Hetmsgail! good! well done, highlander! —

Now, Phelem!2

Helmsgeilo bičiuliai skatindami kartojo:

— Išmušk jam žlibes!

Helmsgeilas geriau padarė. Staigiai susilenkęs ir atsitiesęs kaip gyvatė, jis smogė Filem-ge-Medonui į krūtinkaulį.

Milžinas susvirduliavo.

— Neteisingas smūgis! — sušuko vikontas Bernardas.

Filem-ge-Medonas sudribo ant Kilterio kelio, sakydamas :

-— Aš pradedu sušilti.

Lordas Dezertemas, pasitaręs su referi, paskelbė:

— Penkių minučių pertrauka.

1 Išmuš k ja m žlibes!

2 Bravo, Helmsgeilai! Puiku ! Gerai, kalnieti ! — Tav o eilė, Filem !

277

Fileni-ge-Medonas alpėjų. Kilteris flanele nušluostė

jam nuo akių kraują ir prakaitą nuo kūno ir įkišo į burną plėčkos kaklelį. Tai buvo vienuoliktasis susirėmimas.

Be žaizdos kaktoje, Filem-ge-Medono krūtinės ląsta buvo įlaužta, išsipūtęs pilvas ir sužeistas momuo. Helmsgeilas visai nenukentėjo.

Džentelmenų tarpe kilo bruzdesys.

Lordas Bernardas pakartojo:

— Smūgis neteisingas.

— Lažybos lygiomis,— tarė lordas Lemirbo.

— Aš atsiimu savo sumą! — tarė seras Tomas Kolepeperis.

O gerbiamasis parlamento narys nuo Sen-Ivo miestelio, seras Bartolomjus Grasdje, pridūrė:

— Grąžinkite mano penkis šimtus ginėjų, ir aš išeinu.

-— Nutraukite mačą,— sušuko susirinkusieji.

Bet Filem-ge-Medonas pakilo, svirduliuodamas kaip girtas, ir tarė:

— Tęskime mačą, bet su viena sąlyga. Aš taip pat turiu teisę duoti neteisingą smūgį.

Iš visų pusių ėmė šaukti;

— Sutinkame!

Helmsgeilas gūžtelėjo pečiais.

Po penkių minučių pertraukos rungtynės vėl prasidėjo.

Kova, kuri Filem-ge-Medonui buvo agonija, Helmsgeilui buvo tik žaidimas.

Stai ką reiškia mokėjimas! Mažiukas surado būdą pasodinti dičkį in chancery, t. y. Helmsgeilas staiga pastvėrė didžiulę Filem-ge-Medono galvą savo kairiąja, plieniniu piautuvu sulenkta ranka, ir, laikydamas ją pakaušiu žemyn po pažastimi, dešiniosios kumščiu, kaip kūju į vinį, tik iš viršaus ir iš apačios, ėmė daužyti, kol visiškai sutalžė veidą. Kai pagaliau Filem-ge-Medonas išsilaisvino ir pakėlė galvą, veido nebebuvo.

Nosis, akys, burna dabar atrodė kaip juoda, krauju permirkusi kempinė. Jis nusispiovė. Ant žemės nukrito keturi dantys.

Paskui jis griuvo. Kilteris sugavo jį ant savo kelio.

Helmsgeilas tik truputį nukentėjo. Kelios nedidelės mėlynės ir nudrėkstas raktikaulis.

Šalčio niekas nebejautė. Už Helmsgeilą prieš Filem-ge-Medoną dabar statė šešiolika su ketvirčiu.

Haris iš Karletono sušuko:

— Filem-ge-Medonas baigtas! Statau už Helmsgeilą savo Bela-Akvos perystę ir lordo Belju titulą prieš seną Kcnterberio arkivyskupo peruką.

—• Duok savo snukį,— tarė Kilteris Filem-ge-Medonui ir, apipildamas kruviną flanelę džinu iš butelio, nuplovė

jam veidą. Pasirodė burna, ir Filem-ge-Medonas pakėlė

vieną voką. Smilkiniai, atrodė, buvo perskelti.

— Dar vienas susirėmimas, drauguži,— tarė Kilteris ir pridūrė: — Už žemutiniojo miesto garbę.

Velsiečiai ir airiai supranta vieni kitus, tačiau Filem-ge-Medonas neparodė jokio ženklo, kad jis dar gali ką suvokti.

Kilterio palaikomas, Filem-ge-Medonas atsistojo. Tai buvo dvidešimt penktasis raundas. Iš to, kaip šis ciklopas (nes jis neteko vienos akies) atsistojo į poziciją, visi suprato, kad jau galas; niekas neabejojo, kad jis baigtas.

Gindamasis jis pakėlė ranką virš smakro; tai buvo mirštgyvio neapdairumas. Helmsgeilas, tik lengvai suprakaitavęs, šūktelėjo:

— Statau už save. Tūkstantį prieš vieną.

Ir užsimojęs Helmsgeilas smogė, bet — keisčiausia —

abudu pargriuvo. Pasigirdo linksmas mykimas.

Tai Filem-ge-Medonas taip reiškė savo džiaugsmą.

Baisusis Helmsgeilo smūgis į kiaušą davė Filem-ge-Medonui teisę pažeisti taisykles; jis smogė Helmsgeilui į bambą.

279

Helmsgeilas tįsojo ant žemės ir karkė.

Arbitrai, pamatę Helmsgeilą ant žemės, tarė:

— Atsimokėjo.

Visi ėmė ploti, net ir pralošusieji.

Filem-ge-Medonas neteisėtu smūgiu atsimokėjo už

neteisėtą smūgį: pasinaudojo savo teise.

Helmsgeilą išnešė neštuvais. Visi buvo įsitikinę, kad jis nebeatsigaus. Lordas Robartas sušuko:

— Aš išlošiau tūkstantį du šimtus ginėjų.

Filem-ge-Medonas tikriausiai liks luošas visam gyvenimui.

Išeidama Džoziana paėmė po ranka lordą Deividą, kas toleruojama tarp sužadėtinių. Ir tarė jam:

— Buvo labai gražu. Bet...

— Kas bet?

— Aš maniau, kad rungtynės išsklaidys nuobodulį.

Pasirodo, ne.

Lordas Deividas stabtelėjo, pažvelgė į Džoziana, suspaudė lūpas, išpūtė skruostus ir palingavo galvą, kas reiškė: „Turėsim omeny", paskui tarė kunigaikštienei:

— Prieš nuobodulį tėra vienas vaistas.

— Koks?

— Gvinplenas.

Kunigaikštienė paklausė:

— O kas tasai Gvinplenas?

ANTROJI KNYGA

GVINPLENAS IR DĖJA

i

S I A M E S K Y R I U J E I Š V Y S I M E V E I D Ą T O , K U R I O I K I Š I O L M A T Ė M E T I K V E I K S M U S

Gamta nepašykštėjo savo malonių Gvinplenui. Ji davė jam iki pat ausų išsišiepiančią burną, visai ant akių

užsilenkiančias ausis, beformę nosį, kad turėtų kur slankioti komedianto akiniai, ir veidą, į kurį negalėdavai žiūrėti nesijuokdamas.

Tik ką pasakėme, kad gamta buvo apibėrusi Gvinpleną savo dovanomis. Bet argi tai buvo vien gamtos darbas?

Ar jai kas nors nepadėjo?

Akys kaip du siauri plyšiukai, burnos vietoje žiojinti anga, užsirietęs į viršų gumbas su dviem šnervių skylėm, veidas, suplotas į blyną — ir visa tai juokinimo dėlei; buvo aišku, kad gamta pati viena nesukuria tokių šedevrų.

Tik ar visada juokas reiškia džiaugsmą?

Jei kas, pamatęs šį juokdarį,— nes tai buvo juokdarys,— po to, kai išsisklaidydavo pirmasis linksmumo sukeltas įspūdis, imdavo atidžiai stebėti šį žmogų, pažindavo meistriškos rankos darbą. Šitoks veidas ne atsitiktinis gamtos pokštas, o kažkieno sąmoningų pastangų

vaisius. Tobulas išbaigtumas gamtai nebūdingas. Žmogus negali pasidaryti gražuoliu, bet jis turi visas galimybes save subiaurinti. Iš hotentotiško profilio jūs nepadarysite romėniško, bet graikišką nosį galite padaryti kal-mukiška. Reikia tik įlaužti tarpunosį ir priploti šnerves.

Ne veltui viduramžių šnekamoji lotynų kalba sukūrė

veiksmažodį denasare {. Ar kartais Gvinplenas vaikystėje nebuvo vertas tiek dėmesio, kad kas nors imtųsi pakeisti jo veidą? Kodėl gi ne? Na kad ir žmonėms jį rodyti ir tuo būdu pasipelnyti? Iš visko sprendžiant, šį veidą sudarkė prityrę vaikų luošintojai. Matyt, ne be kažkokio paslaptingo, tikriausiai okultistinio mokslo, turin

čio tiek pat bendro su chirurgija, kiek alchemija su chemija, buvo apdorotas šis kūnas, aišku, labai ankstyvame amžiuje, ir tyčia sukurtas norimas veidas. Remiantis šiuo mokslu, kuris sumaniai naudojosi piūviais, nuskausminimu ir ligatūromis, buvo prailginta burnos anga, įpiau-nant kampuose lūpas, apnuogintos dantenos, ištemptos ausys, išimtos kremzlės, į kitą vietą nustumti antakiai ir skruostai, paplatinti veido raumenys, sulygintos siūlės ir randai, vėl užtempta oda, amžinai paliekant prašieptą išraišką; šitaip iš talentingo skulptoriaus rankų išėjo ši kaukė — Gvinplenas.

Tokiais, kaip jis, negimstama.

Kaip ten bebūtų, Gvinplenas nuostabiai pavyko. Gvinplenas buvo apvaizdos dovana žmonių liūdesiui. Kokios apvaizdos? Ar nėra šalia dievo apvaizdos ir šėtono apvaizdos? Mes statome šį klausimą, nesiimdami jo išspręsti.

Gvinplenas buvo juokdarys. Jis juokindavo publiką.

Jo sukeltam įspūdžiui niekas negalėdavo prilygti. Jis išgydydavo hipochondrikus vien savo pasirodymu. Gedulą nešiojantiems reikėdavo jo vengti, nes išvydę nenorom pradėdavo juoktis net iki nepadorumo. Kartą atėjo budelis, ir Gvinplenas privertė jį kvatoti. Žmonės žiūrėdavo į Gvinpleną, susiėmę už šonų; vos tik jis praverdavo bur-1 Padaryt i benosiu- [lot.].

iią, visi raičiodavusi ant žemės. Jis buvo liūdesio ašigalio priešingybė. Viename gale splinas1, antrame—Gvinplenas.

Todėl greit prekymečiuose ir kryžkelėse jis įgijo pasididžiavimo vertą baisūno vardą.

Juokdamasis Gvinplenas juokindavo kitus. Ir vis dėlto jis pats nesijuokdavo. Juokdavosi jo veidas, bet ne mintis. Juokdavosi tiktai toji neregėtai baisi fizionomija, atsitiktinumo ar kažkokio ypatingai keisto verslo sukurta.

Pats Gvinplenas čia buvo niekuo dėtas. Jo išorė nepriklausė nuo vidinės būsenos. Jis negalėjo nuvyti nuo savo kaktos, skruostų, antakių, burnos to nevalingo juoko.

Juokas visam gyvenimui buvo įspaustas jo veide. Tai buvo mechaniškas juokas ir juo labiau užkrečiantis, nes atrodė sustingęs amžinai. Niekas neatsilaikydavo prieš šį

išsišiepusį snukį. Du konvulsiniai burnos judesiai persiduoda: juokas ir žiovulys. Dėl tos paslaptingos, tikriausiai vaikystėje jam padarytos operacijos visos Gvinpleno veido dalys dalyvaudavo šiame juoke, visa jo fizionomija į tai būdavo sutelkta, panašiai kaip kad tekinio stipinai sueina į stebulę; kokie bebūtų buvę Gvinpleno jausmai, jie tik sustiprindavo šią keistą juoko išraišką, teisingiau, ją dar labiau užaštrindavo. Nustebimas, kančia, piktumas, gailestis — tik dar labiau pabrėždavo tą linksmą raumenų grimasą; nors Gvinplenas verktų, vis tiek jo veidas juoktųsi. Ką jis bedarytų, ko betrokštų, ką be-mąstytų, užtekdavo jam tik pakelti galvą, ir minia, jeigu tik minia būdavo čia pat, pratrūkdavo griausmingu kvatojimu.

Įsivaizduokite linksmą Medūzą.

Tai būdavo taip netikėta, jog viskas išlėkdavo iš galvos, ir norom nenorom reikėdavo juoktis.

Antikinis menas mėgo puošti teatrų frontonus bronzinėmis besijuokiančiomis kaukėmis. Tokia kaukė vadi-1 Niūri nuotaika , nusivylimas, melancholij a (angį.).

283

Uosi Komedija, Bronzinė kaukė tarytum juokėsi ir juokino, bet sykiu atrodė susimąsčiusi. Visa parodija, pereinanti į beprotybę, visa ironija, pereinanti į išmintį, kaupėsi ir teikėsi šiame veide: rūpesčiai ir sielvartai, pasi

šlykštėjimai ir nusivylimai atsispindėdavo šioje beaistrėje kaktoje, ir gaudavosi kraupi išdava — linksmumas; vienas lūpų kamputis, kurs į žmonijos pusę, pakeltas pa

šaipos, antrasis, kurs į dievų pusę,— piktžodžiavimo; žmonės ateidavo palyginti su šiuo idealiu sarkazmo modeliu tos ironijos atsargos, kurią kiekvienas mūsų nešiojame savyje, ir minia, tolydžio besikeičianti aplink šį

bronzoje įamžintą juoką, leipdavo iš džiaugsmo, matydama sustingusią pasityčiojimo šypseną. Uždėjus šią niaurią, negyvą antikinės komedijos kaukę gyvam žmogui, beveik galima būtų pasakyti, jog tai Gvinplenas. Tokia šėtoniška nenumaldomo linksmumo galva ir kėpsojo ant jo kaklo. Kokia našta žmogaus pečiams šis amžinas juokas!

Amžinas juokas. Pamąstykime ir išsiaiškinkime tų

žodžių prasmę. Jeigu tikėtumėm manichiejais, gėrio pradas kartais atsitraukia prieš blogio pradą, ir netgi paties dievo veikloje esti pertrūkių. Pamąstykite taip pat ir apie valią. Mes neprileidžiame, kad ji visada galėtų būti bejėgė. Būtis panaši į laišką, kurio prasmę pakeičia post-scriptum. Gvinplenui post-scriptum buvo toks: valios jėga, sukaupęs į tai visą savo dėmesį, žinoma, jeigu jokia emocija neatitraukdavo jo minčių ir nesusilpnindavo jo pastangų įtampos, jis galėdavo nuvyti nuo savo veido tą amžiną šaipulį ir užsidėti savotišką tragizmo šydą; tada niekas, į jį žiūrėdamas, nebesijuokdavo, o drebėdavo.

Turime pasakyti, kad Gvinplenas beveik niekad ir nesistengdavo to daryti, nes tai skausmingai jį vargindavo, o įtampa būdavo tiesiog nepakeliama. Be to, ma

žiausias išsiblaškymas, menkiausias susijaudinimas, ir šis juokas, akimirkai nuvytas nuo jo veido, nesulaikomas 2S-i

kaip jūrų potvynis, vėl pasirodydavo ir juo tšraiškingiau, juo tas susijaudinimas būdavo stipresnis.

Išskyrus šituos atvejus, Gvinpleno juokas buvo am

žinas.

Žiūrėdami į Gvinpleną, žmonės juokdavosi. Bet pasijuokę nusigręždavo. Ypač šlykštėdavosi moterys. Sis žmogus buvo baisus. Mėšlungiškas žiūrovų kvatojimas buvo savotiška duoklė, išmokama linksmai, kone mechaniškai.

Bet juoko bangai nusiritus, moterims žiūrėti į Gvinpleną būdavo nebepakenčiama, ir jos nuleisdavo akis.

Šiaip jis buvo aukštas, gražiai sudėtas, miklus, anaiptol nebiaurus, jeigu ne tas veidas. Tai buvo dar vienas ženklas, patvirtinąs spėliojimą, kad Gvinplenas greičiau buvo gabių žmogaus rankų, o ne gamtos kūrinys. Gvinpleno kūno grožiui tikriausiai turėjo atitikti ir gražus veidas. Jis gimė toks, kaip ir kiti vaikai. Kūno nepalietė, tik perdirbo veidą. Gvinplenas buvo tyčia subiaurotas.

Tai bent atrodė panašu į tiesą.

Dantys buvo palikti. Dantys reikalingi juokui. Juos turi ir numirėlio kaukolė.

Jam padaryta operacija turėjo būti baisi. Jis nieko nebeatsiminė, bet tai dar ne įrodymas, kad jis jos nebuvo iškentėjęs. Si chirurginė skulptūra galėjo pavykti tik darant ją visai mažam kūdikiui, kuris nenumanė, kas su juo dedasi, ir lengvai galėjo žaizdą palaikyti liga. Be to, anais laikais, kaip prisimenate, migdomieji ir nuskausminantieji vaistai jau buvo žinomi. Tiktai tuomet tai buvo vadinama magija. Šiandien tai vadinama anestezija.

Apdovanoję Gvinpleną šitokiu veidu, augintojai pasistengė jame išvystyti gimnasto ir atleto ypatybes; jo sąnariai, mokamai išstumti iš vietos ir sugebą atsilenkti į

priešingą pusę, gavo klouno paruošimą ir galėjo judėti kaip durų vyriai ten ir atgal. Jokia smulkmena nebuvo praleista, kad vaikas kaip reikiant įsisavintų komedianto amatą.

285

Jo plaukai buvo nudažyti niekad neišblunkančia ochros spalva — paslaptis, vėl atrasta mūsų laikais. Ja naudojasi gražios moterys; tai, kas kadaise biaurindavo, dabar laikoma gražinimo priemone. Gvinpleno plaukai buvo rudi; nuo dažų, matyt, labai kandžių, jie pasidarė

kieti ir šiurkštūs. Šis stirksantis šepetys, veikiau karčiai, o ne plaukai, dengė ir slėpė gražiai išsivysčiusį kiaušą —

minties talpyklą. Kad ir kokia buvo toji operacija, sunaikinusi veido harmoniją ir sudarkiusi jo raumenis, vis dėlto ji nepakenkė kaukolės formai. Gvinpleno veido kampas buvo įspūdingas, stebino savo jėga. Už šios juoko kaukės slypėjo siela, linkusi, kaip ir visų žmonių, svajoti.

Be to, šis juokas Gvinplenui buvo didžiausia dovana.

Jis nepriklausė nuo jo valios, bet teikė naudą. Šiuo juoku jis užsidirbdavo pragyvenimui, Gvinplenas — skaitytojai, be abejo, jį jau pažino —

buvo tas pats vaikas, paliktas žiemos vakarą Portlendo pakrantėje ir priglaustas Veimaute, vargingoje būdoje ant ratų.

II

DEJA

Vaikas tapo vyru. Nuo to laiko praslinko penkiolika metų. Ėjo 1705-ieji. Gvinplenui turėjo sukakti dvidešimt penkeri.

Ursus pasiliko abu vaikus pas save. Susidarė klajojanti trupė.

Ursus ir Homo suseno. Ursus visiškai prapliko. Vilkas pražilo. Vilkų amžius nėra nustatytas taip, kaip šunų. Pagal Moleną, kai kurie vilkai išgyvena aštuoniasde

šimt metų, jų tarpe mažasis kuparinis vilkas, caviae vorus, ir Sėjo aprašytasis muskusinis vilkas, canis nubilus.

286

Mažytė, rasta ant numirusios moteriškės krūtinės, dabar buvo šešiolikmetė blyškaus veido, tamsiaplaukė mergina, aukšta, plona, gležna, tokia liaunutė, jog atrodė

virpanti ir galinti perlūžti, neišpasakytai graži, spinduliuojančiomis akimis, tačiau neregė.

Lemtingoji žiemos naktis, parbloškusi elgetą su jos kūdikiu į sniegą, sudavė dvigubą smūgį: nužudė motiną ir apakino dukterį.

Regimojo nervo atrofija visam gyvenimui sustingdė

vyzdžius šios merginos, savo ruožtu tapusios moterimi.

Jos veide, į kurį neįsiskverbdavo dienos šviesa, tik liūdnai nuleisti lūpų kampučiai rodė šį kartų nusivylimą. Didžiulės, giedros akys pasižymėjo keista savybe: pačiai merginai užgesusios, jos spindėjo kitiems. Paslaptingi žibintai, apšviečia tiktai išorinį pasaulį. Sios nematančios akys švytėjo. Si amžinosios nakties kalinė skaistino niūrią aplinką, kurioje gyveno. Iš savo beviltiškos tamsos gelmių, būdama už juodos sienos, vadinamos neregyste, ji žėrė spindulius. Ji nematė saulės, bet saulė buvo joje.

Jos negyvas žvilgsnis buvo kažkoks dangiškas, sutelktas.

Ji buvo naktis, ir iš tos neatitaisomos tamsos, tapusios jos būtimi, ji žibėjo kaip žvaigždė.

Ursus, beprotiškai mėgęs lotyniškus vardus, ją pakrikštijo Dėja. Jis prieš tai truputį pasitarė su savo vilku; jis jam pasakė: „Tu atstovauji žmogui, aš — žvėriui; mudu abu žemės gyventojai; ši mažytė atstovaus dangui.

Jos silpnumas — iš tiesų visagalybė. Tokiu būdu mūsų

būdoje tilps visata: žemiškasis, gyvuliškasis ir dieviškasis pasauliai."

Vilkas neprieštaravo.

Taip rastinukė buvo pavadinta Dėja.

Dėl Gvinpleno Ursui neteko laužyti galvos. Tos pa

čios dienos rytą, kada jis pastebėjo, kad berniukas subiaurotas, o mergytė akla, jis paklausė:

— Berniuk, kuo tu vardu?

287

Ir berniukas atsakė:

— Mane vadina Gvinpienu.

— Tebūnie Gvinplenas,— tarė Ursus.

Dėja dalyvaudavo Gvinpleno pasirodymuose.

Jeigu būtų galima padaryti žmonijos nelaimių suvestinę, tai toji suvestinė būtų Gvinplenas ir Dėja. Jiedu atrodė gimę kiekvienas atskiroje kapų rūsio dalyje: Gvinplenas — baisiojoje, Dėja — tamsiojoje. Jų buitys buvo sukurtos iš skirtingos tamsos, paimtos iš dviejų gąsdinančių nakties pusių. Dėja nešiojo tamsą savyje, o Gvinplenas — savo veide. Dėja kažkuo priminė šmėklą, Gvinp l e n a s — baidyklę. Dėjai buvo kraupu gyventi, o Gvinplenui kur kas blogiau. Regintis Gvinplenas turėjo skausmingą galimybę lyginti save su kitais, kurios neturėjo akloji Dėja. Bet Gvinpleno padėtyje,— prileiskime, kad jis stengėsi joje susigaudyti,— lyginti, vadinasi, pačiam savęs nebesuprasti. Turėti kaip Dėja neregintį žvilgsnį, kuriam neegzistuoja išorės pasaulis,— didžiulė nelaimė, bet vis dėlto žymiai mažesnė, negu būti mįsle sau pa

čiam, jausti, kad tavyje taip pat kažko trūksta, matyti visatą ir nematyti joje savęs. Ant Dėjos buvo užmestas nakties šydas, o ant Gvinpleno veido buvo uždėta kaukė.

Kaip visa tai išreikšti žodžiais? Iš gyvos jo paties kūno mėsos buvo padaryta toji kaukė. Jis nežinojo, kokie tikrieji jo veido bruožai. Jie nesugrąžinamai dingę. Juos pakeitė kitais. Jo tikrąją išvaizdą palaidojo užmarštis.

Jo galva gyveno, o veidas buvo miręs. Jis neatsiminė, ar buvo kada nors jį matęs. Žmonija Dėjai kaip ir Gvinplenui buvo išorinis faktas; jiedu buvo kažkur toli nuo jo; ji buvo vieniša, jis taip pat; Dėjos vienatvė buvo niauri; ji nieko nematė; Gvinpleno vienatvė buvo grasi — jis matė

viską. Dėjai visas pasaulis nesiekė toliau jos klausos ir lytėjimo; tikrovė buvo ribota, aprėžta, ankšta, dingstanti už kelių žingsnių nuo jos; beribė jai buvo tik tamsa; Gvinplenui žodis „gyventi" reiškė amžinai matyti prie

šais save minią ir būti nuo jos atskirtam. Dėja buvo švie-2SS

sos tremtinė; Gvinplenas — gyvenimo tremtinys. Iš tiesų

tai buvo du bedaliai. Galimų negandų gelmės buvo pasiektos. Jiedu abu ir tūnojo tose gelmėse. Prašalaitis, juos pamatęs, ne tik susimąstytų, bet ir pajustų neapsakomą gailestį. Ko tik jie neiškentėjo? Nelaimės nuosprendis aiškiai slėgė šias dvi žmogiškas būtybes, ir niekad likimui nebuvo pavykę taip sumaniai paversti šių niekam nieko blogo nepadariusių žmonių gyvenimo kankyne, tikru pragaru.

0 tuo tarpu jie gyveno rojuje.

Jie mylėjo vienas antrą.

Gvinplenas dievino Dėją. Dėja laikė Gvinpleną dievu.

— Tu toks gražus! •— sakydavo ji jam.

III

O C U L O S NO N H A B E T, ET V I D E T 1

Vienintelė moteris pasaulyje matė Gvinpleną — akloji mergina.

Kas jai buvo Gvinplenas, Dėja žinojo iš Ursaus, kuriam Gvinplenas papasakojo apie vargingą savo kelionę is Portlendo į Veimautą ir apie visus baisumus, patirtus po to, kai jį paliko vieną. Ji žinojo, kad ją, kūdikį, merdėjusią numirusios motinos glėbyje ir žindusią lavono krūtį, surado būtybė, ne ką didesnė už ją; kad ši būtybė, išbraukta ir tartum palaidota niauraus visuotinio atstūmimo verpete, išgirdo jos riksmą; kad jis nebuvo kurčias, nors visi buvo jam kurti, kad šis vienišas, silpnas, pamestas, be jokios atramos žemėje, vos pavelkąs kojas per dykumą, nuovargio iškamuotas ir pakirstas, priėmė

iš nakties rankų šią naštą, kitą vaiką; kad jis, nesitikė-

1 Akių neturi , o mat o [lot).

19. žmogus, kuris juokiasi

289

jęs jokios dalios tose neaiškiose dalybose, kurios vadinamos lemtimi, pasirūpino kito likimu; kad jis, pats būdamas vargas, baimė ir nusiminimas, tapo apvaizda; kad, užsivėrus dangui, jis atvėrė savo širdį; kad žūdamas išgelbėjo kitą; kad, neturėdamas nei pastogės, nei prieglobsčio, jis kitam suteikė užuovėją; kad jis atstojo ir motiną, ir žindyvę; kad jis, vienas kaip pirštas pasaulyje, atsakydamas jį palikusiems, įsūnijo kitą vaiką; kad, iš

visų pusių apsuptas tamsos, jis davė šį pavyzdį; kad, nelaikydamas savęs per daug apkrautu, jis užsivertė ant savo pečių svetimos nelaimės naštą; kad šioje žemėje, kur, rodos, neturėjo nieko artimo, jis atskleidė pareigos buvimą; kad ten, kur visi būtų suabejoję, jis drąsiai žengė pirmyn; kad ten, kur visi būtų atšokę, jis nepasišalino; kad jis įkišo ranką į kapo angą ir ištraukė ją, Dėją; kad pats pusnuogis atidavė savo skarmalus, nes jai buvo šalta; kad pats išalkęs pagalvojo, kaip čia ją pagirdžius ir pamaitinus; kad dėl šios mažytės tas mažas vaikas grūmėsi su mirtimi ir grūmėsi su visais jos pavidalais: žiema ir sniegu, vienatve, siaubu, šalčiu, alkiu ir troškuliu, uraganu; kad dėl jos, Dėjos, šis dešimtmetis titanas stojo į kovą su nakties begalybe. Ji žinojo, kad visa tai jis padarė vaikas ir kad dabar, tapęs vyru, jis yra jos, silpnos — jėga, jos, neturtingos •— turtas, jos, sergan

čios — išgijimas, jos, aklos — regėjimas. Pro šią tankią, jai nepažįstamą uždangą, vertusią ją laikytis nuošaliai nuo gyvenimo, ji aiškiai suvokė tą atsidavimą, tą savęs išsižadėjimą, tą drąsą. Dvasinėje srityje heroizmas įgauna visiškai aiškius kontūrus. Ji pagaudavo tuos tauriuosius kontūrus iš tos žodžiais neišreiškiamos atsietinės būsenos, kur gyvena saulės neapšviečiama mintis, ji įžvelgdavo tą paslaptingą dorybės bruožą. Supama tamsių, kažkur judančių daiktų (tokį vienintelį įspūdį jai keldavo tikrovė), kupina stingdančio nerimo, kuris būdingas neveiklioms būtybėms, amžinai būkštaujančioms dėl galimų pavojų, jausdamasi, kaip ir visi aklieji, be jokios

290

apsaugos šiame gyvenime, ji tvirtai žinodavo, kad kažkur viršum jos yra Gvinplenas,— Gvinplenas, kuris niekada nebūdavo šaltas, kuris niekur nepasitraukdavo, niekad nenutoldavo, Gvinplenas, visada švelnus, pasiruošęs pagelbėti, mielas; pagalvojusi apie tai, Dėja virpėdavo, apimta džiaugsmingo tikrumo ir dėkingumo; jos baimė

pereidavo į ekstazę, ir savo akimis, kupinomis tamsos, ji iš savo bedugnės stebėdavo zenite šią negęstančio gerumo saulę.

Idealų pasaulyje gerumas — tai saulė. Ir Gvinplenas apakindavo Dėją.

Miniai, turinčiai per daug galvų, kad galėtų dėl ko nors susimąstyti, ir per daug akių, kad galėtų į ką nukreipti savo žvilgsnį, paviršutiniškai miniai, kuri atkreipia dėmesį tik į paviršutiniškus reiškinius, Gvinplenas buvo klounas, juokdarys, fokusininkas, komediantas, ma

žai kuo tesiskiriąs nuo gyyulio. Miniai buvo pažįstamas tik jo veidas.

O Dėjai Gvinplenas buvo gelbėtojas, ištraukęs ją iš

kapo ir iškėlęs į šviesą, guodėjas, teikiąs jėgų jai gyventi, išvaduotojas, kurio ranką ji jausdavo savojoje, klaidžiodama tamsos labirinte. Gvinplenas buvo brolis, draugas, vadovas, parama, kažkoks nedangiškas sutvėrimas, spinduliuojantis, sparnuotasis vyras, ir ten, kur minia matė pabaisą, ji matė archangelą.

Akloji Dėja regėjo Gvinpleno sielą.

IV

P U I K I A I P A R I N K T A Į S I M Y L Ė J Ė L I Ų P O R A Filosofas Ursus tai suprato. Jis pritarė Dėjos susi

žavėjimui.

Aklas mato nematoma.

Jis sakydavo:

W1

-— Suvokti, vadinasi, regėti.

Žiūrėdamas į Gvinpleną, jis burbėdavo:

— Pusiau baidyklė, pusiau dievas.

Dėja irgi svaigino Gvinpleną. Yra nematanti akis —-

protas ir matanti akis — vyzdys. Jis žiūrėjo į Dėją matančia akimi. Dėją žavėjo idealusis paveikslas, Gvinplen ą — realusis. Gvinplenas buvo ne tik negražus, jis buvo pasibaisėtinas; Dėja buvo priešingybė jam. Kiek jis buvo baisus, tiek Dėja — žavinga. Jis buvo siaubas, ji — grožis.

Joje buvo kažkas nežemiška. Atrodė, jog svajonė įgavo lengvas žmogiškas formas. Visa jos būtybė, eoliška sandara, liaunutis, lankstus, kaip nendrė virpčiojantis jos liemuo, gal būt, nematomų sparnų apgaubti pečiai, nežymūs iškilumai, byloja apie jos lytį greičiau sielai negu jausmams, tarsi perregimas odos baltumas, didingas giedrumas jos nereginčio žvilgsnio, dieviška valia atitverto nuo žemės, šventas jos šypsnio nekaltumas leido pajusti nuostabią angelo kaimynystę, o tačiau Dėja buvo moteris.

Gvinplenas, kaip jau sakėme, lygindavo save su kitais; lygindavo jis ir Dėją.

Jo gyvenimas jam atrodė negirdėtas dviejų priešingybių derinys. Tai buvo dviejų spindulių iš viršaus ir iš apa

čios — balto ir juodo — susikirtimo taškas.

Įsivaizduokime, kad du snapai — blogio ir gėrio,— abu tuo pačiu metu kaptelėjo vieną trupinį: pirmasis skaudžiai kirto, antrasis pabučiavo. Gvinplenas ir buvo tasai trupinys, atomas, kartu ir mušamas, ir glamonėjamas. Jį tokį

padarė pikta lemtis, ne be apvaizdos pagalbos. Nelaimės pirštas palietė vieną jo petį, laimės pirštas — kitą. Keista jo dalia susiklostė iš dviejų visiškai skirtingų likimų. Vir

šum jo galvos kabojo ir prakeiksmas, ir palaiminimas. Jis buvo prakeiktas išrinktasis. Kas jis? To jis pats nežinojo.

Kai jis žiūrėdavo į save veidrodyje, matydavo nepažįstamą žmogų. Bet šis nepažįstamasis atrodė tikra pabaisa.

Gvinplenas jautėsi tartum galvą nukirstas ir turįs svetimą veidą. Sis veidas buvo biaurųs, toks biaųrųs, kąd tiesiog

m.

linksmino. Jis keldavo tokią baimę, kad negalėdavai tverti iš juoko. Jis buvo pragariškai juokingas. Žmogiškasis veidas dingo, jį prarijo žvėries snukis. Dar niekad niekas nematė, kad žmogiškų bruožų nė žymės nebeliktų

žmogaus veide, niekada parodija nebuvo pasiekusi tokios tobulybės, niekada, netgi košmare, nebuvo prisisapnavusi klaikesnė, išsišiepusi maulė, niekad visa tai, kas gali atstumti moterį, nebuvo taip šlykščiai susijungę vyriškio išvaizdoje: vargšė širdis, užgožta ir apšmeižta tos kaukės, atrodė, amžinai buvo pasmerkta vienatvei; šis veidas jai buvo tarsi karsto antvožas. Tačiau to neatsitiko! Ten, kur nežinomas pyktis išliejo tulžį, nematomas gerumas savo ruožtu dosniai pažėrė malonių. Staigiai prikėlęs parblokštą nugalėtoją, šalia to, kas atstumia, jis padėjo tai, kas traukia, į rifą jis įdėjo magnetą, kitai sielai įkvėpė troškimą lėkti kaip galima greičiau prie šito bedalio, pavedė

balandėlei paguosti perkūno ištiktąjį, privertė grožį garbinti biaurumą.

Kad tai būtų įmanoma, reikėjo, jog gražuolė nematytų

luošio. Laimei buvo būtina nelaimė. Apvaizda atėmė Dėjai regėjimą.

Gvinplenas neaiškiai jautėsi esąs atpirkimo auka. Už

ką jis persekiojamas? To jis nežinojo. Už ką jam tenka kęsti? Viršum jo, įženklintojo, sušvito aureolė,— tai viskas, ką jis žinojo. Kai Gvinplenas paaugo ir galėjo suprasti, Ursus perskaitė jam ir paaiškino atitinkamą vietą iš daktaro Konkvesto veikalo De denasatis ir skirsnį iš

kito folianto, iš Hugo Platono traktato, prasidedantį žodžiais: Nares habens mutilas \ tačiau Ursus iš atsargumo susilaikė nuo bet kokių „hipotezių" ir vengė daryti bet kokias išvadas. Buvo galimos visokios prielaidos, kažkaip piršosi mintis, kad vaikystėje prieš Gvinpleną buvo panaudota prievarta, bet Gvinplenui aišku buvo viena: pats rezultatas. Jam buvo lemta gyventi su išdagu kaktoje.

1 Turį s išplėštas šnirpšles (lot.).

293

Kam tasai išdagas? Į tai atsakymo nebuvo. Gvinpleną gaubė tyla ir vienatvė. Galėjai kažkur nuslysti, besistengdamas susieti spėliojimus su šia tragiška tikrove, ir, išskyrus tą žiaurųjį faktą, nieko nebuvo tikra. Ir štai tokią suspaudimo valandą pasirodė Dėja, tartum dangaus tarpininkė tarp Gvinpleno ir nevilties. Gvinpleną visą persmelkė, jaudino ir tarsi šildė meilumas tos nuostabiai žavios merginos, kuri atsigręžė į jo šlykštumą; palaimintos nuostabos išraiška sušvelnino jo drakoniškus bruožus.

Nors jis buvo sutvertas išgąsčiui, tačiau kažkokios stebuklingos išimties dėka juo žavėjosi ir jį dievino pati šviesa: jis, pabaisa, jautė, kad į jį su meile žiūri žvaigždė.

Gvinplenas su Dėja buvo puiki pora, ir šios dvi jautrios kilnios širdys viena kitą dievino. Lizdas ir jame du paukšteliai,— tokia buvo jų istorija. Jiedu susidūrė su įstatymu, bendru visai žmonijai: mylėti, ieškoti ir susirasti vienas kitą.

Taigi išeitų, kad neapykanta apsiskaičiavo. Gvinpleno persekiotojai — nesvarbu, kas jie tokie, mįslingas įnir

šis — nesvarbu, iš kieno pusės,— nepasiekė tikslo. Kažkas norėjo jį pasmerkti nevilčiai, o atnešė jam laimę. Jis iš

anksto buvo sužieduotas su ta, kuri turėjo gydyti jo žaizdą; jo sielvartą turėjo guosti ta, kuri pati buvo įkūnyta širdgėla. Budelio replės nejučiomis pavirto švelnia moters ranka. Gvinplenas buvo šlykštus, ne gamtos toks šlykštus sutvertas, o žmogaus rankų; buvo tikėtasi atskirti jį visam gyvenimui pirmiausia nuo šeimos, jeigu jis turėjo šeimą, paskui nuo visos žmonijos; jį, vaiką, pavertė griuvėsiais, bet gamta šiuos griuvėsius atgaivino taip, kaip ji atgaivina visus griuvėsius; šią vienatvę gamta paguodė taip, kaip ji paguodžia visus vienišuosius; gamta ateina į pagalbą nuskriaustiesiems; ten, kur visko trūksta, ji viską atiduoda; ji apkaišo gėlėmis ir žalumynais visus griuvėsius; akmenims ji turi gebenę, žmonėms — meilę.

Toks yra beribis nematomų gamtos jėgų dosnumas.

294

v

Ž Y D R A S L O P I N Ė L I S J U O D O J E N A K T Y J E

Taip gyveno vienas dėl kito šiedu nelaimingieji. Dėją vedė Gvinpleno ranka, o Gvinpleną — Dėjos pasitikėjimas.

Šalia našlaitės Dėjos buvo našlaitis Gvinplenas. Luo-

šiuke rūpinosi baidyklė.

Susijungė du našlaujantieji.

Žodžiais neperduodama padėkos malda kilo iš šių

dviejų nuviltųjų. Jie dėkojo.

Kam?

Tamsiajai beribei.

Jausti dėkingumą kam nors — to visiškai užtenka. Padėka sparnuota, ji skrenda ten, kur turi skristi. Jūsų malda tai žino geriau už jus.

Kiek žmonių, manydami, kad meldžiasi Jupiteriui, meldėsi Jehovai! Kiek tikinčių amuletais išklauso begalybė! Kiek ateistų nepastebi, kad vien savo gerumu ir liūdesiu jie meldžiasi dievui!

Gvinplenas ir Dėja buvo dėkingi.

Biaurumas — ištremtis. Neregystė — bedugnė. Bet šiuo atveju ištremtasis rado,prieglobstį, o bedugnė pasidarė gyvenama.

Gvinplenas matė, kaip kažkokiu likimo lėmimu, tartum per sapną, šviesos sraute leidžiasi į jį puikus baltas debesėlis, įgavęs moters pavidalą, spindulinga nežemiška svajonė, kurioje plazda širdis, ir tasai regėjimas, lyg ir debesis, o vis dėlto moteris, spaudžia jį savo glėbyje, ir toji nežemiška svajonė jį bučiuoja, ir toji širdis geidžia iš jo laimės; kadangi Gvinplenas buvo mylimas, jis jau nebuvo biaurus; rožė troško sujungti savo likimą su vikšru, jausdama, kad šis vikšras taps dieviško grožio drugeliu; atstumtasis Gvinplenas tapo išrinktuoju.

295

Turėti, kas būtina, yra viskas. Gvinplenas ir Dėja turėjo, kas buvo kiekvienam iš jų būtina.

Subiauroto Gvinpleno atstumiantis šlykštumas, ma

žiau bejuntamas ir tarsi sukilnintas, išsklido, atsirado kiti jausmai, svaigulys, džiaugsmas, tikėjimas; o graudaus bejėgiškumo apimtai aklajai iš tamsos buvo paduota ranka.

Dvi neviltys, sugėrusios viena antrą, pakilo idealo šalin. Du išmestieji pripažino vienas antrą. Susidėjo dvi kliaudos, kad viena antrą papildytų.

Juos rišo tai, ko kiekvienam iš jų, atskirai paėmus, stokojo. Ko vienas neturėjo, tuo buvo turtingas antrasis.

Vieno nelaimė buvo antrojo lobis. Jeigu Dėja nebūtų buvusi akla, ar ji būtų išsirinkusi Gvinpleną? Jeigu Gvinpleno veidas nebūtų buvęs sumadarotas, ar jis būtų iš

visų nusižiūrėjęs tik Dėją? Ji tikriausiai nebūtų pamilusi baidyklės, taip kaip jis pabėgėlės. Kokia laimė Dėjai, kad Gvinplenas buvo šlykštus! Kaip pasisekė Gvinplenui, kad Dėja buvo akla! Jei ne šis apvaizdos suderinimas, jie nebūtų susitikę. Jų meilės pagrindą sudarė tai, kad jie tiesiog negalėjo vienas be antro apsieiti. Gvinplenas išgelbėjo Dėją, o Dėja išgelbėjo Gvinpleną. Dviejų bėdų sutapimas. Gelmėje nugrimzdusiųjų susikabinimas. Nieko nėra glaudesnio, beviltiškesnio ir nieko nuostabesnio už tai.

Gvinpleno galvoje buvo viena mintis: „Kas aš būčiau be jos!"

Ir Dėjos galvoje buvo viena mintis: „Kas aš būčiau be j o ! "

Du tremtiniai pagaliau susirado tėvynę; dvi neatitaisomos lemtingos nelaimės — Gvinpleno išdagas ir Dėjos aklumas — susijungusios abiem tapo gilaus džiaugsmo šaltiniu. Jiems nieko daugiau nereikėjo, jie nieko kito, be pa

čių savęs, neįsivaizdavo; kalbėtis jiems buvo saldybė, būti greta vienas kito — palaima; abipusė intuicija privedė

juos prie to, kad ir svajonės pasidarė vienodos; abiem vienu metu kildavo ta pati mintis. Kai Gvinplenas vaikš

čiodavo, Dėjai atrodydavo, kad ji girdi dieviškus žingsnius. Jiedu glausdavosi vienas prie kito kažkokioje žvaigždėtoje prieblandoje, kuri buvo kupina kvapsnių, šviesų, muzikos, švytinčių architektūrinių formų, svajonių; jiedu priklausė vienas antram; jiedu visam gyvenimui buvo surišti tais pačiais džiaugsmais ir ekstazėmis; ir nieko negalėjo būti keistesnio, kaip šis dviejų pasmerktųjų susikurtasis rojus.

Jiedu buvo neapsakomai laimingi.

Pragarą jie pavertė dangumi; tokia yra tavoji jėga, meile!

Dėja girdėdavo Gvinpleno juoką. O Gvinplenas matydavo Dėjos šypseną.

Šitokiu būdu buvo rasta ideali palaima, įgyvendintas tobulas gyvenimo džiaugsmas, išspręsta paslaptingoji laimės problema. Ir kas ją išsprendė? Du vargdieniai.

Gvinplenui Dėja buvo spindėjimas. Dėjai Gvinplenas buvo esybė.

Esybė — gili paslaptis, sudievinanti nematoma ir pagimdanti kitą paslaptį — pasitikėjimą. Visose religijose tik tas ir yra nepakeičiama. Bet šito pilnai pakanka; neaprėpiama būtybė, be kurios tikintieji negali apsieiti, yra nematoma, tačiau jie jaučia ją.

Gvinplenas buvo Dėjos dievybė.

Kartkartėmis, beprotiško meilės antplūdžio pagauta, ji susmukdavo ant kelių priešais jį, tartum graži vaidilutė, garbinanti apsvaigusį pagodos gnomą.

Įsivaizduokite bedugnę ir tos bedugnės viduryje skais

čią oazę, ir toje oazėje tas dvi nebepriklausančias gyvenimui, viena kita susižavėjusias būtybes.

Tai buvo savo tyrumu neprilygstama meilė. Dėja nežinojo, kas tai yra bučinys, nors, gal būt, jo geidė: aklasis, ypač moteris, turi savo svajonių; ir, kad ir kažin kaip ji drebėtų, belaukdama ateinant kažką nežinoma, tačiau ne viskas jai atgrasu. O Gvinplenas, visas virpąs jaunyste, pasidarė susimąstęs; juo jis labiau svaigo, juo buvo drovesnis; jis būtų galėjęs viskam išdrįsti su šia savo vaikys-297

tės drauge, su šia mergina, nepažįstančia nuodėmės lygiai kaip ir šviesos, su šia nerege, matančia tik vieną vienintelį daiktą — jį, savo dievinamąjį. Bet jis būtų jautęsis, kad pavogė iš jos tai, ką ji pati būtų jam atidavusi; su melancholišku pasitenkinimo jausmu jis sutiko mylėti ją angeliškai, o savo paties šlykštumo suvokimas tik palaikė

tą skaistų gėdingumą.

Šie laimingieji gyveno idealo pasaulyje. Jiedu ten buvo vyras ir žmona iš tolo, kaip dangaus šviesuliai. Žydrynėje iš vieno į kitą plaukė galinga srovė, kuri begalinėje erdvėje pasireiškia traukos jėga, o žemėje — dviejų

skirtingų lyčių poveikiu. Jie apdovanodavo vienas antrą sielos bučiniais.

Jiedu visą laiką gyveno bendrai ir neįsivaizdavo, kad galėtų būti kitaip. Dėjos vaikystė sutapo su Gvinpleno berniokysle. Jiedu išaugo kartu. Ilgą laiką jiedu kartu ir miegodavo vienoje lovoje — būda tai miegamasis ne iš

erdviųjų. Jie abu ant skrynios, Ursus ant grindų,— tokia buvo įvesta tvarka. Paskui vieną gražią dieną, kai Dėja buvo dar visai mažytė, o Gvinplenas pasijuto suaugusiu, jame pabudo gėdos jausmas. Jis pasakė Ursui: „Aš irgi noriu miegoti ant grindų." Ir vakare jis išsitiesė ant lokio kailio šalia senio. Tada Dėja verkė. Ji reikalavo, kad lovos draugas grįžtų. Bet Gvinplenas, nerimo apimtas, nes jame jau budo meilė, nenusileido. Nuo to meto jis visada miegodavo ant grindų su Ursumi. Vasarą, gražiomis naktimis, miegodavo lauke su Homo. Dėja jau buvo trylikos metiĮ, bet vis su tuo nenorėjo sutikti. Dažnai vakare ji sakydavo: „Gvinplenai, eikš prie manęs, aš greičiau užmigsiu." Jos nekaltam sapnui reikėdavo, kad šalia kas nors būtų. Nuogumo suvokimas kyla tik tam, kas save mato nuogą; todėl ji nežinojo, nei kas yra nuogumas. Arkadijos ar Taiti naivumas. Per laukinuke Dėją Gvinplenas pasidarė baikštus. Būdavo, Dėja, jau visai kone mergina, atsisėdusi patale, šukuojasi plaukus ir šaukiasi Gvinpleną: susiglamžę marškiniai smunka nuo pečių, ati-298

dengdami jau pradedančią ryškėti moters, bundančios Ievos, krūtinę. Gvinplenas raudonuoja, nuleidžia akis, ne

žino, kur dėtis nuo šio naivaus nuogumo, kažką murma, nusigręžia ir baimingai traukiasi: taip tamsybių Dafnis bėgdavo nuo sutemų Chlojos.

Tokia buvo šitoji idilė, pražydusi iš tragedijos.

Ursus sakydavo jiems:

— Mylėkitės, galvijai!

VI

U R S U S M O K Y T O J A S I R U R S U S G L O B Ė J A S

Ursus pridurdavo:

•—Vieną gražią dieną iškrėsiu aš jiems pokštą. Apvesdinsiu.

Ursus dėstydavo Gvinplenui meilės teoriją. Jis jam sakydavo:

— Meilė! Ar tu žinai, kaip viešpats dievas įžiebia tą ugnį? Ogi paprastai: įspraudžia šėtoną tarp vyro ir moteriškės. Viena kibirkštėlė, kitaip sakant, vienas žvilgsnis, ir štai viskas įsiliepsnoja.

— Galima apsieiti ir be žvilgsnio,— atsakydavo Gvinplenas, galvodamas apie Dėją.

Ursus į tai atkirsdavo:

— Žioply! Argi sieloms reikalingos akys žiūrėti vienai į kitą?

Retkarčiais Ursus mokėdavo ir geraširdiškai pašiepti.

Būdavo valandėlių, kada Gvinplenas, paklaikęs iš meilės Dėjai, apsiniaukdavo ir vengdavo Ursaus kaip liudininko.

Sykį Ursus jam tarė:

— Ei tu, nesidrovėk. Įsimylėjęs gaidys vaikšto pasipūtęs.

— Bet erelis slepiasi,— atsakė Gvinplenas.

299

Kitais kartais Ursus bumbėdavo pats sau vienas:

— Ne prošal būtų kyštelėti keletą pagalių į Veneros vežimo tekinius. Jiedu per daug mylisi. Kad ko blogo neatsitiktų. Užbėkime gaisrui už akių. Atvėsinkime širdžių

įkarštį.

Ir, kreipdamasis į Gvinpleną, kai Dėja miegodavo, ir į Dėją, kai Gvinplenas būdavo kur nusigręžęs, imdavo taip įkalbinėti:

— Dėja, nereikia taip smarkiai prisirišti prie Gvinpleno. Gyventi kitu žmogumi — pavojinga. Laimė padeda išsikeroti egoizmui. Vyrai lengvai išsprūsta iš moterų valdžios. Pagaliau Gvinplenas gali išpuikti! Jis turi tokį pasisekimą! Tu nė neįsivaizduoji, kokį jis turi pasisekimą!

— Gvinplenai, tokia priešybė neišeina į gera. Vienas perdaug biaurus, antras perdaug gražus, Čia yra dėl ko susimąstjdi. Sutramdyk savo įkarštį, mano berniuk. Per daug nesižavėk Dėja. Ar tu rimtai manai esąs sutvertas dėl jos? Bet tik pažiūrėk į savo paties šlykštumą ir į jos tobulumą. Matai, koks atstumas tarp tavęs ir jos. Mūsų

Dėja turi viską! Kokia baltutėlė jos oda, kokie plaukai, lūpos kaip išsirpusios žemuogės! O jos kojytė! O rankelė!

Jos pečiai tokie dailūs, apvalaini, veidas tiesiog nuostabus! Ji visa švyti, kai žengia. Kaip malonu klausytis jos rimtos šnekos, skambaus, žavingo jos balso! Ir, be viso to, pagalvok, ji moteris. Ji ne tiek kvaila, kad būtų angelu. Tai — tobulas grožis. Permąstyk visa tai ir apsiramink.

Tačiau nuo tų įkalbinėjimų Dėjos ir Gvinpleno meilė

tik dar labiau stiprėjo, ir Ursus stebėjosi savo nesėkme, kaip tas žmogus, kurs sakytų:

— Tai keista, kiek aš pilu alyvos į ugnį, o niekaip negaliu jos užgesinti!

Ar jis norėjo užgesinti ar bent truputį atšaldyti jų širdžių įkarštį? Manau, ne. Jis būtų pritrenktas, jeigu tai jam būtų pasisekę. Sielos gilumoje šia meile, kuri jiems buvo liepsna, o jam šiluma, jis žavėjosi.

300

Bet reikia kartais ir pagraudenti tą, kas mus žavi. Tokį graudenimą žmonės vadina išmintimi.

Gvinplenui ir Dėjai Ursus kone atstojo tėvą ir motiną.

Nors ir niurzgėdamas, bet augino, nors ir bardamasis, bet maitino. Įsūnijus tuos vaikus, būda ant ratų pasunkėjo, ir Ursui tekdavo dažniau įsikinkyti drauge su Homo.

Pasakysime, kad po kelerių metų, kai Gvinplenas ūgterėjo, o Ursus visai suseno, jau Gvinplenas įsikinkęs ve

žiodavo Ursų.

Ursus, matydamas, kaip sparčiai auga Gvinplenas, kartą bandė nustatyti, ką sako horoskopas apie jo šlykštumą.

Tavo laime pasirūpinta, — tokie buvo jo žodžiai.

Ši šeima — senis, du vaikai ir vilkas — besibastydama darėsi vis darnesnė ir darnesnė.

Klajokliškas gyvenimas anaiptol netrukdė mokslui.

„Klajodamas žmogus auga",— sakydavo Ursus. Kadangi Gvinplenas buvo iš tų, kurie „rodomi prekymečiuose", Ursus išmokė jį juokdariu, bet įdiegė tam juokdariui, kiek leido jėgos, savo žinias ir išmintį. Ne kartą, įdėmiai įsižiūrėdamas į atstumiančią Gvinpleno kaukę, jis burbėdavo:

„Pradžia nebloga."

Todėl jis stengėsi užbaigti, kas buvo pradėta, papildydamas juokdario auklėjimą filosofinėmis ir mokslinėmis puošmenomis.

Dažnai jis kartodavo Gvinplenui:

— Būk filosofas. Būti išmintingam, vadinasi, būti nesužeidžiamam. Pažiūrėk į mane, aš niekad neverkiau. Išmintis—'mano stiprybė. Tu manai, kad aš panorėjęs nebūčiau suradęs progos paverkti?

Savo monologuose, kuriuos girdėdavo tik vilkas, Ursus sakydavo:

— Aš išmokiau Gvinpleną visko, įskaitant ir lotynų

kalbą, o Dėjos nieko neišmokiau, nebent muzikos.

Ursus abu vaikus išmokė dainuoti. Jis pats gana gerai grodavo mažyte senovine fleita, o taip pat ryla, Bertrano Diugeskleno kronikoje vadinama „elgetų instrumen-301

t u " ; tačiau ją reikia laikyti simfoninės muzikos užuomazga. Si muzika sutraukdavo daug žmonių. Ursus rodydavo savo daugiastygę rylą ir sakydavo:

— Lotyniškai organistrum.

Jis išmokė Gvinpleną ir Dėją dainuoti Orfėjo ir Egidijaus Benšua metodu. Ne kartą jis pertraukdavo savo pamokas džiaugsmingu šūkiu:

— Orfėjas — graikų dainius! Benšua — Pikardijos dainius!

Tačiau ši sudėtinga stropaus auklėjimo sistema neuž

ėmė abiejų vaikų tiek, kad trukdytų jiems mylėti. Jiedu išaugo, sujungę savo širdis, kaip kad du jauni medeliai, pasodinti greta, ilgainiui virtę medžiais, susipina šakomis.

— Vis tiek,— burbėdavo Ursus,— aš juos apvesdinsiu.

Ir niurzgėdavo sau po nosimi:

— Įgrįso man ta jų meilė.

Praeities, net visai netolimos, nei Gvinplenui, nei Dėjai nebuvo. Jie apie ją žinojo tik tiek, kiek jiems papasakojo Ursus. Ursų jie vadindavo tėvu.

Iš vaikystės Gvinplenui išliko tik vienas miglotas prisiminimas: kažkokie demonai, praskrieję viršum jo lop

šio. Jam išliko įspūdis, kad kažkieno šlykščios kojos trypė jį tamsoje. Ar tai buvo tyčia, ar netyčia, jis to nežinojo.

Ryškiai, iki mažiausių smulkmenų, jis atsiminė tik tragišką įvykį, kada jį paliko vieną. Bet tą naktį jis surado Dėją, ir šis radinys pavertė kraupią naktį džiaugsminga diena.

Dėjos atmintį, dar labiau negu Gvinpleno, gaubė

migla. Tokiai mažytei viskas išdilo. Savo motiną ji atsimindavo kaip kažkokį šaltą daiktą. Ar ji buvo ma

čiusi saulę? Gal būt. Ji, kaip beįmanydama, stengdavosi atgaivinti tuštumą, likusią už jos. Saulė? Kas tai yra? Ji neaiškiai prisimindavo kažką šviesaus ir šilto, ką dabar atstodavo Gvinplenas.

Jie kalbėdavosi pašnabždomis. Burkavimas, be abe-

802

jonės, vienas svarbiausių užsiėmimų žemėje. Dėja sakydavo Gvinplenui:

— Šviesa — tai kada tu kalbi.

Kartą Gvinplenas, pamatęs per muslininę rankovę prasišviečiant Dėjos ranką, nebesusivaldė ir prisilietė

lūpomis prie tos perregimos medžiagos. Biauri burna ir toks tyras bučinys. Dėja pajuto neišpasakytą džiaugsmą.

Ji nukaito. Nuo šios pabaisos bučinio aušra sušvito ant šios gražios, į amžiną naktį nugramzdintos kaktos. Gvinplenas, lyg siaubo sukrėstas, dūsavo, tačiau, Dėjos suknelei prie kaklo kiek prasiskėtus, neįstengė nugręžti akių, nepažvelgęs į boluojančią pro tuos rojaus vartus krūtinę.

Dėja pasmaukė rankovę ir ištiesė Gvinplenui nuogą ranką, sakydama:

— Dar!

Gerai, kad Gvinplenas susiprato pabėgti.

Rytojaus dieną žaidimas pasikartojo, tiesa, su kai kuriais variantais. Kokia dangiška palaima nirti į tą saldybių gelmę, vadinamą meile.

Į šitokius dalykus gerasis dievas, tasai senas filosofas, žiūri šypsodamas.

VII

N E R E G Y S T Ė D U O D A P A M O K A S

A I Š K I A R E G Y S T E I

Kartais Gvinplenas imdavo sau priekaištauti. Jis jausdavo sąžinės graužimą dėl savo laimės. Jis įsikalbėjo sau. kad, palankiai priimdamas meilę moters, negalinčios jo matyti, jis ją apgaudinėjąs. Ką ji pasakytų, jei staiga praregėtų? Kaip atstumiančiai ją paveiktų tai, kas dabar taip traukia! Kaip ji atšoktų nuo šito savo baisaus magneto! Kaip suriktų! Skubiai užsidengtų rankomis veidą! Pa-303

bėgtų! Jį kamavo slegiančios abejonės. Jis tvirtindavo sau, kad, būdamas baidyklė, neturįs teisės mylėti. Jis, hidra, kurią dievino dangaus šviesulys, laikė savo pareiga ap

šviesti šią neregę žvaigždę.

Kartą jis tarė Dėjai:

— Tu žinai, kad aš labai biaurus.

— Aš žinau, kad tu nuostabus,— atsakė ji.

Jis kalbėjo toliau:

— Kai tu girdi žmones kvatojant, žinok, kad jie juokiasi iš manęs, nes aš baisus.

— Aš myliu tave,— atsakė jam Dėja.

Kiek patylėjusi, pridūrė:

— Aš buvau arti mirties, o tu mane grąžinai gyvenimui. Kai tu čia, aš jaučiu šalia savęs dangų. Duok man savo ranką, noriu palytėti dievą!

Jųdviejų rankos susitiko ir tvirtai susikabino, ir jiedu nepratarė daugiau nė žodžio: meilės pilnatvė jiems atėmė

žadą.

Niurzgalius Ursus tą jų pokalbį girdėjo. Kitą dieną, kada visi trys buvo kartu, jis tarė:

•— Betgi ir Dėja taip pat negraži.

Jo žodžiai nepadarė įspūdžio. Dėja ir Gvinplenas nesiklausė. Gyvendami tik vienas kitu, jie retai kada gilinda-vosi į Ursaus išvedžiojimus. Visa Ursaus išmintis eidavo perniek.

Ir vis dėlto šį kartą Ursaus perspėjimas, kad „Dėja taip pat negraži", rodė, kad šis mokslinčius šiek tiek pa

žįsta moteris. Neabejotina, kad ir Gvinplenas per savo sąžiningumą pasielgė neapdairiai. Pasakyti bet kuriai kitai moteriai ir bet kuriai kitai aklajai kaip Dėja: „Aš esu biaurus"— būtų buvę pavojinga. Aklas žmogus, o, be to, dar įsimylėjęs, dvigubai aklas. Tokioje būsenoje išsivysto svajingumas; iliuzija — svajonių penas; atimti iš meilės iliuziją, vadinasi, atimti peną. Į jos sudėtį sėkmingai įeina visokeriopas entuziazmas, tiek dvasinis, tiek ir kūniškas susižavėjimas. Beje, niekad nereikia sakyti mote-304

riai žodžio, kurį jai sunku suprasti. Ji kažką gali pri-paistyti. Ir kartais nei šį, nei tą. Mįslė kenkia svajonėms.

Vienas neatsargiai leptelėtas žodis taip sukrečia, kad pra-siskečia tai, kas buvo sulipę. Kartais, netgi nežinia kaip, kokia nors netyčia mesta frazė taip smogia, jog širdis nejučiomis ištuštėja. Mylintysis pastebi, kad jo laimės lygis nuslūgęs. Nieko nėra baisesnio, kaip lėtas sunkimasis pro trukusio indo plyšius.

Laimė, Dėja buvo ne iš tokio molio sutverta, kaip visos kitos moterys. Tokia natūra, kaip Dėjos, retas dalykas. Kūnas buvo gležnas, bet ne širdis. Jos sielos esmę sudarė dieviškas pastovumas meilėje.

Gvinpleno žodžiai tik tiek ją paveikė, kad vieną dieną ji tarė:

— Ką reiškia būti negražiam? Tai reiškia daryti bloga. Gvinplenas daro tik gera. Jis gražus.

Paskui, vis ta pačia klausiamąja forma, būdinga vaikams ir akliesiems, ji tęsė toliau:

— Matyti? Ką jūs suprantate tuo žodžiu? Aš nematau, aš žinau. Matyti — tai daug ko nepastebėti.

— Ką tu tuo nori pasakyti?

Dėja atsakė:

— Matymas užstoja tiesą.

— Ne,— tarė Gvinplenas.

— Užstoja! — atkirto Dėja,— nes tu sakai, kad esi negražus!

Ji pagalvojo valandėlę ir pridūrė:

•— Melagis!

Ir Gvinplenas be galo apsidžiaugė, kad prisipažino ir kad juo nepatikėjo. Jo sąžinė, o taip pat ir meilė dabar buvo rami.

Taip jiedu išgyveno iki to laiko, kada Dėjai sukako šešiolika, o jam beveik dvidešimt penkeri.

Bet jie, kaip pasakytumėm šiandien, „nė per žingsnį

nepasistūmėjo pirmyn" nuo tos pirmosios dienos. Netgi žengtelėjo atgal. Atsimenate jų pirmąją vedybinę naktį, 20. Žmogus, kuris juokiasi

305

kai jai buvo devyni mėnesiai, o jam dešimt metų. Jųdviejų meilė buvo savotiška jų šventos vaikystės tąsa; būna, kad kartais vėlyva lakštingala čiulba savo nakties giesmę ir ryto aušrai prašvitus.

Jų glamonės buvo vien tik rankų paspaudimai; retkarčiais Gvinplenas prisiliesdavo lūpomis prie jos apnuogintos alkūnės. Jiems pakakdavo švelnaus aistros lemenimo.

Dvidešimt penkeri ir šešiolika. Vieną rytą Ursus, neatsisakęs sumanymo „iškrėsti piktą pokštą", tarė:

— Šiomis dienomis jums teks apsispręsti dėl religijos,

— Kam? — paklausė Gvinplenas.

— Noriu jus apvesdinti.

-— Kadgi mes jau vedę,— atsakė Dėja.

Ji nesuprato, kad galima būti vyru ir žmona labiau, negu jie buvo.

Iš esmės šis chimeriškas ir nekaltas pasitenkinimas, šis naivus pasisotinimas vienos sielos kita, šis celibatas, palaikytas už vedybas, netgi patiko Ursui. Jeigu jis pabumbė-

davo, tai tik todėl, kad reikia ką nors vapėti. Tačiau kaip žmogus, nusimanąs medicinoje, jis laikė Dėją, jei ne per jauna, tai bent perdaug gležna ir trapia „kūno ir kraujo ryšiui".

Tai niekada nebus per vėlu.

Beje, argi jiedu nėra jau vedę? Jeigu iš viso yra kas nors neišardoma, tai argi ne šis ryšys, ne Gvinplenas su Dėja? Šią nuostabią sąjungą sukūrė nelaimė, sviedusi juos vieną antram į glėbį. Ir tartum vien to ryšio neužtektų, prie nelaimės prisijungė dar ir meilė, kuri apsivyniojo aplink nelaimę ir su ja suaugo. Kokia jėga įstengtų sutraukyti geležinius pančius, sutvirtintus gėlių

mazgu?

Iš tiesų jie buvo neišskiriami.

Dėja turėjo grožį, Gvinplenas — akių šviesą. Kiekvienas su savim atsinešė kraitį; jiedu buvo ne šiaipsau vy-306

ras bei žmona, o nuostabi pora, kurią skyrė tik nekaltybė, šventasis tarpininkas.

Tačiau, kad ir kažin kaip stengėsi Gvinplenas gyventi vien svajonėmis, tenkintis Dėjos stebėjimu ir dvasine meile, jis buvo vyriškis. Lemtingų dėsnių poveikio neįmanoma panaikinti. Jame, kaip ir visoje neaprėpiamoje gamtoje, vyko paslaptinga kūrėjo mums suteiktų vidinių galių

fermentacija. Kartais, stovėdamas priešais publiką, jis geidulingai žiūrėdavo į moteris minioje; bet tuojau pat nu-gręždavo nuo jų savo ieškantį žvilgsnį ir skubiai pasitraukdavo, širdies gilumoje atgailaudamas.

Pridurkime, kad jis niekur nesutikdavo paskatinimo.

Visų moterų veiduose jis skaitydavo pasibiaurėjimą, antipatiją, šleikštumą, atstūmimą. Buvo aišku, kad, be Dėjos, nė viena moteris negalėjo jam priklausyti. Tatai stiprino jo atgailą.

VIII

N E T I K T A I L A I M Ė , B E T I R G E R O V Ė

Kiek teisybės yra pasakose! Deginantis nematomo šėtono prisilietimas — tai sąžinės priekaištai dėl nedorų

minčių.

Nedorų minčių Gvinplenui nekildavo, todėl ir graužtis neturėjo dėl ko. Bet kartais jis jausdavo kažkokį

nepasitenkinimą savim.

Neaiškus sąžinės balsas.

Kas tai? Nieko.

Dėjos ir Gvinpleno laimė buvo pilnutinė. Dabar jie netgi nebebuvo vargšai.

Tarp 1689 ir 1704 metų jų padėtyje įvyko kai kurių

permainų.

1704 metais kartkartėmis pasitaikydavo matyti, kaip sutemus į tą ar kitą pajūrio miestelį įvažiuodavo platus, 307

sunkus furgonas, traukiamas dvejeto stiprių arklių. Furgonas panėšėjo į apverstą ir ant keturių tekinių užkeltą laivo korpusą: kilis — stogas, o denis — grindys. Visi keturi tekiniai buvo vienodo dydžio, aukšti kaip krovinių

vežimo. Tekiniai, grąžulas, furgonas,— viskas buvo nuda

žyta žalia spalva palaipsniui švelnėjančiais atspalviais: tamsiai žali tekiniai ir šviesiai žalia būda. Savo žalia spalva furgonas krito į akis ir buvo gerai pažįstamas prekymečių aikštėse Green Box („Žaliosios dėžės") vardu. „Žalioji dėžė" teturėjo du langus, po vieną iš galų; užpakalyje buvo durys su nuleidžiamu pakojų. Viršum stogo, iš

dūmtraukio, irgi žaliai nudažyto, kilo dūmai. Sis važinėjantis namelis nuolat būdavo naujai perdažomas ir švariai plaunamas. Priešakyje, ant atlošiamos sėdynės, nuo kurios pro galinį langą galėjai patekti į furgono vidų, šalia važnyčiojančio senio sėdėdavo dvi čigonės, persirengusios deivėmis, ir trimituodavo. Miestelėnai išsižioję spoksodavo į šią išdidžiai linguojančią dvikinkę.

Tai buvo senoji Ursaus būda, tik žymiai didesnė, patogesnė, tikras teatras.

Po furgonu ant grandinės buvo pririštas lyg šuo, lyg vilkas. Tai buvo Homo.

Senis vežėjas buvo tas pats mūsų filosofas.

Kokiu būdu skurdi būda galėjo pavirsti tokio dydžio olimpiniu vežimu?

O štai kokiu: Gvinplenas tapo garsenybe.

Neklystančia uosle, kuri žmonėse vadinama pasisekimu, vadovavosi Ursus, kai jis kažkada pasakė Gvinplenui: „Tavo laime pasirūpino."

Skaitytojas prisimena, kad Ursus auklėjo Gvinpleną kaip savo mokinį. Kažkokie nežinomi žmonės užsiėmė jo veidu. O jis, Ursus, užsiėmė jo protu ir, kiek beišgalėdamas, stengėsi įdiegti daugiau minčių po šia taip gerai pasisekusia kauke. Kai tiktai paūgėjęs berniukas pasirodė tinkamas, Ursus jį išvedė į sceną, t. y. ant pakylos priešais būdą. Gvinpleno pasirodymas padarė nepaprastą

m

įspūdį. Praeiviai iš karto juo susižavėjo. Dar niekad nematyta nieko panašaus į šį nuostabų juoko mimą. Niekas nežinojo, kokiu būdu buvo pasiektas šis visus užkrečian

čio linksmumo stebuklas: vieni sakė, kad tai iš prigimties, antri — kad tai žmogaus rankų darbas; tikrovė persipynė

su įvairiausiais spėliojimais, ir visur, kryžkelėse, prekymečių aikštėse, per jomarkus ir šventes minios plūste plūsdavo pasižiūrėti Gvinpleno. Sio „great attraction" 1

dėka į liesą klajojančios trupės kapšą iš pradžių pasipylė

liardai, paskui stambesni sū ir galiausiai šilingai. Patenkinusi publikos smalsumą vienoje vietoje, trupė traukdavo į kitą. Sakoma, kad riedąs akmuo samanomis neap-

želia, bet būda kaip tik bevažinėdama pralobo. Ir taip metams bėgant, kol jie bastėsi iš miestelio į miestelį, o Gvinplenas augo ir darėsi vis šlykštesnis, pagaliau atėjo Ursaus išpranašautoji laimė:

— Kokią jie tau paslaugą padarė, mano vaikeli! —

sakydavo Ursus.

Šitoji „laimė" leido Ursui, Gvinpleno pasisekimo vadovui, įsitaisyti seniai svajotą vežimą, kitaip sakant, gana erdvų furgoną-teatrą, sėjantį meno ir mokslo grūdus kryžkelėse. Be to, Ursus galėjo prijungti prie savo trupės,—

susidedančios iš jo, Homo, Gvinpleno ir Dėjos,— du arklius ir dvi moteris, kurioms teko, kaip jau minėjome, deivių vaidmenys ir tarnaičių pareigos. Tais laikais juokdarių balaganui būdavo pravartu turėti mitologinę iškabą.

— Mes — klajojanti šventovė,— sakydavo Ursus..

Abi čigonės, filosofo paimtos iš margo, po miestelius ir priemiesčius besibastančio būrio, buvo jaunos ir negra

žios; Ursaus noru viena buvo pavadinta Febe, antra —

Venera, arba, prisiderinant prie angliško tarimo,— Fibi ir Vinos.

Febė gamindavo valgį, Venera tvarkydavo šventovę.

1 Linksm a pramog a (angl.).

309

Be to, vaidinimų dienomis jos aprengdavo Dėją.

Išskyrus tuos atvejus, kada juokdariai, kaip ir princai, „pasirodo viešai", Dėja, lygiai kaip Fibi ir Vinos, vilkėdavo florentišką gėlėtą sijonėlį ir moterišką palaidinę be rankovių, idant rankos būtų laisvos. Ursus ir Gvinplenas vilkėdavo vyriškas palaidines ir, kaip jūreiviai karo laivuose, plačias jūreiviškas kelnes. Be to, dirbdamas ir atlikdamas sunkumų kilnojimo pratybas, Gvinplenas dar užsidėdavo odinį antkrūtinį. Jis taip pat liuobdavo arklius. Na, o Ursus ir Homo patys rūpindavosi vienas kitu.

Dėja, visą laiką begyvendama „Žaliojoje dėžėje", vaikščiodavo po šio keliaujančio namelio vidų beveik laisvai, lyg reginti.

Jeigu kieno nors akis būtų žvilgterėjusi į šio judančio pastato vidų ir sutvarkymą, ji būtų pastebėjusi kampe, pritvirtintą prie sienos, senąją, jau atsisakiusią tarnauti ir ramiai sau beriogsančią su visais keturiais ratais Ursaus būdą: jai jau nebereikėjo trankytis keliais, o vilkui nebereikėjo jos traukti.

Toji būda, įgrūsta į patį furgono galą, į dešinę nuo durų, buvo Ursaus ir Gvinpleno kartu ir miegamasis, ir persirengimo kambarys. Joje dabar stovėjo dvi lovos.

Priešingame kampe buvo virtuvė. Netgi laive nesti taip tikslingai sugrupuoti būtiniausi daiktai, kaip kad „Žaliosios dėžės" viduje. Viskas ten buvo savo vietoje, viskas tvarkinga, apgalvota, apskaičiuota.

Vežimas plonomis pertvarėlėmis buvo perdalytas į tris dalis, kurias jungė angos be durų, užtiestos medžiaga.

Užpakalinė dalis priklausė vyrams, priekinė — moterims, o vidurinė, skirianti vieną lytį nuo kitos-—teatrui. Orkestro instrumentai ir scenos reikmenys tilpo virtuvėje.

Ant plautų, po pat stogo išgaubimu, buvo sukrautos dekoracijos, o atidarius trapą, įtaisytą šiuose plautuose, galėdavai matyti magiškojo apšvietimo lempas.

Ursus pats sugalvojo šias magiškas lempas. Jis ir vaidinimus kurdavo.

310

Ursus buvo šakotų gabumų žmogus ir išdarinėdavo įmantriausius fokusus. Jis ne tik kad vykusiai pamėgdžiodavo balsus, bet ir visokias staigmenas sugalvodavo: šviesos ir šešėlių efektus, ant sienelės nelauktai parodydavo raides arba skaičius, padarydavo, kad prieblandoje atsirastų ir vėl išnyktų figūros, žodžiu, daugybę keistenybių, tuo tarpu kai pats, nekreipdamas dėmesio į susižavėjusią minią, atrodydavo kažko giliai susimąstęs.

Kartą Gvinplenas jam pasakė:

— Tėve, jūs panašus į burtininką.

Ir Ursus jam atsakė:

— Gal būt, aš ir iš tiesų burtininkas.

„Žalioji dėžė", pagaminta pagal labai kruopščiai apgalvotą Ursaus brėžinį, turėjo sudėtingą įtaisymą: visa vidurinė kairiosios furgono sienos dalis tarp priekinių ir užpakalinių tekinių sukinėdavosi ant šarniro ir ją grandinėmis bei skrysčiais būdavo galima nuleisti tiek, kiek reikėdavo, kaip pakeliamąjį tiltą. Ją atlenkiant, tuo pa

čiu atsipalaiduodavo trys į kilpas įtverti pastapai, kurie vertikalioje padėtyje, sienai leidžiantis, pasiekdavo žemę ir kaip stalo kojos laikydavo estrada paverstą furgono sieną. Tokiu būdu gaudavosi teatro scena, kurios atlenktoji siena būdavo kaip ir avanscena. Anot puritonų

dvasininkų, kurie, eidami pro šalį, siaubo apimti, nusigręždavo, ši anga visiškai priminė pragaro žiotis. Tikriausiai už šitokį pat bedievišką išradimą Solonas liepė apkulti lazdomis Tespį.

Beje, Tespio išradimas tvėrė ilgiau, negu manyta. Teatras-furgonas egzistuoja ir dabar. Kaip tik šitokiuose keliaujančiuose teatruose šešioliktajame ir septynioliktajame amžiuje Anglijoje buvo statomi Amnero ir Pilking-tono baletai ir baladės, Prancūzijoje — Zilberio Koieno pastoralės, Flandrijoje per kermeses dvigubi Klemento, praminto Nepopiežium, chorai, Vokietijoje — Teilio „Adomas ir Ieva", Italijoje — Animučio ir Kafosio venecijie-tiškos intermedijos, Džezualdo, Venuzos princo, silvos, 311

Lauros Gvidičionio „Satyras", Vinčenco Galiliejaus, astronomo tėvo, „Fileno nusiminimas" ir „Ugolino mirtis", kur pats Vinčencas Galiliejus dainuodavo, pritardamas viola-da-gamba, o taip pat ir visi pirmieji itališkųjų operų

bandymai, kur nuo 1580 metų laisvas įkvėpimas jau išstumdavo madrigalą.

Vilties spalvos būda, vežiojusi Ursų, Gvinpleną ir visą jų turtą, Fibi ir Vinos, kurios trimituodavo kaip dvi šlovės skelbėjos, buvo visos šios didžiulės klajojančios literatūrinės šeimos dalis. Tespis nebūtų galėjęs nepripažinti Ursaus, lygiai kaip Kongrio nebūtų galėjęs nepripažinti Gvinpleno.

Atvykus į vietą, į kokio nors kaimo ar miesto aikštę, Ursus, pasinaudodamas pertraukėlėmis, kada nutildavo Fibi ir Vinos fanfaros, pamokomai aiškindavo jų muziką.

—• Tai — gregorioniškoji simfonija,— sušukdavo jis. —

Piliečiai miestelėnai, grėgorioniškas giedojimas, kurį

reikia laikyti didžiuliu žingsniu į priekį, Italijoje susidūrė su Ambraziejaus liturgija, o Ispanijoje — su mo-zarabikų liturgija, tik per didžiausius vargus jas įveikdamas.

Po to „Žalioji dėžė" apsistodavo Ursaus parinktoje vietoje, o vakare siena-avanscena nusileisdavo, teatras atsidarydavo ir prasidėdavo vaidinimas.

„Žaliosios dėžės" dekoracija vaizdavo peizažą, pieštą Ursaus, nieko nenusimaniusio apie tapybą, todėl prireikus peizažas galėjo vaizduoti ir požemį.

Uždanga buvo susiūta iš ryškiaspalvių kvadratinių

šilko skiaučių.

Publika rinkdavosi lauke, pusračiu priešais sceną, gatvėje, aikštėje, ar saulei spiginant, ar lietui drengiant, taigi lietus tuometiniams teatrams būdavo mažiau pageidautinas, negu dabartiniams. Jeigu tiktai būdavo įmanoma, vaidinimai vykdavo užeigos kieme, ir tada būdavo tiek aukštų ložių, kiek patsai pastatas turėdavo aukštų. To-312

kiais atvejais teatras daugiau panėšėdavo į uždarą patalpą, ir publika brangiau mokėdavo.

Ursus rūpindavosi viskuo: pjesių rašymu, jų atlikimu, virtuve, orkestru. Vinos tauškindavo medinius cimbolus, labai mikliai manipuliuodama lazdelėmis, o Fibi skamb

čiodavo kažkokiu instrumentu, panašiu į gitarą.

Vilką irgi įtraukdavo į darbą. Jis buvo galutinai įvestas į trupės sąstatą ir tam tikromis progomis atlikdavo nedideles roles. Dažnai, kai Ursus ir Homo drauge pasirodydavo scenoje, Ursus gerai prigulusiu lokio kailiu, o Homo savo nuosavu, dar geriau pritaikytu, žiūrovai ne-atskirdavo, katras iš juodviejų tikrasis žvėris, ir tai glostydavo Ursaus savimeilę.

IX

K E I S T E N Y B Ė S , K U R I A S Ž M O N Ė S B E S K O N I O

V A D I N A P O E Z I J A

Ursus rašė pjeses, vadinamas interliudijas, į kurias mūsų laikais jau žiūrima kaip į pasenusią formą. Viena tokia pjesė, deja, mūsų nepasiekusi, buvo pavadinta „Ursus rursus"1. Reikia manyti, kad Ursus atlikdavo joje pagrindinį vaidmenį. Trumpas pasitraukimas nuo scenos ir tučtuojau staigus pasirodymas nauju pavidalu — toks tikriausiai buvo kuklus ir pagirtinas šios pjesės siužetas.

Ursaus interliudijų pavadinimai, kaip matome, kartais būdavo lotyniški, o eilėraščiai jose — ispaniški. Ispaniški Ursaus eilėraščiai būdavo rimuoti, kaip beveik visi to laikotarpio kastilietiški sonetai. Publikos tai nė kiek nevaržydavo. Ispanų kalba tada buvo smarkiai paplitusi, ir anglų jūreiviai kalbėdavo kastilietiškai taip pat laisvai, kaip Romos kareiviai kartaginietiškai. Paskaitykite Plautą. Be to, teatre, kaip ir per mišias, lotynų arba kuri 1 „Atsivertęs lokys " (lot.).

kita auditorijai nesuprantama kalba niekam nebūdavo kliuvinys. Iš keblios padėties žmonės rasdavo išeitį: linksmai pritaikydavo žinomus žodžius. Mūsų senoji gališkoji Prancūzija tokiu būdu buvo pasidariusi itin dievota.

Bažnyčioje pagal Immolatus1 tikintieji giedodavo „Ei, linksminkimės", o pagal Sanctus2 — „Pabučiuok mane, mieloji". Turėjo būti sušauktas Triento suvažiavimas, kad padarytų galą šitokiems savivaliavimams.

Ursus turėjo sukūręs specialiai Gvinplenui vieną interliudiją, kuria buvo labai patenkintas. Tai buvo jo kapitalinis veikalas, į kurį jis įdėjo visą savo sielą. Pilnutinai išreikšti savo kūrinyje save — tai kiekvieno kūrėjo didžiausias laimėjimas. Rupūžė, duodanti pasauliui rupū-

žiuką, sukuria šedevrą. Jūs abejojate? Pabandykite padaryti tą, ką ji.

Ursus labai dailino šią interliudiją. Jo širdies ir proto kūdikis vadinosi „Nugalėtasis chaosas".

Susipažinkime su jo turiniu.

Naktis. Uždangai prasiskyrus, priešais „Žaliąją dėžę"

susispietusi minia matydavo tik tamsą. Toje tamsoje ant žemės raičiodavosi trys neįžiūrimos figūros: vilkas, lokys ir žmogus. Vilką vaidindavo vilkas, lokį — Ursus, žmogų — Gvinplenas. Vilkas ir lokys atstovaudavo nuožmioms gamtos jėgoms, nesąmoningiems geismams, laukiniam, tamsiam gaivalui; jie abudu puldavo ant Gvinpleno; tai chaosas grumdavosi su žmogumi. Nė vieno iš jų

nebūdavo galima įžiūrėti. Gvinplenas įnirtingai atsikirtinėdavo; jis būdavo susisupęs marška, o veidą slėpdavo tankūs, užkritę plaukai. Be to, būdavo visiškai tamsu.

Lokys riaumodavo, vilkas kalendavo dantimis, žmogus šaukdavo. Stai žmogus parblokštas, žvėrys tuoj nugalės; jis maldauja pagalbos, paramos, veriančiu klyksmu šaukiasi į nežinomybę. Jis kriokia. Žiūrovai matydavo 1 Paaukotasi s (lot.).

2 Šventas (lot.).

3U

merdintį pirminį žmogų, dar mažai kuo tesiskiriantį nuo gyvulio; tai būdavo kraupus reginys, minia žiūrėdavo, užgniaužusi kvapą; dar akimirka — žvėrys paims viršų, ir chaosas praris žmogų. Grumtynės, šauksmai, riaumojimas ir staiga — visiška tyla. Tamsoje pasigirsta daina.

Lyg lengvas dvelkimas atplaukia balsas. Paslaptingos muzikos garsai lydi šią nematomą dainą, ir staiga nežinia iš kur, nei kaip atsiranda kažkas balta. Tai būdavo šviesa, o toji šviesa — moteris, o toji moteris — dvasia. Dėja, rami, tyra, graži, pritrenkianti savo romumu ir švelnumu, pasirodydavo, šviesos apgaubta. Spinduliuojantis siluetas aušros fone. Ir tasai balsas buvo jos. Švelnus, gilus, neapsakomai žavus balsas. Iš nematomos tapusi matoma, ji dainuodavo toje aušroje. Jos daina panėšėjo į

angelo himną ar paukščio giesmę. Išvydęs šį akinantį regėjimą, žmogus staiga pašokdavo, imdavo kumščiais kulti žvėris ir juos parmušdavo.

Tada regėjimas, slinkdamas per sceną kažkokiu stebuklingu būdu (tuo publika dar labiau žavėdavosi), imdavo dainuoti ispaniškai, ir šios kalbos grynumas besiklausantiems anglų jūreiviams nesukeldavo jokių abejonių: Ora! llora!

De paiabra

Nace razon, - *

De luz el son1.

Paskui Dėja nuleisdavo akis, tartum po kojomis būtų

išvydusi bedugnę, ir toliau dainuodavo:

Noche quita te de aili!

El alba canta hallali 2.

1 Melskis! Raudok !

Iš žodžio

Gimsta protas,-

Iš dainos — šviesa.

2 Naktie, pasitrauk !

Aušra gieda pergalės giesmę.

315

Jai bedainuojant, žmogus palengva keldavosi, atsiklaupdavo, ištiesęs rankas į regėjimą, keliais įsirėmęs į

abu nebejudančius, tartum perkūno nutrenktus žvėris.

Pasisukusi į jį, Dėja toliau dainuodavo:

Es menester a cielos ir

Y tu que llorabas reir *.

Ir, artindamasi didingai kaip patekanti žvaigždė, ji pridurdavo:

Quebra barzon!

Dexa, monstro,

A tu negro

Caparazon 2.

Ir uždėdavo jam ant kaktos ranką.

Tada pasigirsdavo kitas balsas, gilesnis ir todėl dar jausmingesnis, kupinas sielvarto ir susižavėjimo, švelnus ir sykiu atšiauriai rimtas: tai būdavo žmogaus daina, atsakas dangiškajai giesmei. Vis dar tebeklūpėdamas tamsoje, įsirėmęs keliais į nugalėtuosius žvėris — vilką ir lokį — Gvinplenas, kurio kaktą lietė Dėjos ranka, dainuodavo: O ven! ama!

Eres alma,

Soy corazon 3.

Ir staiga šviesos spindulys, perskrodęs juodą naktį, krisdavo tiesiai ant Gvinpleno veido.

1 Ženk į dang ų

Ir juokis tu, kurs raudojai.

2 Sutrauky k jungą !

Nusimesk, pabaisa,

Savo juodą

Kiautą.

3 O, ateik! mylėk!

Tu — siela,

Aš •— širdis.

316

Tamsoje pasirodydavo klaikiai išsišiepusi pabaisa.

Neįmanoma perduoti žodžiais, kaip šis reginys su-krėsdavo minią. Tartum sušvisdavo juoko saulė. Juoką sukelia netikėtumas, o koks begali būti didesnis netikėtumas už šią atomazgą? Niekas neprilygdavo nustebimui ir išgąsčiui, kokį sukeldavo šis šviesos antausis tai juokdariškai ir baisiai kaukei. Pabaisos juokas susiliedavo su griausmingu publikos kvatojimu; visur — aukštai, žemai, priešaky, užpakaly, juokdavosi vyrai, moterys, senos praplikusios galvos, rausvi vaikų veidukai, juokdavosi geri ir pikti, linksmi ir liūdni, žodžiu, visi; netgi gatvėje praeiviai, kurie nieko nematydavo, išgirdę juokiantis, ir patys imdavo juoktis. Tą juoką lydėdavo plojimas, trepsėjimas. Uždangai nusileidus, minia įnirtingai šaukdavo pasirodyti Gvinpleną. Pasisekimas būdavo mil

žiniškas. „Ar matėte „Nugalėtąjį chaosą"? Visi bėgdavo pažiūrėti Gvinpleno. Ateidavo pasijuokti ir nerūpestingi, ir melancholiški, ir žmonės su nešvaria sąžine. Tokį

nežabotą juoką kartais galėdavai palaikyti ligūstu. Bet jeigu yra pasaulyje maras, nuo kurio žmogus nebėga—•

tai tiktai užkrečiantis linksmumas. Tačiau Gvinplenas turėdavo pasisekimą tik liaudyje. Didelė minia — tai prasti žmoneliai. „Nugalėtąjį chaosą" jie žiūrėdavo už

vieną penį. Aukštuomenė nesilanko ten, kur įėjimo kaina variokas.

Ursus nebuvo abejingas šiam taip ilgai išnešiotam savo kūriniui.

— čia justi tokio Šekspyro dvasia,— kukliai pareikšdavo autorius.

Dėjos pasirodymas sustiprindavo tą nepaprastą įspūdį, kurį sukeldavo Gvinplenas. Balta esybė ir šalia jos šlykštynė — vaizdas, atitinkąs tai, ką galėtumėm pavadinti nustebimu, išvydus dievybę. Liaudis žiūrėdavo į

Dėją su kažkokia paslaptinga baime. Joje buvo kažkas didaus, ji atrodė kaip nekalta vaidilutė, nepažįstanti Žmogiškų aistrų ir bendraujanti su dievu. Buvo aišku,

,M7.

kad ji akla, bet kartu jautei, kad ji viską mato. Tarytum ji stovėtų ties antgamtiškumo riba. Ji atrodė apšviesta pusiau žemiškos, pusiau ano pasaulio šviesos. Ji nusileido ant žemės padirbėti, bet padirbėti taip, kaip dangus: skleisdama aušrą. Ji rado hidrą ir įkvėpė jon sielą. Atrodė ji lyg kūrėja, patenkinta ir kartu apstulbinta savo kūriniu; jos veide tartum atsispindėjo žavus sumišimas, tvirtas nusistatymas padaryti gera ir nustebimas savo darbo rezultatu. Jautei, kad ji myli savo pabaisą. Ar žinojo, kad jis pabaisa? Taip, nes palietė jį. Ne, nežinojo, kadangi jo neatstūmė. Šis tamsos ir šviesos derinys žiūrovo prote virsdavo kažkokia prietema, kurioje išryškėdavo neaprėpiami toliai. Kaip dievybė susijungia su pirmine būtybe, kokiu būdu vyksta sielos įsiskverbimas į

materiją, kaip saulės spindulys tampa savotiška bambagysle, kaip atsimaino biaurus padaras, kaip beformiškumas tampa rojaus tobulybe,— visos tos sunkiai suvokiamos paslaptys žiūrovus įvarydavo į beveik kosmišką ekstazę, nuo kurios dar smarkiau griaudėdavo mėšlungiškas kvatojimas, sukeliamas Gvinpleno.

Publika, nesigilindama į autoriaus sumanymą — nes ji nemėgsta į ką nors gilintis ir tuo apsunkinti save,-— vis dėlto suvokdavo daug plačiau, negu tai, ką matydavo scenoje, ir šis keistas spektaklis leisdavo įžvelgti žmogaus atsimainymo slėpinį.

Na, o jei kalbėsime apie Dėją, tai jos pergyvenimus sunku išreikšti žodžiais. Ji jausdavosi apsupta minios, ne

žinodama, kas tai yra minia. Ji girdėdavo gaudesį ir daugiau nieko. Minia jai būdavo tiktai dvelkimas, iš esmės juk taip ir yra. Žmonijos kartos — tai tik besikei

čiantis alsavimas. Žmogus alsuoja, įkvepia, iškvepia, atiduoda dvasią. Minioje Dėja jausdavosi vieniša ir virpėdavo, tartum kyburiuodama viršum bedugnės. Kamuojama nerimo, kuris neviltyje neapleidžia nekaltos būtybės, pasiruošusios sviesti kaltinimą nežinomybei, nejausdama jokio noro kristi, Dėja, vis tokia pat giedra, įveiku-318

si neaiškią pavojaus baimę, nors viduje virpėdama dėl savo vienišumo, staiga atgaudavo tikrumą, surasdavo atramos tašką; ji vėl nusitverdavo tamsybių pasaulyje gelbėjimo siūlo, ji uždėdavo ranką ant stamantrios Gvinpleno galvos. O neregėtas džiaugsme! Savo rausvais piršteliais ji atsiremdavo į garbiniuotą tankumyną. Palietęs vilną, jauti, kad tai švelnu. Dėja glostydavo aviną, žinodama, kad čia liūtas. Jos širdis ištirpdavo neapsakomoje meilėje! Jausdavo, kad jai nebegresia pavojus, kad ji rado išgelbėtoją. Publika galvodavo priešingai. Žiūrovams išgelbėtas atrodydavo Gvinplenas, o Dėja būdavo išgelbėtoja. „Nesvarbu",— galvodavo Ursus, kiaurai matąs Dėjos širdį. Dėja, nusiraminusi, paguosta, sužavėta, garbindavo angelą, o tuo tarpu minia matydavo prieš save baidyklę ir taip pat, tik kitoniškai užkerėta, pratrūkdavo titanišku juoku.

Tikra meilė nežino persisotinimo. Būdama perdėm dvasinė, ji negali atvėsti. Žarija apsitraukia plėnimis, žvaigždė — ne. Sie nuostabūs pergyvenimai Dėjai kartodavosi kas vakarą, ir ji vos neverkdavo iš laimės, tuo tarpu kai minia raičiodavosi iš juoko. Aplink ją klegėda-vo linksmuoliai, ir tik ji viena būdavo tikrai laiminga.

Beje, toks nežabotas linksmumas, kurį sukeldavo netikėtas ir apstulbinantis išsišiepusio Gvinpleno snukio pasirodymas, visiškai neatsakė Ursaus sumanymams. Jis būtų pageidavęs, kad žmonės daugiau šypsotųsi ir ma

žiau kvatotų, kad susižavėjimas būtų daugiau literatūrinio pobūdžio. Bet triumfas apramina. Ir Ursus kiekvieną vakarą susitaikydavo su neįprastu savo pjesės pasisekimu, skaičiuodamas, kiek šilingų sudaro stulpeliai surinktų fartingų ir kiek svarų sterlingų tuose šilingų stulpeliuose. Be to, jis įtikinėdavo save, kad, visam tam juokui nutilus, „Nugalėtasis chaosas" įstrigs į žmonių gal-*

vas ir jose vis tiek šis tas išliks. Jis gal ir ne visai apsirikdavo. Kiekvienas meno kūrinys palieka pėdsaką žmonių sąmonėje. Ir iš tiesų šie paprasti žmoneliai, atidžiai

319

sekusieji vilką, lokį, žmogų, muziką, stūgavimą, tramdomą darnių akordų, naktį, išsklaidytą aušros, dainas, skleidžiančias šviesą, su neaiškia, bet gilia simpatija ir netgi su tam tikru susigraudinimu ir pagarba žiūrėdavo šią dramatinę poemą „Nugalėtasis chaosas", šią materiją įveikusios dvasios pergalę, užsibaigiančią žmogaus trium-Tokios grubios būdavo liaudies pramogos.

Ir jai to pakakdavo. Liaudžiai buvo neprieinami bajorų „kilmingi mačai", ji negalėdavo, kaip didikai ir džentelmenai, statyti tūkstantį ginėjų už Helmsgeilą prieš

Filem-ge-Medoną.

X

G Y V E N I M O A T S T U M T O J O P O Ž I Ū R I S

Į D A I K T U S I R Į Ž M O N E S

Žmoguje visada slypi mintis atsikeršyti už suteiktą jam malonumą. Iš to ir kyla panieka komediantui.

Šis padaras mane žavi, linksmina, išblaško, pamoko, užburia, paguodžia, parodo idealą, jis man malonus ir naudingas — kokia blogybe galėčiau aš jam atsimokėti?

Pažeminimu. Panieka — tai antausis iš tolo. Skelkime jam antausį! Jis man patinka, vadinasi, jis niekingas. Jis man tarnauja, užtat aš jo neapkenčiu. Kur čia sugriebus akmenį, kad galėčiau į jį paleisti? Kunige, duokš savąjį.

Filosofe, duokš savąjį! Bosiue, ekskomunikuok jį! Ruso, išplūsk jį! Oratoriau, apspiaudyk jį akmenėliais iš savo burnos! Loky, sviesk į jį rieduliu! Numuškime akmenimis nuo medžio vaisių ir suvalgykime jį. „Bravo!" ir „Šalin jį!" Deklamuoti poetų eilėraščius, vadinasi, būti maru apkrėstam. Štai histrionas! Už tą pasisekimą uždėkime jam geležinį antkaklį ir prie gėdos stulpo! Užbaikime jo triumfą piudymu. Tegul jis sutraukia aplink save minias, o pats tepajunta vienišumą. Štai kokiu būdu tur-320

tuoliai, vadinama aukštuomenė, sugalvojo artistui ypatingą izoliavimo formą — aplodismentus.

Liaudis ne tokia žiauri. Ji nejautė neapykantos Gvinplenui. Ir juo labiau jo neniekino. Ir vis dėlto paskutinis smaluotojas iš paskutinio laivo niekam tikusio ekipažo paskutiniame Anglijos uoste laikydavo save nepalyginamai pranašesniu už šį „visokios šunaujos" linksmintoją ir būdavo tos nuomonės, kad smaluotojas tiek pat aukštesnis už juokdarį, kiek lordas už smaluotoją.

Taigi Gvinpleną, kaip kiekvieną komediantą, ir apdovanodavo plojimais, ir pasmerkdavo vienatvei. Beje, čia, žemėje, kiekviena sėkmė — nusikaltimas, kuris turi būti išperkamas. Medalio yra dvi pusės.

Gvinplenui tos antrosios pusės nebuvo, nes ir viena, ir kita jam buvo prie širdies. J a m patikdavo aplodismentai ir taip pat maloni būdavo vienatvė. Aplodismentai padarė jį turtingą, vienatvė — laimingą.

Būti turtingam žemutiniuose visuomenės sluoksniuose, vadinasi, gyventi neskurde. Nebevilkėti skarmalais, nebekęsti šalčio, nebevaikščioti tuščiu pilvu. Valgyti ir gerti, kiek telpa ir kiek nori. Turėti visa, kas reikalinga, įskaitant galimybę duoti išmaldą vargšui. Šitokią daugiau negu kuklią gerovę, užtikrinančią jam šiokį tokį savarankiškumą, ir buvo pasiekęs Gvinplenas.

O dvasiniu mastu matuojant, jis gyveno prabangoje.

Jis mylėjo ir buvo mylimas. Ko gi daugiau galėjo jis trokšti?

Jis nieko ir netroško.

Viena, ką jam, rasi, būtų buvę galima pasiūlyti —

tai atsikratyti savo biaurumo. Tačiau su kokiu pasipiktinimu jis būtų atstūmęs šią mintį! Nusimesti kaukę ir itsauti' savo veidą, vėl tapti tokiu, kokiu jis gal ir bu-T° — gražiu ir žavingu, iš tiesų jis nė už ką nebūtų su tuo sutikęs! O kaip jis tada galėtų išmaitinti Dėją? Koks gyvenimas būtų vargšei romiai neregei, kuri jį mylėjo?

Jei ne šis išsišiepęs snukis, jis būtų nebe vienintelis toks H- Žmogus, kuris juokiasi

321

klounas, o paprastas juokdarys, kaip ir daugelis kitų, eilinis ekvilibristas, renkąs smulkius variokus iš grindinio plyšių, ir, gal būt, Dėja ne kasdien turėtų duonos! Su giliu ir jaudinančiu išdidumu jis jausdavosi esąs šios dangiškos pabėgėlės globėju. Naktis, Vienatvė, Nepriteklius, Negalė, Nežinojimas, Badas ir Alkis — septyni pra

žioti skurdo nasrai supo ją, o jis buvo šventas Jurgis, besigrumiąs su šiuo slibinu. Ir jis įveikė skurdą. Kokiu būdu? Savo biaurumu. Savo biaurumu jis buvo naudingas, galėjo suteikti pagalbą, laimėtipergales, tapti didžiu.

Jam tereikėdavo tik pasirodyti, ir pinigai patys birdavo.

Jis buvo minių vadas, jautėsi esąs7 liaudies valdovas. Jis viską galėdavo padaryti Dėjai. Jis rūpindavosi jos poreikiais; jis patenkindavo jos troškimus, įgeidžius, fantazijas toje ribotoje, neregei įmanomų pageidavimų plotmėje. Gvinplenas ir Dėja, kaip mes jau parodėme, vienas antram buvo tikra apvaizda. Gvinplenas jausdavo, kad Dėja kelia jį savo sparnais; jinai jausdavosi nešama ant jo rankų. Nėra nieko maloniau, kaip globoti mylimą žmogų, suteikti viską, kas reikalingiausia būtybei, prilenkusiai tau dangų. Gvinplenas patirdavo šią aukščiausią laimę. Ir todėl jis turėjo būti dėkingas savo biaurumui.

Tik tuo būdu jis pelnė pragyvenimą sau ir kitiems; tik biaurumas suteikė jam nepriklausomybę, laisvę, garsą, asmeninį pasitenkinimą, išdidumą. Apsišarvavęs šiuo biaurumu, jis tapo nesužeidžiamas. Likimas nebegalėjo jam padaryti dar ką nors blogiau; lemtis sugniužo, kirtusi žiaurų smūgį, kuris Gvinplenui atnešė pergalę. Nelaimių bedugnė virto skaisčia laimės viršūne. Gvinplenas buvo uždarytas savo biaurumo kalėjime, bet kartu su Dėja. Belangė, kaip jau sakėme, tapo rojumi. Juos nuo gyvųjų pasaulio skyrė siena. Juo geriau. Si siena laikė juos atitverusi, bet tuo pačiu juos saugojo. Kuo galima buvo pakenkti Dėjai, kuo galima buvo pakenkti Gvinplenui, taip atsiribojusiems nuo aplinkos? Atimti iš jo pasisekimą? Neįmanoma. Tam būtų reikėję pakeisti jo veidą. At-322

imti meilę? Neįmanoma. Dėja jo nematė. Dėjos aklumas dangaus malone buvo nepagydomas. Kokį nepatogumą teikė Gvinplenui jo biaurumas? Jokį. Kokią naudą jis iš

to turėjo? Visokeriopą. Jis buvo mylimas, nežiūrint savo baisumo, o, gal būt, kaip tik dėl to. Luošumas ir biaurumas instinktyviai suartėjo ir susijungė. Būti mylimam —

argi tai ne viskas! Gvinplenas galvodavo apie savo veido sužalojimą ne kitaip, kaip su dėkingumu. Išdagas jam virto palaiminimu. Jis su džiaugsmu suvokdavo, kad tai neišdildoma ir amžina. Kokia laimė, kad ši geradarystė

neatitaisoma! Tol, kol bus kryžkelės, aikštės, keliai, vedą į tolį, kol apačioje būriuosis minia, o viršum galvos plytės dangus, jis galės būti tikras dėl rytdienos! Dėjai nieko netruks, ir jiedu mylės vienas antrą! Gvinplenas savo veido nemainytų netgi su Apolonu. Būti baidykle — tame glūdėjo visa jo laimė.

Todėl mes ir sakėme vieno skyriaus pradžioje, kad likimas dosniai jį apdovanojo. Sis nuskriaustasis buvo išrinktuoju.

Jis buvo toks laimingas, jog kartais net gailėdavosi jį

supančių žmonių. Kitiems jis rodydavo užuojautą. Beje, nesąmoningai jį traukdavo žvilgterėti, kas dedasi aplink, nes nėra pasaulyje visiškai užsidariusio žmogaus, o gamt a — ne atitrauktinė sąvoka; jis džiaugdavosi esąs aptvertas, tačiau kartkartėmis kilstelėdavo galvą viršum tvoros.

Palyginęs savo padėtį su kitų padėtimi, jis su dar didesniu džiaugsmu grįždavo į savo vienatvę, pas Dėją.

Ką jis matydavo aplink save? Kas būdavo šie gyvi padarai, kurių įvairiausius, kasdien vis kitus tipus jam rodydavo klajūniškas jo amatas? Vis nauji žmonės, o iš

tiesų vis ta pati minia. Vis' nauji veidai ir vis tie patys vargai. Griuvėsių sąvarta. Kiekvieną vakarą visos socia-inės negerovės glaudžiu ratu apstodavo jo laimę.

..Žalioji dėžė" buvo populiari.

2ema kaina traukia žemąsias klases. Silpni, vargšai, bedahai eidavo pasižiūrėti Gvinpleno. Jis juos traukdavo

323

kaip stikliukas džino. Jie ateidavo, norėdami už du sū užsimiršti. Nuo savo pakylos Gvinplenas apžiūrėdavo niūrią minią. Jo prote vienas po kito iškildavo visokiausi nesibaigiančio žmonijos skurdo vaizdai. Žmogaus veidą sukuria sąžinė ir visas jo gyvenimas; jis daugybės paslaptingų

poveikių išdava. Nebuvo tokios kančios, tokio pykčio, tokio bejėgiškumo, tokios nevilties, kurių antspaudo Gvinplenas nebūtų matęs šiuose veiduose. Va šitos vaikų

burnelės nieko nevalgiusios. Šitas vyriškis— tėvas, o šita moteris — motina, ir už jų galėjai įspėti dvi pražūčiai pasmerktas šeimas. Anas1 štai veidas paženklintas ydomis ir nusikaltimu; priežastis aiški: tamsumas ir skurdas. O

štai to veide žymu įgimtas gerumas, kurį sunaikino socialinė priespauda, ir jis tapo pagiežingas. Ant šitos senutės kaktos galėjai perskaityti žodį „badas"; ant jaunos merginos kaktos—„prostitucija". Tas pats faktas, teikiąs jaunai merginai pragyvenimo šaltinį, ir užtat daug kraupesnis. Toje spūstyje buvo darbo rankų, bet nebuvo gamybos įrankių; tie darbininkai nebijojo darbo, bet darbo nebuvo. Kartais šalia darbininko atsisėsdavo kareivis, dažnai invalidas, ir prieš Gvinpleno akis stodavo karo šmėkla. Čia Gvinplenas skaitydavo nedarbą, ten išnaudojimą, o ten vergiją. Iš kai kurių kaktų jis nustatydavo aiškius išsigimimo požymius, lėtą žmogaus virtimą gyvuliu, prie kurio žemutiniuose sluoksniuose vesdavo sunki lėbaujančių viršūnių priespauda. Šitoje be prošvaistės tamsoje Gvinplenas regėjo vieną pragiedrulį. Jis ir Dėja, abu iškentėję tokias kančias, džiaugiasi laime. Visa kita slėgė prakeiksmas. Gvinplenas jausdavo viršum savęs nesąmoningai trypčiojant galinguosius, visko pertekusius, kilmingus, didikus, likimo išrinktuosius; žemai jis įžiūrėdavo perbalusius bedalių veidus. Jis matydavo save ir Dėją, savo mažytę ir tokią begalinę laimę tarp tų dviejų

pasaulių; aukštai buvo laisvų, dykinėjančių, linksmai šokančių ir kojomis trypiančių žmonių pasaulis; aukštai tie, kurie mindo, apačioje mindomieji. Lemtingas dalykas, rodąs, kiek giliai įsišaknijęs socialinis blogis: šviesa engia tamsą! Gvinplenas suvokdavo šį skaudų reiškinį.

Kokia niekinga dalia! Žmogus taip sugeba šliaužioti! Toks prisirišimas prie dulkių ir purvo, toks šlykštus savęs atsi

žadėjimas, jog kildavo noras koja sutraiškyti tą šlykštynę!

Kokia peteliškė gali išriedėti iš tokio vikšro, kaip mūsų

žemiškas gyvenimas? Viršum šios alkanos ir tamsios minios, kur bepažvelgsi, stovi nusikaltimo ar gėdos klaustukai! Kieti įstatymai, vedą prie sąžinės ištižimo! Nėra nė

vieno vaiko, kurio užaugusio nelauktų pažeminimas; nėra nė vienos merginos, kuri neparsidavinėtų! nė vienos ro

žės, kurios neapspiaudytų! Kartais jo akys, sublizgusios jaudinančiu smalsumu, stengdavosi iki dugno įžvelgti šią tamsą, kur merdėdavo tiek bevaisių pastangų, kur grumdavosi tiek palūžusių jėgų; jis ten matydavo ištisas šeimas, tapusias visuomeninių sąlygų aukomis, dorus žmones, su

žalotus įstatymų, žaizdas, gangrenuojančias dėl baudžiamųjų kodeksų neteisingumo, mokesčių graužiamą varguomenę, protingus žmones, traukiamus į tamsumo gelmę, skęstančius plaustus, apkibusius išbadėjusiais, karus, nederlių, kriokimą, šauksmus, pražūtį; ir skausmas suspausdavo jam širdį nuo šio visuotinio šiurpių nelaimių

reginio. Jam prieš akis iškildavo visos negandos, tarytum putos ant klaikaus žmonijos vandenyno. Jis pats jautėsi saugus prieplaukoje ir iš tolo žiūrėjo į žūstančiuosius.

Kartais jis užsidengdavo rankomis savo sumadarotą veidą ir susimąstydavo.

Kokia beprotybė būti laimingam! Ko tik neprisva-

< ;ama! Jam ateidavo į galvą keisčiausių minčių. Kažkada

-izelbėjęs vaiką, dabar jis troško padėti visam pasauliui.

Miglotos svajonės kartais netgi užtemdydavo jam tikrovę; jis prarasdavo saiko jausmą iki tokio laipsnio, kad klausdavo save: „Ką aš galėčiau padaryti tiems vargšams žmo-TKins?" Būdavo, jis užsimiršęs netgi garsiai ištardavo tuos žodžius. Tada Ursus gūžtelėdavo pečiais ir atidžiai į jį pasižiūrėdavo. O Gvinplenas svajodavo toliau: 325

— O, jeigu aš būčiau galingas, kaip aš stengčiausi padėti vargšams! Bet kas gi aš esu? Atomas. Ką aš galiu?

Nieko.

Jis apsirikdavo. Jis daug galėdavo. Jis linksmindavo vargšus.

O mes jau sakėme, kad linksminti žmones, vadinasi, padėti jiems užsimiršti.

Ir argi ne geradarys tas, kuris čia, žemėje, dalija žmonėms užsimiršimą ? /

X

XI

G V I N P L E N U I R Ū P I T E I S I N G U M A S , U R S U I — T I E S A

Filosofas — tai savotiškas šnipas. Minčių stebėtojas Ursus atidžiai tyrė savo augintinį. Vidiniai monologai atsispindi mūsų veiduose ir daug ką pasako fizionomisto žvilgsniui. Todėl nuo Ursaus nepasislėpė tai, kas dėjosi Gvinpleno sieloje. Vieną dieną Ursus truktelėjo susimąs

čiusį Gvinpleną už skverno ir sušuko:

— Tu, atrodo, daraisi įžvalgus, kvaily! Saugokis, tavęs visiškai tat neliečia. Tau teturi rūpėti vienas dalykas —

mylėti Dėją. Tu dvigubai laimingas: viena, tuo, kad minia mato tavo snukį; antra, tuo, kad Dėja jo nemato. Bet tu naudojiesi šia laime neteisėtai. Jokia moteris, pamačiusi tavo burną, nesutiktų priimti iš tavęs bučinio. O ir šita burna, suteikusi tau gerovę, ir šitas snukis, padaręs tave neturtingą, ne tavo nuosavybė. Tu negimei su tokiu veidu.

Tu pasiskolinai iš pragaro gelmių grimasą, kuri iškreipė

tikruosius tavo bruožus. Tiesiog iš velnio tu pavogei šitą kaukę. Tu esi šlykštus: tenkinkis šituo savo laimikiu. Mūsų itin gerai sutvarkytame pasaulyje yra teisėtų laimingųjų ir atsitiktinių laimingųjų. Tu atsitiktinai tapai lai-326

mingas. Tu gyveni požemyje, kur pakliuvo žvaigždė. Varg

šė žvaigždutė atiteko tau. Nemėgink išsikrapštyti iš požemio ir saugok savo žvaigždę, vore! Tavo voratinkly deimantu žėri Venera. Būk malonus, neniurzgėk. Matau, tu įnikai svajoti — tai idiotybė. Paklausyk, štai ką aš tau pasakysiu tikrosios poezijos kalba: tegul Dėja daugiau valgo jautienos bifšteksų ir avienos kotletų, ir po pusės metų

ji pasidarys stora kaip turke; ilgai negalvodamas, vesk ją, ji tau pagimdys vaiką, ir ne vieną, o du, tris, visą pulką pipirų. Štai ką aš vadinu filosofija. Be to, kada žmogus laimingas, tai ne taip jau bloga. Turėti savo pyplių — tai puikumėlis. Prisiperėk bamblių, vystyk, šluostyk jiems snarglį, migdyk, prausk murziukus, ir tegul jie visi kirki-nasi aplink tave; jeigu jie juokiasi — gerai; jeigu bliaun a — dar geriau; rėkti, vadinasi, gyventi; pamatysi, kaip iki pusės metų jie žinda krūtį; metų sulaukę šliaužioja, dvejų — vaikšto, penkiolikos metų jau paaugliai, o dvidešimties įsimyli. Kas turi visus tuos džiaugsmus, turi viską. Aš pražiopsojau šitą laimę ir todėl aš — galvijas.

Gerasis dievas, daugybės gražių poemų kūrėjas, pirmasis rašytojas, padiktavo savo bendradarbiui Mozei: Dauginkitės! Taip parašyta šventame rašte. Dauginkis, gyvuly!

Na. o pasaulis — jis visada bus toks, koks yra; žemėje ir be tavo kišimosi geriau nebus. Dėl to nesigraužk. Nesirūpink tuo, kas dedasi aplink. Palik visa tai ramybėje.

Ne komediantas turi žiūrėti į žmones, o jie turi žiūrėti į komediantą. Ar žinai, kas viešpatauja pasaulyje? Teisėti laimingieji. O tu, pakartoju, laimingas tapai iš netyčių. Jie yra laimės savininkai, o tu tik kišenvagis. Ji legaliai jiems priklauso, o tu įsibrovėlis, tu susidėjęs gyveni su sėkme. Ko gi tau dar reikia? Stai aiškus įrodymas, kad nenaudėlis nuo geros duonos savo kailyje nerimsta. Auginti vaikus, susilauktus iš Dėjos,— šiaip ar taip, malonui dalykas. Tokia palaima tai lygu apgavystei.

Tie. kurie iš aukščiau gavo privilegiją žemiškai laimei, nemėgsta, kad žemesni už juos leistų sau tokius džiaugs-327

mus. Jeigu jie tave paklaustų, kas tau davė teisę būti laimingam, tu nežinotum, ką atsakyti. Tu neturi jokio rašto, o jie turi. Jupiteris, Alachas, Višnu ar Sabaotas —

pagaliau tai nesvarbu — išdavė jiems specialų leidimą būti laimingiems. Bijok jų. Nesikišk į jų reikalus, kad jie neimtų kištis į tavuosius. Ar tu žinai, nelaimingasis, kas toks yra teisėtas laimingasis? Tai — baisi būtybė, tai —

lordas. O, lordas! Stai kas, prieš išvysdamas šį pasaulį, turėjo leistis į visokiausias intrigas nė pačiam velniui nežinomoje praeityje, kad ateitų į gyvenimą būtent pro tas duris! Kaip jam, tur būt, buvo sunku gimti! Žinoma, kitų

rūpesčių jis neturėjo, bet, dieve teisingasis, koks tai buvo rūpestis išgauti, kad likimas, tas aklas kvailys, iš karto, dar lopšyje tebegulint, jus padarytų žmonių valdovu; papirkti tą kasininką, kad jis jums duotų geriausią vietą į vaidinimą! Perskaityk memento1, užrašytą ant būdos, atsisakiusios man tarnauti, perskaityk šį mano išminties brevijorių, ir tu pamatysi, kas yra lordas. Lordas — tai tas, kuris turi viską ir yra viskas. Lordas •— tai tas, kuris yra aukštesnis, negu turėtų būti pagal savo prigimties davinius; lordas — tai tas, kuris jaunystėje turi senio teises, o, senatvės sulaukęs, naudojasi visomis jaunystės dovanomis; tai pasileidėlis, gerbiamas padorių žmonių, tai bailys, įsakinėjąs drąsuoliams, veltėdis, neniekinąs svetimo darbo vaisių, nemokša, turįs Kembridžo ir Oksfordo universitetų diplomus, asilas, kuriuo žavisi poetai, biau-ruolis, kuriam šypsosi moterys, Tersitas su Achilo šalmu, kiškis liūto kailiu. Tik neiškraipyk mano žodžių, aš nesakau, kad lordas būtinai nemokša, bailys, biaurus, senas ir kvailas; aš tik sakau, kad jis toks gali būti, nė kiek sau nepakenkdamas. Priešingai. Lordai — tai valdovai. Anglijos karalius — taip pat lordas, pirmasis tarp pirmųjų; tai daug, tai viskas. Karaliai seniau vadindavosi lordais. Danijos lordas, Airijos lordas, Salų lordas, Norvegijos lordas 1 Atsimink (lot.).

328

ėmė vadintis karalium tik prieš tris šimtus metų. Lucijų, vieną iš pirmųjų Anglijos karalių, šventasis Telesforas vadindavo milordu Lucijum. Lordai — tai perai, kitaip sakant, lygūs. Kam? Karaliui. Aš nesutapatinu lordų su parlamentu, tai būtų klaida. Tai liaudies atstovų susirinkimas, kurį saksai, prieš užkariaujant juos normanams, vadino ujittenagemot, o užkariautojai normanai pavadino jį parliamentum. Laikui bėgant, liaudis buvo išgrūsta už

durų. Karalių įsakai dėl bendruomenių rūmų sušaukimo seniau turėdavo antraštę ad consilium impendendum !, o dabar — ad consentiendum2. Bendruomenių rūmai turi teisę duoti sutikimą. Jiems leidžiama sakyti „taip". O

perai gali sakyti „ne". Jie ir iš tiesų įrodė, kad turi tą teisę. Perai gali nukirsti galvą karaliui, o liaudis — ne. Nukertant galvą Karoliui I, buvo pažeistos ne karaliaus teisės, o perų privilegijos, ir jie gerai padarė, pakorę Kromvelio griaučius. Lordai galingi. Kodėl? Kad jų rankose turtai. Ar yra kas sklaidęs Doomsdau-book? Toji knyg a — tai įrodymas, kad Anglija — lordų nuosavybė; tai Vilhelmo Užkariautojo laikais sudarytas pavaldiniams priklausančių žemės valdų rejestras, kurį saugo iždo lordas kancleris. Už išrašo eilutę mokama po keturis sū. Vertinga knyga. Ar žinai, kad aš tarnavau namų gydytoju pas vieną lordą, pavarde Marmedjukas, kurio metinės pajamos siekdavo devynis šimtus tūkstančių prancūziškų frankų. Tik tu pagalvok, baisus kretine. Ar žinai, kad vien tais triu

šiais, kuriuos gurbeliuose augina grafas Lindsėjus, galima būtų išmaitinti visą Penkių Uostų šunaują? O pamėgink bent kokį nustverti. Visi alei vieno suskaičiuoti.

Kiekvieną brakonierių tuoj ant šakos. Aš mačiau kyburiuojantį kartuvėse šešių vaikų tėvą už tai, kad iš jo medžioklinio krepšio kyšojo dvi ilgos ausys. Tokie yra didikai. Lordo triušis brangesnis už pono dievo sutvertą 1 patariimui teikti (lot.).

2 pritarimu i gauti (lot.).

329

žmogų. Didikai yra, ir mes, girdi tu, nevidone, turime galvoti, kad tai gerai. O jeigu net galvosime, kad blogai, kas jiems nuo to? Liaudis kažkuo nepatenkinta! Net pats Plautas nieko komiškesnio nesugalvotų. Koks juokingas atrodytų filosofas, kuris patartų tai niekingai daugumai pakelti balsą prieš visagalių lordų priespaudą. Tai būtų

tas pat, jeigu vikšras leistųsi į ginčus su dramblio letena.

Kartą mačiau, kaip hipopotamas užlipo ant kurmio urvo; jis viską sutrempė, bet buvo nekaltas. Tam geraširdžiui mastodontui nė į galvą neatėjo, kad esama kurmių. Mano mielas, trempiami kurmiai — tai žmonija. Trempti —

gamtos dėsnis. O ar tu manai, kad kurmis tai nieko netrempia? Jis mastodontas erkei, kuri savo ruožtu yra mastodontas amarui. Bet nesileiskime taip giliai. Mano vaike, pasaulyje yra karietos. Lordas viduje, žmonės po ratais, išmintingasis — nuošaly. Pasitrauk į šalį ir leisk joms pravažiuoti. Aš pats myliu lordus, bet jų vengiu. Aš

gyvenau pas vieną lordą. Ir to visiškai pakanka, kad apie juos išsaugočiau gražų atminimą. Aš prisimenu jo pilį

tartum spindėjimą debesyse. Prisimenu aiškiai, lyg dabar savo akimis regėčiau. Nieko nuostabesnio nėra už

Marmedjuk-lodžą, aš turiu galvoje tų rūmų didingumą, puikią simetriją, gausias pajamas, papuošimus ir daugybę priestatų. Aplamai, namai, vilos, lordų rūmai — tai rinkinys viso to, kas yra didingiausia ir prabangiausia šioje žydinčioje karalystėje. Aš myliu mūsų magnatus.

Aš esu jiems dėkingas už tai, kad jie visko pertekę, galingi, kad jiems gerai klojasi. Aš, skurstąs tamsoje, su malonumu ir susidomėjimu žiūriu į tą dangaus žydrynės lopinėlį, vadinamą lordu. Marmedjuk-lodžo įvažiuojamasis kiemas nepaprastai erdvus, pailgas, baliustradomis padalytas į aštuonis kvadratus, tarp jų eina platus kelias, jo viduryje trykšta nuostabus aštuonkampis fontanas su dviem tvenkiniais ir be galo dailaus darbo ažūriniu kupolu, rymančiu ant šešių kolonų. Ten aš susipažinau su vienu mokytu prancūzu, abatu Diukro iš jakobinų vienuolyn o no Sen-Zako gatvėje. Marmedjuk-Iodže buvo pusė Erpe-nijaus bibliotekos, kurios kita pusė saugoma Kembridžo universiteto teologijos iakultete. Aš ten skaitydavau knygas, sėdėdamas po menišku portiku. Tokie daiktai paprastai mažai ką domina, nebent vieną kitą smalsų keliauninką. Ar tu žinai, juokingas bambly, kad jo šviesybė Viljamas Nortas, lordas Grėjus Rolstonas, keturioliktasis baronų suole, turi daugiau ištekinių medžių ant savo kalno, negu tu plaukų ant savo šlykščios makaulės? Ar žinai, kad lordas Noris Rikotas, kitaip sakant, grafas Ebingdonas, turi kertuotą dviejų šimtų pėdų aukščio kuorą su devizu: Virtus ariete fortior, pažodžiui: Dorybė stipresnė už taraną, bet iš tiesų, kvaily, jį reikia versti: Drąsa stipresnė

už karo mašiną? Taip, aš gerbiu, godoju, vertinu lordus ir jiems lenkiuosi. Tai lordai drauge su jo karališkąja didenybe triūsia, siekdami užtikrinti ir išsaugoti tautai visokeriopą naudą. Jų per amžius sukaupta išmintis ypač

suspindi kebliose aplinkybėse. Norėčiau pamatyti, kaip jie galėtų nepirmauti. Jie ir pirmauja. Vokietijoje kunigaikščiai, Ispanijoje grandai, Anglijoje ir Prancūzijoje perai. Kadangi visiškai pagrįstai buvo galima tvirtinti, kad pasaulis gan prastai sutvarkytas, dievas, jausdamas savo silpnąją vietą, panoro įrodyti, jog sugeba nulipdyti ir laimingus žmones ir filosofų paguodai sukūrė lordus.

Tai lyg ir.savotiška kūrimo darbo pataisa, išsaugojusi gerojo dievulio prestižą. Tuo būdu jam pavyko padoriai išsisukti iš kvailos padėties. Didikai lieka didikais. Peras, kalbėdamas apie save, sako nos l. Peras kaipo toks daugiskaita. Karalius tituluoja perus consanąuinei nostri 2. Perai išleido galybę didžiai išmintingų įstatymų, jų tarpe įstatymą, skiriantį mirties bausmę žmogui, nukirtusiam trimetį topolį. Jų primatui pabrėžti sukurta speciali jiems kalba. Heraldikoje juodas dugnas paprasto bajoro herbe 1 Mes (lot.).

2 Krauj u mum s lygūs (lot.).

331

vadinamas smėliu, princo herbe — saturnu, pero herbe —

deimantu. Deimanto dulkės, žvaigždėta naktis — tai laimingųjų juoda spalva. Ir netgi tarp šių aukštųjų senjorų

esama tam tikrų skirtumėlių. Baronas negali maudytis kartu su vikontu be pastarojo leidimo. Visa tai labai puikiai sugalvota, tai tautos išsaugojimo laidas. Kokia laimė tautai turėti dvidešimt penkis kunigaikščius, penkis markizus, septyniasdešimt šešis grafus, devynis vikontus ir šešiasdešimt vieną baroną,— o tai bus iš viso šimtas septyniasdešimt šeši perai,— kurių vieni vadinami „jūsų

šviesybe", kiti —„jūsų malonybe". Baisiai čia svarbu, jeigu kur nors ir pasitaikytų koks skarmalius! Ne viskas gali būti gryno aukso. Tebūnie sau skudurai! Argi štai šalia nėra purpuro? Viena atperka kita. Iš ko nors statyti juk reikia. Na, didelio čia daikto, kad yra skurdžių! Jie metmenys turtuolių laimei. Po šimts! Mūsų lordai — mūsų pasididžiavimas. Čarlzo Mouheno, Mouheno barono, šunys kainuoja tiek, kiek Moregeite ligoninė raupsuotiesiems ir Jėzaus Kristaus vaikų ligoninė, įsteigta 1553 metais Eduardo VI. Tomas Osbornas, Lidso kunigaikštis, vien savo tarnų livrėjoms išleidžia penkis tūkstančius aukso ginėjų. Ispanijos karalius specialiai grandams yra paskyręs prižiūrėtoją, kurio pareiga neleisti jiems nusigyventi. Tai niekinga. O mūsų lordai gali viską sau leisti ir tuo jie didingi. Aš tai vertinu. Nepradėsim jų keiksnoti kaip kokie pavyduoliai. Aš dėkingas gražiajai vizijai, praeinančiai pro mane. Nors aš pats neskleidžiu šviesos, bet ant manęs krinta jos atspindys. Atspindys, kuris krinta ant mano opų, pasakysi tu. Eik po velnių! Aš — Jobas, kuriam teko laimė stebėti Trimalchioną. O puikioji, spinduliuojanti planeta dangaus aukštybėse! Būti apšviestam mėnesienos — didelis dalykas. Sunaikinti lordus! Betgi tokia mintis nė bepročiui Orestui, kad ir koks jis pašėlęs, nebūtų atėjusi į galvą. Tvirtinti, kad lordai kenksmingi arba nereikalingi, tai tas pat, kaip sakyti, kad reikia išjudinti valstybės pamatus, arba tvirtinti, esą žmonės ne tam 532

sutverti, kad kaip gyvulių kaimenė skabytų žolę ir būtų

šunų kandžiojami. Avinas skuta pievą, piemuo — aviną.

Kas begali būti teisingiau? Kaip kas išmano, taip save gano. O man vis tiek, aš filosofas ir gyvenimą branginu tiek, kiek musė jį brangina. Gyvenimas — tai laikinas prieglobstis. Tik pamanyk, kad Henris Bouvas Hovardas, Berkširo grafas, savo arklidėse turi dvidešimt keturias paradines karietas, iš kurių pusė sidabriniais ir pusė auksiniais pakinkymais! Dieve mano, aš gerai žinau, kad ne kiekvienas turi po dvidešimt keturias paradines karietas, bet argi reikia apie tai garsiai rėkti? Kad tu vieną naktį

sušalai į ragą,— didelio čia daikto! Ar maža pasaulyje benamių! Kiti taip pat šąla ir alksta. Ar žinai, kad jeigu ne tas speigas, Dėja nebūtų apakusi, o jeigu Dėja nebūtų

akla, ji nebūtų tavęs pamilusi! Pasvarstyk, avigalvi! O ir kiltų nieko sau erzelynė, jeigu visi nepatenkinti žmonės imtų balsu skųstis. Tylėjimas -— taisyklė. Esu giliai įsitikinęs, kad gerasis dievulis liepia tylėti visiems pasmerktiesiems čia žemėje, kitaip jis pats būtų pasmerktas klausytis amžinų dejonių. Olimpo ramybė perkama Kocito tylėjimo kaina. Taigi tylėk, liaudie! Aš dar geriau darau: aš pritariu ir gėriuosi. Tik ką išvardijau lordus, bet prie jų reikia dar pridėti du arkivyskupus ir dvidešimt keturis vyskupus! Iš tiesų mane apima graudumas, kai aš apie tai pagalvoju. Pamenu, mačiau pas dešimtinės rinkėją didžiulę stirtą puikiausių kviečių, suimtų iš aplinkinių valstiečių gerbiamam Rafoės dekanui, lordų rūmų ir bažnyčios dekanui, kuris nė pirštu neprisidėjo prie jų išauginimo. Užtat jam liko laiko melstis viešpačiui dievui. Ar žinai, kad lordas Marmedjukas, mano ponas, buvo Airijos lordas iždininkas ir vyriausias Naresbergo Jorko grafystės seneŠalas! Zinai, kad lordas vyriausias šambelionas (tai grafų Ankasterių giminės paveldimos pareigos), apvelka karalių vainikavimo iškilmių

dieną ir gauna už tą savo triūsą keturiasdešimt uolekčių

purpurinio aksomo ir lovą, ant kurios permiegojo karai

333

lius, ir kad priešaky einąs juodosios krivūlės prievaizdas yra jo atstovas? Norėčiau pamatyti, ką tu išdrįstum pasakyti į tai, kad seniausias Anglijos vikontas yra seras Robertas Brentas, pakeltas į vikontus Henriko V. Visi lordų titulai nurodo suverenumą į žemių valdas, išskyrus grafą Riversą, kurio pavardė yra drauge ir jo titulas. Kaip puiku, kad jie turi teisę aptaksuoti kitus ir imti, pavyzdžiui, kaip nūn, keturis šilingus nuo vieno svaro sterlingų

metinės rentos ir kad toji privilegija pratęsiama dar vieneriems metams! O kur dar visi tie puikūs mokesčiai —

valyto spirito apmuitinimas, akcizai vynui ir alui, rinkliavos už svėrimą ir supilstymą į statines, mokesčiai už sidrą, už kriaušių gėrimą, už misą, už salyklą, už daigintus mie

žius, už akmens anglį ir daugybę kitų dalykų! Lenkime galvas prieš esamą tvarką! Netgi dvasiškija priklauso nuo lordų. Meino vyskupas—grafo Derbio pavaldinys.

Lordai turi susikūrę laukinius žvėris, kuriuos deda į savo herbus. Kadangi dievas nepakankamai jų sutvėrė, lordai patys jų prisigalvojo. Jie sukūrė heraldinį šerną, kuris tiek pranašesnis už paprastąjį šerną, kiek šernas už paršą, arba kiek senjoras pranašesnis už kunigą. Jie sukūrė gri-foną, erelį tarp liūtų ir liūtą tarp erelių, gąsdinantį liūtus savo sparnais ir erelius savo karčiais. Jie turi heraldinę angį, vienaragį, gyvatę, salamandrą, taraską, drėją, slibiną, hipogrifą. Visa tai mums baubas, o jiems papuošimas ir gražmena. Jie turi ištisą herbinį žvėryną, kuriame staugia nepažįstamos baidyklės. Jokioje girioje nesutiksi tokių

keistenybių, kokias pagimdo jų puikė. Jų tuštybė pilna visokių šmėklų, kurios tartum vaikšto didingą naktį, apsiginklavusios, su šalmais ir šarvais, žvangina pentinais ir, laikydamos rankoje imperijos skeptrą, rimtu balsu byloja:

„Mes protėviai!" Skarabėjai graužia augalų šaknis, o herb a i — liaudį. Kodėl gi ne! Negi dėl to keisime įstatymus?

Bajorija — visuomeninės santvarkos dalis. Ar žinai, kad Škotijoje gyvena vienas grafas, kuris gali nušuoliuoti trisdešimt mylių, neperžengdamas savo valdų ribos? Ar 334

žinai, kad lordas Kenterberio arkivyskupas turi milijoną frankų pajamų? Ar žinai, kad jo didenybė gauna per metus pagal civilinį lapą septynis tūkstančius svarų sterlingų, neskaitant pajamų, kurias teikia pilys, girios, domenai, feodai, lenai, alodai, prebendos, dešimtinės ir žemės mokesčiai, konfiskacijos ir servitutai, ir kurios viršija milijoną svarų sterlingų? Kurie tuo nepatenkinti — iš viso nesugyvenami žmonės.

•— Taip,— burbtelėjo susimąstęs Gvinplenas,— turtuolių rojus sukurtas iš vargšų pragaro.

XII

U R S U S P O E T A S S U V I L I O J A U R S Ų F I L O S O F Ą

Įėjo Dėja; Gvinplenas pažvelgė į ją, ir nuo tos akimirkos matė tik ją. Tokia jau yra meilė. Minčių sūkurys gali kuriam laikui užvaldyti mus, bet įeina mylima moteris, ir staiga dingsta visa, kas nesusiję su ja, o ji nė

nepagalvoja, kad, gal būt, sunaikino mumyse ištisą pasaulį.

Paminėsime čia vieną smulkmeną. „Nugalėtame chaose" Dėjai nepatiko žodis „monstro" (baidyklė), kuriuo ji turėdavo kreiptis į Gvinpleną. Ji, kaip ir visi anais laikais, truputį mokėjusi ispaniškai, kartais tą žodį savavališkai pakeisdavo ąuiero, kas reiškia mielas. Nors Ursus nutylėdavo, bet jį šiek tiek erzindavo tie teksto iškraipymai. Jis lengvai būtų galėjęs pasakyti Dėjai, kaip mūsų dienomis Moesaras pasakė Viso: „Tu nerodai pakankamos pagarbos repertuarui."

„Žmogus, kuris juokiasi". Tuo rėmėsi Gvinpleno šlovė.

Jo tikrąjį vardą, mažai kam ir žinomą, nustelbė pravardė, kaip juokas nustelbė veidą. Jo populiarumas kaip ir veidas buvo tapęs kauke.

335

Tačiau jo vardą galėjai perskaityti ant „Žaliosios dė

žės" priekinės sienos prikaltoje lentelėje su Ursaus sukurtu užrašu, kuris skambėjo šitaip: Čia galima pamatyti Gvinpleną, 1690 metų sausio 29 dieną dešimties metų amžiaus piktadarių kompračikosų paliktą Portlendo pakrantėje, dabar užaugusį ir besivadinantį

ŽMOGUS, KURIS JUOKIASI

Šitų juokdarių gyvenimas buvo kažkuo panašus į

raupsuotųjų gyvenimą leprozoriume ir į palaimintųjų gyvenimą tariamoje Atlantidėje. Kasdien tas pats staigus perėjimas nuo triukšmingiausių pasirodymų prekyme

čiuose į visišką atsiskyrimą. Kas vakarą jie pasišalindavo iš šio pasaulio. Atsisveikindavo su juo kaip numirėliai, kad rytoj vėl atgytų. Komediantas — tai besisukantis švyturio žibintas, čia užgestas, čia vėl sušvintąs; publikai jis tik šmėkla, tik prošvaistė šioje žemėje, kur šviesa kaitaliojasi su tamsa.

Po klegesio aikštėse — kalėjimas. Kai, pasibaigus vaidinimui, žiūrovai imdavo skirstytis ir patenkintos minios gaudesys persimesdavo į gretimas gatves, „Žalioji dėžė"

pakeldavo atlenkiamąją sienelę kaip tvirtovė pakeliamąjį

tiltą, ir ryšys su žmonija visiškai nutrūkdavo. Anoj pusėj — pasaulis, čia — būda, ir toje būdoje kaip skaisčios žvaigždės šviesdavo laisvė, tyra sąžinė, drąsa, atsidavimas, nekaltybė, laimė, meilė.

Reginti neregė ir jos biaurus mylimasis susėsdavo šalia, ranka liesdavo ranką, kakta glausdavosi prie kaktos, ir taip apsvaigę jiedu tyliai šnabždėdavosi.

Vidurinė „Žaliosios dėžės" dalis turėjo dvejopą paskirtį: publikai tai buvo scena, aktoriams — valgomasis.

Ursus, niekada neatsisakąs palyginimo, šią vidurinę 336

patalpą dėl jos dvejopos paskirties buvo linkęs laikyti abi-siniškos lūšnos „aradašu".

Kai Ursus suskaičiuodavo dienos pajamas, visi sėsdavo vakarieniauti. Meilei viskas idealu, net valgydami ir gerdami besimylintieji gauna tiek visokiausių progų nety

čiom švelniai vienas antrą paliesti, jog kąsnis virsta bu

činiu. Jie geria elį ar vyną iš vienos stiklinės, tartum gertų rasą iš vieno lelijos žiedo. Dvi sielos tokios bičiuliškos agapės metu primena du žavius paukštyčius. Gvinplenas patarnaudavo Dėjai, papiaustydavo, pripildavo, artu-tėliai prie jos prisilenkdavo.

— Hm! —burbteldavo Ursus, bet burbėjimas prieš jo valią virsdavo šypsena.

Vilkas po stalu vakarieniaudavo, nekreipdamas į nieką dėmesio, išskyrus savo kaulą.

Vinos ir Fibi dalyvaudavo bendrame pokylyje, bet nieko nevaržydavo. Sios dvi puslaukinės klajūnės šalindavosi žmonių ir tarpusavy šnekėdavosi čigoniškai.

Po vakarienės Dėja drauge su Fibi ir Vinos pasitraukdavo į ,,moterų galą", Ursus eidavo pririšti Homo po „Žaliąja dėže", o Gvinplenas liuobdavo arklius, iš mylimojo virtęs arklininku, tartum koks Homero herojus ar Karolio Didžiojo paladinas. Vidurnaktį visi jau miegodavo, išskyrus vilką, kuris kartkartėmis, jausdamas atsakomybę, pramerkdavo vieną akį.

Rytmetį vėl visi susirinkdavo; drauge pusryčiaudavo, paprastai užvalgydavo kumpio ir išgerdavo arbatos, kuri Anglijoje paplito nuo 1678 metų. Paskui Dėja ispanišku papročiu ir Ursaus patarimu, nes, anot jo, ji esanti silpnos sveikatos, dar numigdavo keletą valandų, o tuo tarpu Gvinplenas ir Ursus atlikdavo lauke ir viduje visokius smulkius darbus, kokių reikalauja klajūniškas gyvenimas.

Gvinplenas retai kada išeidavo iš „Žaliosios dėžės" paklajoti, nebent ištuštėjusiais keliais ir nuošaliomis vietomis. Miestuose jis išeidavo tik nakčia, užsimaukšlinęs ant 22. Žmogus, kuris juokiasi

337

akių plačiabrylę skrybėlę, kad gatvėje nešmėkščiotų jo veidas.

Atviru veidu jis rodydavosi tik scenoje.

Beje, „Žalioji dėžė" ne taip jau dažnai užsukdavo į

miestus; dvidešimt ketverių metų sulaukęs Gvinplenas nebuvo matęs didesnių miestų už Penkis Uostus. O tačiau garsas apie jį sklido. Jis jau išėjo už liaudies ribų ir užgriebė aukštesnius sluoksnius. Jomarkinių stebuklų mėgėjai, įdomybių ir keistenybių medžiotojai visiems skelbė, kad klajoja po Angliją nepaprastos išvaizdos žmogus, pasirodąs tai čia, tai ten. Apie jį kalbėdavo, jo ieškodavo, klausinėdavo: „Kur jis?" „Žmogus, kuris juokiasi" iš tiesų tapo įžymybe. Jo šlovės atspindys tam tikra dalimi krisdavo ir ant „Nugalėtojo chaoso".

ir štai vieną gražią dieną Ursus, kupinas tuščiagarbiškų siekių, pareiškė:

— Reikia vykti į Londoną.

TREČIO JI KNYGA

SKILIMAS PRASIDEDA

I

T E D K A S T E R I O V I E Š B U T I S

Tais laikais Londone tebuvo vienintelis tiltas — Londono tiltas, užstatytas namais. Šis tiltas jungė su Londonu Sautvorką — priemiestį, grįstą, tikriau žvyruotą Temzės žvirgždais, su daugybe gatvelių ir skersgatvių, vietomis siaurų it rankovė; čia, kaip ir pačiame mieste, ankštai grūdosi įvairiausi pastatai, gyvenamieji namai, medinės lūšnos — palankiausia dirva gaisrui. 1666 metai tat įrodė.

Žodis Sautvorkas (Soutwark) tuomet buvo tariamas kaip Sudrik; dabar tariama maždaug kaip Souzuork.

Beje, geriausias būdas tarti angliškus vardus — tai iš viso jų netarti. Pavyzdžiui, Southampton tarkite Stpntn.

Tais laikais Chatam buvo tariama kaip Je l'aime K

Anuometinis Sautvorkas tiek panašus į nūdienį Sautvorką, kiek Vožiraras į Marselį. Dabar čia miestas, o tada buvo tik gyvenvietė. Tačiau jau ir tais laikais ten vykdavo judri laivyba. \ senovinę, ilgą, tarytum milžinų statytą sieną ties pat Temze buvo įmūryti žiedai upių šalandoms prisišvartuoti. Toji siena vadinosi Ei'roko siena, arba Ef-1 Aš tave myli u (Ze tem) (pranc).

339

rok-stounu. Saksų valdymo metu Jorkas vadinosi Efroku.

Padavimas pasakoja, kad tos sienos papėdėje nuskendęs kažkoks kunigaikštis Efrokas. Vieta iš tiesų ir kunigaikš

čiui giloka. Netgi atoslūgiu vanduo siekdavo iki šešių

sieksnių. Puiki prieplauka viliodavo jūros laivus, ir sena pilvota Olandijos škuna „Vogratas" paprastai prisišvartuodavo prie Efrok-stouno. ,,Vogratas" kas savaitę palaikydavo tiesioginį susisiekimą iš Londono į Roterdamą ir atgal. Kiti laivai plaukdavo du kartus per dieną tai į Det-fortą, tai į Grinvičą ar Grevsendą: išvykdavo per atoslūgį, o grįždavo per potvynį. Kelionė iki Grevsendo —

nors buvo tik apie dvidešimt mylių —• trukdavo šešetą valandų.

„Vogratas" buvo tokio tipo laivas, kokius dabar galima pamatyti tik jūrų muziejuose. Jis truputį panėšėjo į džonką. Tais laikais Prancūzija mėgdžiojo Graikiją, Olandija — Kiniją. „Vogratas", sunkaus korpuso dvistiebė škuna su vandeniui nepralaidžia perpendikuliarine triumo pertvara turėjo viduryje gilią kajutę ir, du den i u s — priekyje ir laivagalyje — be bortų, kaip dabartiniuose geležiniuose laivuose su turelėmis; beborčių laivų

pranašumas tas, kad audros metu būna mažesnis bangos slėgimas, bet užtat škvalas visada pavojingas ekipa

žui, kai denis be aptvaro. Krintantysis neturėdavo kur susilaikyti prie krašto. Daug žmonių įkrisdavo ir žūdavo jūroje, dėl to ir teko atsisakyti šitokio tipo laivų. „Vogratas" plaukdavo tiesiai į Olandiją, nesustodamas net Grevsende.

Senovinė akmeninė atbraila, dalinai uola, dalinai žmogaus rankų išmūryta, tęsėsi visa Efrok-stouno papėde, ir todėl laivai lengvai galėdavo prisišvartuoti prie sienos, esant bet kokiam vandens lygiui. Sienoje, keliose vietose buvo laiptai. Ji žymėjo pietinę Sautvorko nerijos ribą.

Ant Efrok-stouno viršaus supiltas pylimas buvo lyg krantinės aptvaras, kur mėgdavo parymoti praeiviai. Nuo ten

3/fO

matėsi Temzė. Anapus upės baigėsi Londonas. Toliau plytėjo laukai.

Aukštyn nuo Efrok-stouno, ten, kur Temzė daro linkį, beveik priešais pat Sent-Džeimso rūmus, už Lembet-hauzo, netoli pasivaikščiojimų vietos, tada Foks-holo, tarp dviejų įmonių, porceliano ir stiklo, kur gamindavo spalvotus butelius, buvo viena iš tų didelių, žole apaugusių

dykviečių, kurios kadaise Prancūzijoje buvo vadinamos cultures et mails, o Anglijoje boivling-greens. Iš bowling-green — žalias kilimas kamuoliui ritinėti — prancūzai pasidarė boulingrin. Šiais laikais tokias vejas mes įsitaisėme savo namuose, ant stalo, kur žalias audeklas pakei

čia velėną, ir pavadinome biliardu.

Tarp kitko, nesuprantama, kodėl, turėdami žodį bulvaras (boulevard— boule-vert), kuris reiškia visai tą pat, ką ir žodis bowling-green, prancūzai dar sugalvojo boulingrin. Keista, kad toks rimtas asmuo, kaip žodynas, leidžia sau tokią bereikalingą prabangą.

Sautvorko „žalioji veja" vadinosi Tarinzofildu, nes kažkada ji priklausė baronams Hastingsams, kurie yra Tarinzo, o taip pat Močleino baronai. Baronų Hastingsų

Tarinzofildas vėliau atiteko baronams Tedkasteriams, kurie pavertė jį vieša aikšte ir išnuomodavo, kaip vėliau vienas Orleano kunigaikščių išnuomodavo Pale-Ruajalį. Ilgainiui Tarinzofildas kaip išmarinis turtas tapo parapijos ganyklomis.

Tarinzofildas buvo tarsi kokia nuolatinė prekyvietė, kur statydavosi balaganus fokusininkai, ekvilibristai, klajojantys muzikantai ir visada grūsdavosi žiopliai,

..atėję paspoksoti į šėtoną", kaip sakydavęs arkivyskupas Šarpas. „Spoksoti į šėtoną" — reiškė žiūrėti vaidinimo, j .

Keletas užeigos namų, kurie dalinai atmušdavo nuo tų jomarkinių teatrų publiką, dalinai aprūpindavo juos žiūrovais, stovėjo langais į šią aikštę, švenčiančią apvalius metus. Tie gerai besiverčią užeigos namai buvo pa-

m

prasčiausios smuklės, atdaros tik dieną. Vakare smuklininkas užrakindavo savo smuklę, įsidėdavo raktą kišenėn ir išeidavo. Tik vieną iš jų galėjai pavadinti tikrais užeigos namais. Tai buvo vienintelis gyvenamas namas visoje

„žaliojoje vejoje": jomarko balaganai galėdavo dingti kiekvienu momentu, nes visi tie komediantai neprisiriša prie vietos. Juokdariai gyvena klajokliškai.

Si smuklė, pavadinta senųjų savininkų vardu Tedkasterio viešbučiu, greičiau atrodė užeigos namai, negu taverna, ir greičiau viešbutis, negu užeigos namai; pro aukštus vartus patekdavai į gan didelį kiemą.

Tie vartai į aikštės pusę buvo tarsi paradinis įvažiavimas į Tedkasterio viešbutį; šone buvo šaliniai varteliai, kuriais paprastai naudodavosi lankytojai. Į šalį sukti visada mieliau. Pro šiuos vartelius tik ir vaikščiodavo. Jie vedė į smuklę, erdvią, stalų pristatytą trobą su žemomis lubomis ir aprūkusiomis sienomis. Viršum vartelių, pritvirtinta prie antrojo aukšto lango apkaustų, kabėjo viešbučio iškaba. Didieji vartai, užšauti skląsčiais ir velkėm, niekad ir neatsidarydavo.

Į kiemą galėdavai patekti tik pro smuklę.

Tedkasterio viešbutyje buvo šeimininkas ir tarnas.

Seimininką vadindavo Niklsu, o tarną — Govikemu. Šeimininkas Niklsas — tikriausiai Nikolia, kurį anglų tarimas pavertė Niklsu — buvo šykštus našlys, bailus, nepaprastai gerbiąs įstatymus. Jo buvo tankūs antakiai ir plaukuotos rankos. Na, o keturiolikmetis vaikiščias, patarnaująs svečiams ir šaukiamas Govikemu, buvo didžiagalvis, linksmo veido paauglys, pasirišęs prijuostę. Jis buvo plikai nukirptas — tarno žymė.

Miegodavo jis apačioje, mažytėje kamarėlėje, kur kadaise buvo laikomas šuo. Apvalus šios kamarėlės langiukas žvelgė į „žaliąją veją".

II

G R A Ž B Y L Y S T Ė P O A T V I R A U D A N G U M I Vieną šaltoką ir labai vėjuotą vakarą, kai kiekvienas, suprantama, skuba namo, kažkoks žmogus, ėjęs per Tarinzofildą, staiga sustojo prie Tedkasterio viešbučio mūro. Buvo 1704—1705 metų žiemos pabaiga. Tasai vyriškis, sprendžiant iš rūbų jūreivis, buvo dailios išvaizdos, aukšto ūgio — savybės, būtinos dvariškiui, bet neužgintos turėti ir liaudžiai. Kodėl jis sustojo? Pasiklausyti. Ko?

Balso, skambančio anapus mūro, tur būt, kieme; tas balsas buvo kiek seniokiškas, bet vis dėlto dar smarkus, pasiekiąs praeivius gatvėje. Tuo pačiu metu kieme, kur gražbyliavo tasai balsas, buvo girdėti minios klegesys.

Balsas kalbėjo:

— Londono gyventojai ir gyventojos, štai ir aš. Iš visos širdies sveikinu, kad jūs — anglai. Jūs — didi tauta.

Pasakysiu dar daugiau — jūs didis šlamštas. Kumščiais kertatės kur kas geriau, negu špagomis. Jūsų geras apetitas. Jūs — nacija, ryjanti kitas. Puikiausias užsiėmimas!

Šis sugebėjimas čiulpti pasaulio syvus stato Angliją į išskirtinę vietą. Politika, filosofija, mokėjimu valdyti kolonijas ir ištisas tautas, pramone, sugebėjimu daryti kitiems bloga, o patiems iš to turėti naudos, jūs esate neprilygstami, tiesiog nuostabūs. Nebe toli diena, kai žemėje išvysime du stulpus su lentelėmis; ant vienos bus užrašyta:

..Žmonių valdos", ant kitos—„Anglų valdos". Aš konstatuoju tat didesnei jūsų šlovei, nors nesu nei anglas, nei žmogus, aš turiu garbę būti daktaru. Viena antram nekliudo. Džentelmenai, aš mokau. Ko gi? Dviejų skirtingų

dalykų: to, ką žinau ir ko nežinau. Pardavinėju naminius vaistus ir peršu idėjas. Prieikite arčiau ir klausykite. Jus kviečia mokslas. Įtempkite ausį. Jeigu ji maža, į ją nedaug tepateks tiesos; jeigu didelė — į ją pralįs daug kvailysčių. Taigi, dėmesio. Aš dėstau Pseudodoxla Epidemi-

343

ca. 1 Mano draugas juokina, aš gi verčiu žmones mąstyti.

Mudu gyvename drauge vienoje būdoje, nes juokas — iš

tokios pat kilmingos šeimos, kaip ir mokslas. Kai Demokritą klausdavo: „Kaip tu pažįsti tiesą?"—jis atsakydavo:

„Aš juokiuosi." O jeigu mane kas paklaustų: „Kodėl tu juokiesi?" — aš atsakyčiau: „Dėl to, kad pažinau tiesą."

Beje, aš nesijuokiu. Aš esu liaudies prietarų naikintojas.

Noriu išvalyti jūsų protus. Jie baisiai užteršti. Dievas leidžia, kad liaudis klystų ir būtų apgaudinėjama. Atidėkim į šalį kvailą drovumą; aš atvirai prisipažįstu, jog tikiu dievą, netgi kai jis neteisus. Tik kai aš matau šiukšles —

o juk prietarai ir yra šiukšlės — aš jas iššluoju. Iš kur aš

žinau tat, ką žinau? Tai mano reikalas. Kiekvienas mokosi, kaip sugeba. Laktancijus klausinėdavo bronzinę Virgilijaus galvą, ir toji jam atsakinėdavo; Silvestras II kalbėdavosi su paukščiais. Ar paukščiai kalbėdavo? O gal popiežius čiulbėdavo? Klausimas. Miręs rabino Eleazaro kūdikis kalbėdavosi su šv. Augustinu. Tarp mūsų paliekant, aš abejoju visais tais faktais, išskyrus pastarąjį. Sakykim, miręs kūdikis kalbėjo. Bet po liežuviu jis turėjo auksinę plokštelę, kur buvo įrėžtos įvairios konsteliacijos. Vadinasi, jis apgaudinėjo. Viskas savaime išaiškėja. Kaip matote, aš bešališkas. Aš skiriu teisybę nuo melo. O štai ir kiti prietarai, kurių jūs, vargšai tamsūs žmoneliai, be abejo, laikotės ir nuo kurių aš trokštu jus išvaduoti. Dios-koridas manė, kad kažkokia dieviška galia slypinti drignėje, Chrizipas — juoduosiuose serbentuose. Juozapas —

ropėje, Homeras — česnake. Visi jie klydo. Tuose augaluose ne dievas, o velnias tupi. Aš patikrinau. Netiesa, kad žaltys, sugundęs Ievą, turėjo, kaip Kadmas, žmogaus veidą. Garsija de Hortas, Kadamostas ir Žanas Hugo, Trevo arkivyskupas, neigia, kad, norint sugauti dramblį, užtenka įpiauti medį. Aš linkęs pritarti jų nuomonei. Piliečiai, klaidingi įsitikinimai— Liucipieriaus pastangų

1 Epidemini s pseudomoksla s [lot).

vaisius. Šio tamsos kunigaikščio karalystėje laikas nuo laiko turi pasirodyti paklaidų meteorai, nešą pražūtį. Gerieji žmonės, Klaudijus Pulchras mirė ne dėl to, kad vištos atsisakė išeiti iš vištidės; iš tiesų Liucipierius, numatydamas Klaudijaus Pulchro mirtį, pasistengė, kad vištos nelestų. Belzebubas suteikė Vespasianui galią gydyti luošius ir grąžinti regėjimą akliesiems, juos palie

čiant; savaime tai yra pagirtinas veiksmas, bet Belzebubo tikslai čia buvo nusikalstami. Džentelmenai, nepasitikėkite šundaktariais, kurie naudoja gydymui brienės šaknį ir perstupą ir kurie daro akims pavilgas iš medaus ir gaidžio kraujo. Išmokite blaiviai vertinti tas melagystes.

Neteisybė, esą Orionas atsiradęs, Jupiteriui atlikus gamtišką reikalą: tikrumoje tą dangaus šviesulį šitokiu būdu padaręs Merkurijus. Netiesa, kad Adomas turėjęs bambą.

Kai šv. Jurgis nudobė slibiną, šalia jo nebuvo jokios šventojo dukters. Šv. Jeronimas savo darbo kambaryje ant židinio neturėjęs laikrodžio; pirma, jis gyvenęs oloje, antra, ten nebuvę židinio, trečia, tuomet dar nebuvę laikrodžių. Tikrinkite! Viską tikrinkite! O žmonės, kurie manęs klausotės, jeigu jums sako, kad valerijoną uostančio žmogaus smegenyse išaugąs driežas, kad iš pūvančio jau

čio atsirandančios bitės, o iš arklio — širšės, kad numirėlis daugiau sveriąs, negu svėrė gyvas, kad ožio kraujyje ištirpstąs smaragdas, kad vikšras, musė ir voras, pastebėti ant to paties medžio, pranašauja karą, badą ir marą, kad nuomarį galima išgydyti kirminu, rastu stirnos galvoje,—

netikėkite tuo. Vis tai prietarai. Bet štai jums tikros tiesos: ruonio oda apsaugo nuo perkūno; rupūžė minta žeme, ir nuo to jos galvoje susidaro akmuo; Jerichono rožė

pražysta kūčių naktį; gyvatės neperneša uosio šešėlio; dramblys neturi sąnarių ir todėl priverstas miegoti sta

čias, atsišliejęs medžio; jeigu rupūžė padės gaidžio kiaušinį, iš jo išsikals skorpionas, kuris atsives salamandrą; aklasis praregės, jeigu uždės vieną ranką ant užpakalinės altoriaus pusės, o kita prisidengs akis; nekaltybė sude-

m

rinama su motinyste. Dorieji žmonės, įsidėkite į galvą šias akivaizdžias tiesas. O tada galite tikėti į dievą dvejopai, kaip trokštantysis tiki į apelsiną arba kaip asilas į botagą. O dabar aš pristatysiu jums savo trupę.

Tą akimirką smarkokas vėjo gūsis sudrebino nuošalaus viešbučio langų rėmus ir langines. Tai buvo nelyginant rūstus dangaus murmesys. Oratorius lukterėjo valandėlę, paskui vėl tęsė:

— Pertrauka. Tebūnie. Tegul kalba šiaurys. Džentelmenai, aš nepykstu. Vėjas plepys, kaip ir visi atsiskyrėliai. Ten, aukštai, jam nėra su kuo pasišnekėti. Užtat jis čia atsigriebia. Taigi pradedu nuo tos vietos, kur buvau sustojęs. Jūs matote artistų trupę. Mūsų ketvertas. A lupo principlum. Pradedu nuo vilko, mano bičiulio. Savo padermės jis neslepia. Pažiūrėkite į jį. Jis mokytas, rimtas, įžvalgus. Apvaizda tikriausiai iš pat pradžių buvo ketinusi jį padaryti universiteto daktaru, bet tam reikia būti apykvailiu, o jis toks nėra. Pridursiu, kad jis be jokių

prietarų ir anaiptol ne aristokratas. Progai pasitaikius, jis užmezga pažintį su kokia kale, nors turėtų teisę bendrauti su vilke. Jo įpėdiniai, jeigu tik jų yra, tikriausiai maloniai urzgia kaip jų motina ir staugia kaip jų tėvas. Prie ko pritapsi, tokiu pats patapsi. Jis taip pat loja, nuolaidžiaudamas civilizacijai. Tiesiog kilniadvasiškas lipšnumas. Homo — pagerintos veislės šuo. Gerbkime šunį.

Šuo—-keistas gyvulys! — prakaituoja liežuviu ir šypsosi uodega. Džentelmenai. Homo savo sumanumu prilygsta begauriui Meksikos vilkui, garsiajam xolo'itzeniski, bet meilumu už jį pranašesnis. O be to, jis nuolankus. Jis kuklus, kiek gali būti kuklus vilkas, nusimanąs, kad jis naudingas žmonėms. Jis gailestingas, paslaugus, bet visa tai daro patyliukais. Jo kairioji letena nežino, ką daro de

šinioji. Tokie jo gerieji privalumai. Apie kitą savo bičiulį

aš tik tiek tepasakysiu: jis pabaisa. Jūs būsite juo sužavėti. Kažkada piratai jj paliko vieną atšiauraus vandenyno pakrantėje. O štai šitoji — neregė. Ar tai išimtis? Ne.

346

Mes visi akli. Aklas šykštuolis: jis mato auksą, bet nemato turto. Aklas švaistūnas: jis mato pradžią, bet nemato pabaigos. Akla koketė: ji nemato savo raukšlių. Aklas mokytasis: jis nemato savo nemokšiškumo. Aklas doras žmogus: jis nemato apgaviko. Aklas apgavikas: jis nemato dievo. Aklas dievas: pasaulio kūrimo dieną jis nepastebėjo prisisukusio velnio. Aš irgi aklas: kalbu jums ir nematau, kad jūs kurti. Neregė mergaitė, mūsų bendrakeleivė — paslaptingoji vaidilutė. Vesta galėtų jai patikėti savo nuodėgulį. Jos būde yra kažkas slėpiningo ir tuo pačiu švelnaus kaip avino vilna. Aš manau, kad ji karaliaus duktė, bet to netvirtinu. Nepasitikėjimas — pagirtina išminčiaus savybė. Na, o aš pats gudragalviauju ir gydau. Mąstau ir tvarstau. Chirurgus sum. Gydau karštligę, miazmas ir marą. Beveik visi uždegimai ir negalavimai yra ne kas kita kaip trauklapiai, ir, užsitikrinę tinkamą priežiūrą, mes galime išvengti kitų ligų, daug biauresnių.

Nežiūrint to, aš jums nepatariu susigriebti antrakso, kitaip sakant, juodligės. Kvaila, niekam tikusi liga. Tik tiek, kad nuo jos mirštama, tai ir viskas. Aš nesu nei tamsuolis, nei prasčiokas. Itin vertinu gražbylystę ir poeziją ir palaikau glaudžius, nors nekaltus santykius ir šiomis deivėmis. Baigiu savo prakalbą patarimu: maloningieji ponai ir ponios, puoselėkite savyje, šviesiajame savo sielos kamputyje, dorybę, kuklumą, sąžiningumą, teisingumą ir meilę. Tokiu būdu kiekvienas čia, žemėje, gali užsiauginti nors mažytį gėlių vazonėlį ant savo palangės.

Milordai ir ponai, aš baigiau. Dabar prasidės vaidinimas.

Vyriškis, tikriausiai jūrininkas, klausęsis tos kalbos gatvėje, įėjo į žemą smuklės salę, prasigrūdo pro stalus, sumokėjo, kiek iš jo buvo pareikalauta, ir atsidūrė žmonių pilname kieme, kurio gilumoje stovėjo būda ant ratų

su atlenkiama sienele: ant šios pakylos jis pamatė senį

lokio kailiu, jauną vyruką, lyg ir su kauke, aklą mergaitę ir vilką.

— Po šimts! — sušuko jis,— tai bent puikūs artistai!

tu

P E R S K Y R I M A S , K U R I A M E P R A E I V I S V Ė L

P A S I R O D O

„Žalioji dėžė", kurią skaitytojas, aišku, pažino, atvyko į Londoną. Ji apsistojo Sautvorke. Ursui patiko „žalioji veja", turėjusi tą privalumą, kad mugė joje veikdavo apvalius metus, net ir žiemą.

Ursui buvo malonu pamatyti šv. Povilo kupolą.

Londone aplamai yra daug gero. Reikia drąsos pavadinti katedrą šv. Povilo vardu. Tikrasis katedrų šventas i s — tai šv. Petras. Sv. Povilas įtartinas dėl savo vaizduotės, o teologijos akimis žiūrint, vaizduotė veda į

ereziją. Šventuoju Povilas tapo lengvinančiomis aplinkybėmis. Jis pateko į dangų pro užkulisį.

Katedra — tai iškaba. Sv. Petras būdingas Romai, dogmos miestui, šv. Povilas —- Londonui, schizmos miestui.

Ursus, žmogus plačios pasaulėžiūros, sugebėjo įvertinti šiuos nežymius atspalvius, ir jo potraukis Londonui tikriausiai paaiškinamas ypatinga simpatija šv. Povilui.

Nužiūrėjęs Ursus apsirinko didįjį Tedkasterio viešbu

čio kiemą, tartum pritaikytą „Žaliajai dėžei". Tai buvo gatavas teatras. Keturkampį kiemą iš trijų pusių supo pastatai, o iš ketvirtosios, kaip tik priešais viešbutį, mūro siena; prie jos ir pastatė „Žaliąją dėžę", tokią gremėzdišką, jog teko atkelti didžiuosius vartus. Ilga medinė galerija ant stulpų su stogine, naudojama antrojo aukšto gyventojų, supo, dviejuose kampuose užsilenkdama, tris vidinio fasado sienas. Pirmojo aukšto langai atstojo benuaro ložes, kiemo grindinys — parterį, o galerija — balkoną. Taigi priešais „Žaliąją dėžę", priremtą'

prie sienos, buvo žiūrovų salė. Tai labai priminė „Glo-busą", kur buvo pastatytas „Otelas", „Karalius Lyras" ir

„Audra".

Užkaboryje, už „Žaliosios dėžės", buvo arklidė.

3A8

Ursus dėl visko susitarė su smuklininku Niklsu, kuris iš pagarbos įstatymams sutiko įsileisti vilką tik už padidintą kainą. Nuo „Žaliosios dėžės" nuimta lentelė

GVINPLENAS — ŽMOGUS, KURIS JUOKIASI, buvo pakabinta šalia viešbučio iškabos. Smuklės patalpoje —

skaitytojui tai jau žinoma — buvo vidaus durys tiesiai į

kiemą. Salia tų durų ant greitųjų, išmušus statinei dugną, buvo įrengta būdelė „kasininkei", kurios pareigas pasi-vaduodamos eidavo Fibi su Vinos. Viskas panašiai kaip ir mūsų dienomis. Įėjimas mokamas. Žemiau iškabos ŽMOGUS, KURIS JUOKIASI dviem vinim prikaltas kabojo baltai nudažytas lentgalis, ant kurio anglimi stambiomis raidėmis buvo užrašytas garsiosios Ursaus pjesės pavadinimas NUGALĖTASIS CHAOSAS.

Balkono viduryje, kaip sykis priešais „Žaliąją dėžę", lentomis atitverta patalpa su stiklinėmis durimis buvo paskirta „kilmingajai publikai".

Toje gan erdvioje „ložėje" dviem eilėm galėjo susėsti dešimt žmonių.

— Mes — Londone — pasakė Ursus.— Reikia tikėtis žiūrovų ir iš ba j ori jos tarpo.

Jis paprašė pastatyti toje „ložėje" geriausias viešbu

čio kėdes, o viduryje didelį krėslą, apmuštą vyšninės spalvos Utrechto aksomu su auksiniais spurgais,— tuo atveju, jeigu į vaidinimą atsilankytų kokio nors older-meno 1 žmona.

Vaidinimai prasidėjo.

Tučtuojau susirinko nemaža minia.

Bet kilmingajai publikai skirtoji patalpa tebebuvo tuscia.

Neskaitant šito, pasisekimas buvo toks, jog komediantai neatsiminė ką nors panašaus matę. Visas Sautvorkas subėgo pasižiūrėti Žmogaus, kuris juokiasi.

1 Anglijoje — grafystės tarybo s ir miest o tarybo s narys .

U9

Tarinzofildo akrobatų ir juokdarių tarpe Gvinplenas sukėlė tikrą sąmyšį. Tartum paukštvanagis būtų įskridęs į dagilių narvelį ir surijęs visą jų lesalą. Gvinplenas paveržė iš jų publiką.

Be skurdžių pasirodymų, kuriuose dalyvaudavo špagų rijikai ir mimai, „žaliojoje vejoje" būdavo ir tikrų vaidinimų. Čia buvo moterų šokėjų cirkas, kur nuo ryto lig vakaro skambėdavo visokiausi instrumentai: psalteriumai, būgnai, rebekai, krotos, litaurai, birbynės, rebabai, varpeliai, dūdelės, dambros, vokiečių rageliai, anglų ragai, švilpos, lumzdeliai, fleitos ir flažoletai. Didžiulėje apvalioje palapinėje rodydavo savo sugebėjimus šokikai, su kuriais nepajėgtų varžytis dabartiniai Pirėnų bėgikai Dulma, Bor-denavas ir Meilongas, nors jie ir nusileidžia nuo smailos Pjerfito viršūnės į Limasono plokščiakalnį — kas beveik prilygsta kritimui. Buvo ten ir keliaujantis Žvėrynas, kur galėjai pamatyti tigrą komiką: čaižomas žvėrių tramdytojo, jis stengdavosi išplėšti rimbą ir praryti jo galą. Bet Gvinplenas užtemdė ir šį riaumojantį baisių nasrų ir nagų

komiką.

Smalsumą, plojimus, rinkliavą, minią,— viską paveržė

Žmogus, kuris juokiasi. Tai įvyko akimirksniu. Be „Žaliosios dėžės", žmonės nieko daugiau nenorėjo žinoti.

— Nugalėtasis chaosas tapo nugalėtoju,— sakydavo Ursus, sau prisiskirdamas pusę Gvinpleno pasisekimo, arba, aktorių žargonu tariant, „traukdamas staltiesę į save".

Gvinplenas turėjo nepaprastą pasisekimą. Tačiau tai buvo vietinio pobūdžio pasisekimas. Šlovei sunku įveikti vandenį. Prireikė šimto trisdešimt metų, kad Šekspyro vardas iš Anglijos pasiektų Prancūziją; vanduo — užtvara, ir jeigu Volteras, vėliau dėl to labai graužęsis,,nebūtų

padėjęs Šekspyrui, tasai ir dabar greičiausiai būtų pasilikęs anapus užtvaros, Anglijoje, išgarsėjusios salos belaisviu.

Gvinpleno šlovė nepersirito per Londono tiltą. Ji ne-350

išaugo tiek, kad būtų nuskambėjusi po visą miestą. Bent iš pradžių. Bet ir Sautvorką užkariavęs klounas gali didžiuotis. Ursus sakydavo:

— Pinigų kapšas, kaip toji nusidėjusi mergiotė, storėja akyse.

Vaidindavo „Ursų Rursų" ir „Nugalėtąjį chaosą".

Per antraktus Ursus pateisindavo engastrimito vardą ir rodydavo tobulos pilvakalbystės numerius; pamėgdžiodavo bet kieno iš dalyvavusių balsą, dainavimą, šauksmą, panašumu apstulbindamas net patį dainavusį ar šaukusį, o kartais jis atkurdavo minios klegesį, gausdamas taip, tartum jo viduriuose būtų lindėję daugybė žmonių. Nuostabūs gabumai!

Be to, jis, kaip ką tik matėme, ir gražbyliaudavo ne blogiau už Ciceroną, pardavinėdavo savo gamybos vaistus, nustatydavo ligas ir net išgydydavo ligonius.

Sautvorkas buvo pavergtas.

Džiaugsmingi Sautvorko gyventojų plojimai patiko Ursui, bet per daug nenustebino.

— Tai senovės trinobantai,— sakydavo jis.

Ir pridurdavo:

— Tačiau, jeigu kalbėsim apie skonio išlavinimą, aš

jų nelyginu nei sų atrobatais, apgyvenusiais Berksą, nei su belgais, atsikėlusiais į Somersetą, nei su parizijais, Jorko įkūrėjais.

Per kiekvieną vaidinimą viešbučio kiemą, virtusį parteriu, užpildydavo apdriskusi, bet entuziastiška publika.

Susirinkdavo valtininkai, nešikai, laivų dailidės, upinių

šalandų vairininkai, jūreiviai, tik ką išlipę į krantą pragerti savo algos ir paūžti su mergšėmis. Ateidavo ir žygūnų, ir palaidūnų, ir kareivių, už kokį nors prasižengimą nešiojusių raudoną mundurą išvirkščiąja juoda puse ir todėl pramintų juodaisiais gvardiečiais (blackąuards).

Visi jie suplūsdavo iš gatvės į teatrą, o iš teatro — į smuk-351

lę. Ten išgertų bokalų skaičius anaiptol nepakenkdavo spektaklio pasisekimui.

Tarp šių žmonių, kuriuos priimta vadinti padugnėmis, krisdavo į akis vienas vyriškis, aukštesnis, stambesnis, stipresnis, platesnių pečių, ne toks vargšas, nors apsivilkęs tokiais pat prasčioko drabužiais, tik nesuplyšusiais; nesižinodamas, kaip beišreikšti savo susižavėjimą, jis kumščiais skindavosi kelią, šiaušdavo kuodus, keikdavosi, rėkdavo, nešvankiai šaipydavosi, pasitaikydavo, kad pamušdavo kam akį, bet tuojau pat pastatydavo nukentėjusiam butelį vyno.

Sis nuolatinis lankytojas buvo tas pats praeivis, kurio entuziastišką šūksnį neseniai girdėjome gatvėje.

Sis meno žinovas iškart susižavėjo ir tinkamai įvertino Žmogų, kuris juokiasi. Jis atsilankydavo ne į visus vaidinimus. Bet kai ateidavo, tapdavo publikos vadeiva: plojimai virsdavo ovacijomis, audringa pasisekimo banga atsimušdavo ne į lubas, kurių nebuvo, bet į debesis, kurių netrūkdavo. (Bėda, kad iš tų debesų kartais imdavo lyti ant genialiojo Ursaus kūrinio.)

Pagaliau Ursus pastebėjo šį žmogų, o ir Gvinplenas atkreipė į jį dėmesį.

Jie įsigijo narsų nepažįstamą bičiulį!

Ursui ir Gvinplenui kilo noras su juo susipažinti ar bent sužinoti, kas jis toks.

Vieną vakarą Ursus, susidūręs su šeimininku Niklsu už kulisų, kitaip sakant, „Žaliosios dėžės" virtuvės duryse, parodė jam minioje įsimaišiusį vyriškį ir paklausė:

— Ar jūs pažįstate tą žmogų?

— Kaipgi!

— Kas jis toks?

—• Jūreivis.

— Kuo jis vardu? — įsiterpė Gvinplenas.

— Tom-Džim-Džekas,— atsakė smuklininkas.

Susigriebęs, kad reikia grįžti į smuklę, Niklsas, jau 352

lipdamas užpakaliniais nuleidžiamais „Žaliosios dėžės"

laipteliais, burbtelėjo giliaprasmę pastabą:

— Gaila, kad jis ne lordas! Šaunus būtų šunsnukis!

Nors „Žaliosios dėžės" trupė ir apsistojo užeigos kieme, tačiau ji nepakeitė savo gyvenimo būdo ir kaip seniau laikėsi nuo visų atokiai. Neskaitant vieno kito žodelio, kuriuo kartkartėmis persimesdavo su smuklininku, ji nesileisdavo į pažintis nei su nuolatiniais, nei su laikinais užeigos gyventojais ir palaikė ryšius tik su saviškiais.

Nuo to laiko, kai jie atvyko į Sautvorką, Gvinplenas įprato kasdien po vaidinimo, kai visi, žmonės ir arkliai, pavakarieniaudavo, o Ursus su Dėja kiekvienas savo skyriuje taisydavosi gulti, tarp vienuoliktos ir dvyliktos nakties pakvėpuoti bent kiek grynu oru „žaliojoje vejoje".

Svajinga nuotaika skatina naktiniams pasivaikščiojimams po žvaigždėtu dangumi; jaunystė kupina slėpiningų lūkesčių, štai kodėl jaunimas taip mėgsta klajoti naktimis be jokio tikslo. Tokiu vėlyvu metu mugės aikštėje nieko nebebūdavo, nebent pasitaikydavo vienas kitas girtuoklis, kurių sverdinėją šešėliai šokinėdavo tamsiose pakampėse; užsidarinėdavo ištuštėjusios tavernos, apatinėje Tedkasterio užeigos salėje gesdavo šviesa, tik kokiame nors kampe dar smilkdavo paskutinis žvakigalis, apšviesdamas užsilikusį gėrovą; pro praviras smuklės langines prasiverždavo blausi šviesa, ir Gvinplenas, susimąstęs, patenkintas, paskendęs savo mintyse, kupinas neapsakomos laimės, vaikščiodavo priešais ten ir atgal. Apie ką jis galvodavo? Apie Dėją, apie viską ir apie nieką, apie slap

čiausius savo troškimus. Jis niekad nenueidavo toli nuo užeigos, tartum kažkokiu siūlu būtų buvęs pririštas prie Dėjos. Jam užtekdavo truputį pasivaikščioti po kiemą.

Sugrįžęs rasdavo visus „Žaliosios dėžės" gyventojus bemiegančius ir pats tuojau užmigdavo.

23. Žmogus, kuris juokiasi

353

IV

N E A P Y K A N T A S U A R T I N A S K I R T I N G I A U S I U S

Ž M O N E S

Svetimo pasisekimo žmonės nemėgsta, ypač tie, kurie nuo to nukenčia. Retas atsitikimas, kad prarytasis žavėtųsi rijūnu. Žmogus, kuris juokiasi, iš tiesų tapo įvykiu. Apylinkių komediantai buvo pasipiktinę. Teatro pasisekimas— tai sifonas, kuris, susiurbęs publiką, aplink save sudaro tuštumą. Priešais stovėjusiame balagane kilo sąmyšis. Vos tik „Žaliosios dėžės" pinigų kapšas išsipūtė, tuoj, kaip jau sakėme, kitų kapšai atitinkamai suliesėjo.

Staiga vaidinimai, iki tol lankomi, ištuštėjo. Tai buvo lyg vandens nuslūgimas viename iš dviejų sujungtų baseinų: kai viename pasidaro giliau, antrame — sekliau. Visi teatrai žino tuos potvynius ir atoslūgius: vienur pakilus, kitur būtinai nusenka. Mugės knibždėlynas, kuris, triukšmingoms fanfaroms aidint, rodė savo talentus ant gretimų paaukštinimų, matydamas, kad Žmogus, kuris juokiasi, sužlugdė visus kitus komediantus, įpuolė į neviltį, bet irgi buvo sužavėtas. Visi juokdariai, klounai, fokusininkai pavydėjo Gvinplenui. Na ir laimingas jis, turėdamas tokį baisų žvėries snukį! Moterys pajacės ir šokėjos ant lyno, turėjusios gražius vaikus, su apmaudu žiūrėdavo į juos ir, rodydamos į Gvinpleną, sakydavo:

— Kaip gaila, kad tu neturi tokio veido!

Kitos iš pykčio kuldavo savo pyplius už tai, kad jie gražūs. Ne viena, jeigu tik būtų žinojusi paslaptį, būtų

subiaurinusLsavo sūnų „pagal Gvinpleną". Angeliška galvutė, neatnešanti jokios naudos, nieko neverta, palyginus su pelningu nelabojo snukiu. Kartą vieno dailučio kaip cherubinas ir scenoje kupidonus vaidinusio vaiko motina sušuko:

— Tai nenusidavė mums vaikai! Va, į Gvinpleną bent yra ko pasižiūrėti!

Ir, pagrūmojusi kumščiu sūnui, pridūrė:

354

— Jei žinočiau, kas tavo tėvas, pakeičiau jam skandalą!

Gvinplenas buvo višta, dedanti aukso kiaušinius. „Tai bent stebuklas!" — tik ir girdėdavai visuose barakuose.

Sokinėtojai ant -tramplino, sužavėti ir visiškai nusiminę, tik grieždavo dantimis. Besižavįs pyktis vadinamas pavydu. Tokiais atvejais jo balsas virsta staugimu. Kaimynai mėgino nustelbti „Nugalėtąjį chaosą"; susitarę tarp savęs, jie švilpdavo, kriuksėdavo, spygaudavo. Tai davė

Ursui progą kreiptis į žiūrovus kaltinančiomis prakalbomis Hortenzijaus dvasia, o jų bičiuliui Tom-Džim-Džekui paleisti į darbą kumščius ir atstatyti tvarką. Tom-Džim-Džekas, sukėlęs muštynes, galutinai užkariavo Gvinpleno dėmesį ir Ursaus pagarbą. Beje, tik iš tolo, nes „Žaliosios dėžės" trupė su niekuo neieškojo pažinties ir laikėsi nuo

šaly, na, o ir pats Tom-Džim-Džekas, pranašesnis už visą tą šunaują, kuri jo klausydavo, nebuvo su nieku susirišęs ar suartėjęs: triukšmadarys ir pramuštgalvis jis čia pasirodydavo, čia dingdavo, visų bičiulis ir niekieno draugas.

Šis pavydulingas įtūžimas, nukreiptas prieš Gvinpleną, nepabūgo keleto Tom-Džim-Džeko antausių. Kadangi pjesės nepavyko nušvilpti, Tarinzofildo komediantai padavė

skundą. Jie kreipėsi į valdžią. Įprastinė priemonė. Jeigu kieno nors pasisekimas mums stoja skersai kelio, pirmiausia užsiundoma minia, o paskui puolama pas teisėją.

Prie juokdarių prisidėjo dvasininkai. Žmogus, kuris juokiasi, padarė daug žalos pamokslininkams. Ištuštėjo ne tik balaganai, bet ir bažnyčios. Penkių Sautvorko parapijų koplyčiose nebeliko klausytojų. Žmonės bėgdavo nuo pamokslo pasižiūrėti Gvinpleno. „Nugalėtasis chaosas", „Žalioji dėžė", „Žmogus, kuris juokiasi" — visos tos Baalo šlykštynės labiau traukdavo, negu gražbylystė, griaudžianti iš sakyklos. Balsas, tyruose šaukiąs, uox clamantis in deserto, tokiais atvejais nesti patenkintas ir 355

mielai kreipiasi į valdžią pagalbos. Penkių parapijų

pastoriai pasiskundė Londono vyskupui, kuris savo ruožt u — jos didenybei.

Savo skunde komediantai rėmėsi religija. Jie pareiškė, kad religija esanti įžeista. Jie apšaukė Gvinpleną raganium, o Ursų — bedieviu.

Dvasininkai, priešingai, vadovavosi viešosios tvarkos sumetimais. Palikdami nuošaly bažnytines dogmas, jie stojo prieš parlamentinių aktų pažeidimą. Tai buvo gudriau. Nes viskas vyko tuo laiku, kada skelbė savo mokslą Lokas, miręs vos prieš pusmetį, 1704 metų spalio 28 dieną, ir skepticizmas, kuriuo Bolingbrokas netrukus užkrėtė Volterą, jau smelkėsi į žmonių protus.

Vesliui vėliau teko atstatyti biblijos teises, kaip savo metu Lojolą atstatė popiežiaus galią.

Tokiu būdu „Žaliąją dėžę" užpuolė iš dviejų pusių: komediantai penkiaknygės vardu, o kapelionai —- policijos nuostatų vardu. Iš vienos pusės dangus, iš kitos —

judėjimo taisyklės; dvasininkai stojo už judėjimo taisykles, o klounai — už dangų. Pastoriai kaltino „Žaliąją dėžę" gremėzdiŠkumu, o komediantai — šventvagyste.

Ar buvo tam kokia priežastis? Ar davė „Žalioji dėžė"

kokį pagrindą tokiems kaltinimams? Taip. Kuo ji prasi

žengė? Ogi štai kuo: trupėje buvo vilkas. Anglijoje vilkui draudžiama gyventi. Dogui — galima, vilkui — ne.

Lojantis šuo Anglijoje priimtinas, bet s t a u g i a n t i s — n e ; tai nužymi ribą tarp diendaržio ir girios. Penkių Sautvorko parapijų klebonai ir vikarai savo skunduose suminėjo daugybę karaliaus ir parlamento išleistų statutų, skelbiančių vilką už įstatymo ribų. Jie reikalavo pasodinti Gvinpleną į kalėjimą, o vilką — į narvą arba dėl viso

.pikto išguiti iš Anglijos. Esą tai svarbu padaryti, atsižvelgiant į visuomenės interesus, į būtinumą apsaugoti praeivius nuo pavojų ir t. t. Be to, jie rėmėsi ir mokslo autoritetu. Jie citavo nuosprendį, priimtą Londono Aštuoniasdešimties medikų kolegijos, mokslo įstaigos, įkurtos Hen-356

riko ViUTaikais ir turinčios, panašiai kaip valstybė, savo antspaudą; toji kolegija sprendžia, kada ligoniai gali būti teisiami, turi teisę įkalinti prasižengusius jos nutarimams bei nepaisančius jos nurodymų ir, be kitų naudingų nuostatų piliečių sveikatai apsaugoti, moksliškai įrodė negin

čijamą faktą: ,,Jeigu vilkas pirmas pamato žmogų, tai-

žmogus užkimšta visam gyvenimui. Be to, vilkas gali įkąsti žmogui."

Taigi Homo buvo dingstis.

Ursus iš smuklininko žinojo apie jiems spendžiamas pinkles. Jis sunerimo. Jis bijojo ir policijos, ir teisingumo nagų. Kad bijotum teismo pareigūnų, užtenka vien baimės: nėra reikalo būti kaltam. Ursus visiškai netroško susidurti su šerifais, prevo, teisėjais ar ypatingaisiais tardytojais. Jis anaiptol nesiveržė iš arčiau įsižiūrėti į tų pareigūnų veidus. Jis tiek pat degė smalsumu susipažinti su magistratūra, kiek kiškis su skalikais.

Jis jau ėmė gailėtis atvykęs į Londoną.

— Iš gerų dienų gero neieško,— murmėdavo jis sau po nosimi.— Maniau, kad į tą patarlę neverta kreipti dėmesio, ir klydau. Išeina, jog kvaila tiesa — gryna tiesa.

Prieš tiek susijungusių jėgų, prieš juokdarius, stojusius už religiją, ir prieš kapelionus, pasipiktinusius medicinos vardu, vargšė „Žaliosios dėžės" trupė, kurios vienas artistas — Gvinplenas — buvo įtariamas raganavimu, o kitas — Homo — hidrofobija l, teturėjo tik vieną kozirį — vietinės valdžios neveiklumą, kuris Anglijoje yra didi jėga. Iš vietinio aplaidumo ir kilusi anglų laisvė. Anglijoje laisvė primena jūrą, supančią ją iš visų pusių. Tai — potvynis. Pamažu papročiai nustelbia įstatymus. Siaubą kelianti įstatymdavystė, tartum nugrimzdusi užmarštin, ir viršum jos papročiai, žiaurus kodeksas, dar ir dabar prasikišąs pro perregimą neribotos laisvės šydą,— tokia yra Anglija.

1 Užkrečiamoj i liga, kuri a žmogus užsikrečia per pasiutusi o gy-vfino (šuns, vilko, katės) įkandimą.

357

Žmogus, kuris juokiasi, „Nugalėtasis chaosas", Homo galėjo nustatyti prieš save fokusininkus, pamokslininkus, vyskupus, bendruomenių rūmus, lordų rūmus, jos didenybę, Londoną ir visą Angliją ir būti ramūs tol, kol Sautvorkas bus už juos. „Žalioji dėžė" buvo mėgiamiausia priemiesčio pramoga, o vietos valdžia, atrodo, buvo abejinga.

Anglijoje abejingumas prilygsta globai. Kol Sario grafystės, kuriai priklauso Sautvorkas, šerifas nieko nedarys, tol Ursus galės laisvai kvėpuoti, o Homo kietai miegoti.

Neapykanta, nė per nago juodymą nepakenkusi „Žaliajai dėžei", ją tik labiau išgarsino. Kol kas „Žalioji dėžė"

gyvavo ne blogiau, kaip pirma. Netgi geriau. Publiką pasiekė gandai apie rezgamas intrigas. Žmogus, kuris juokiasi, pasidarė dar populiaresnis. Minia užuodžia, kur kvepia skundu, ir palaiko nukentėjusio pusę. Piudomą užjaučia. Liaudis nesąmoningai palaiko tą, kuriam graso valdžios pirštas. Apskųstas dalykas — tai uždraustas vaisius, jo baisiai norisi paragauti. O ir aplodismentai, kurie kažką erzina, ypač jeigu tas kažkas — valdžia, yra labai malonūs. Smagiai praleisti vakarą ir tuo pačiu parodyti užuojautą engiamam bei priešiškumą engėjui — kaip tai puiku! Paremi skriaudžiamąjį ir kartu pasilinksmini. Pridurkime, kad „žaliosios vejos" teatrai ir toliau nesiliovė

švilpę ir rezgę pinkles prieš Žmogų, kuris juokiasi. Nėra geresnės priemonės pasisekimui užtikrinti. Priešų keliamas triukšmas tik skatina ir dar labiau pabrėžia triumfą. Draugas greičiau pails gyręs, negu priešas plūdes.

Plūdimas nekenkia. Stai šito priešai kaip tik ir nežino.

Jie negali susilaikyti neįžeidinėję ir tuo yra naudingi. Nesugebėdami tylėti, jie palaiko publikos susidomėjimą. Minia grūste grūdosi pasižiūrėti „Nugalėtojo chaoso".

Ursus laikė savyje viską, ką jam pranešdavo smuklininkas Niklsas apie intrigas ir valdžiai paduotus skundus, ir nieko nesakė Gvinplenui, nenorėdamas tais nemalonumais drumsti jo ramybės, taip būtinos aktoriui prieš vaidinimus. Jeigu bėda užklups, visada spėsi apie ją sužinoti.

358

\ W A P E N T A K E

Tačiau vieną kartą jis laikė savo pareiga atsisakyti šio atsargumo, didesnio atsargumo labui nusprendęs sutrikdyti Gvinpleną. Iš tiesų, Ursaus nuomone, tai esą svarbiau, negu mugės komediantų ir bažnyčios rezgamos pinklės. Kažkurią dieną, Gvinplenas, pakėlęs, beskaičiuojant dienos įplaukas, ant žemės nukritusį fartingą, ėmė jį ap

žiūrinėti ir, apstulbintas kontrasto pačios monetos, atstovaujančios liaudies skurdui, ir joje iškaidinto karalienės Onos atvaizdo, atstovaujančio parazitiškam sosto didingumui, labai nepagarbiai apie tai atsiliepė. Tie žodžiai, perduoti smuklininko Niklso, ėjo iš lūpų į lūpas, kol galiausiai per Fibi ir Vinos pasiekė Ursų. Ursų tartum karštu vandeniu perliejo. Maištingi žodžiai. Karališkosios didybės įžeidimas. Jis smarkiai išbarė Gvinpleną.

— Užčiaupk savo šlykščiąją srėbtuvę. Didžiūnams įsak a s — dykinėti, vargšams — laikyti liežuvį už dantų. Bėdžiui vienas tėra draugas — tylėjimas. Jis privalo sakyti tik vienskiemenį „taip". Viską priimti, su viskuo sutikti —

tai visa jo teisė. Atsakyti „taip" teisėjui. Atsakyti „taip"

karaliui. Didžiūnai užsimanę gali apkulti mus lazdomis —

aš pats ne sykį esu gavęs — tai jų privilegija, ir jie nė kiek nenustoja savo didybės, laužydami mums kaulus. Kaulų

laužytojas yra audrošauklio a t m a i n a 1 . Lenkime galvas prieš skeptrą, pirmąjį iš vėzdų. Pagarba — tai atsargumas, nusižeminimas — savigyna. Kas įžeidžia savo karalių, tam gresia toks pat pavojus, kaip drąsiai merginai, kerpančiai liūtui karčius nuo kaktos. Man perdavė, kad tu tauškei kažkokias nesąmones apie fartingą, kuris iš

esmės yra tas pat kaip ir variokas, ir kad nepagarbiai atsiliepei apie šią monetą su jos didenybės atvaizdu, apie 1 Prane , ossifrage (osifraž)—reiškia : kaul ų laužytojas ir didysis pietų jūrų audrošauklis. (Vert.) 359

monetą, už kurią mums turguje atleidžia pusketvirtį sūdytos silkės. Saugokis. Būk rimtesnis. Atmink, kad yra bausmės. Įsikalk į galvą įstatymų skelbiamas tiesas. Tu gyveni šalyje, kur žmogų, nukirtusį trimetį medelį, ramiausiai veda į kartuves. Mėgstantiems be reikalo dieva-gotis kojos sukaustomos šiekštais. Girtuoklis įstatomas į

bačką išmuštu dugnu su skylėmis šonuose rankoms iškišti, kad jis negalėtų atsigulti. Kas veiksmu užgauna ką nors Vestminsterio salėje, kalinamas iki gyvos galvos, konfiskuojant visą jo turtą. Kas veiksmu užgauna ką nors karaliaus rūmuose, netenka dešinės rankos. Sprigtelk kam nors į nosį, kad pasirodytų kraujas — ir esi berankis. Apkaltintasis erezija gyvas sudeginamas ant laužo vyskupiškojo teismo nutarimu. Už menkniekį Ketbertas Simpso-nas buvo turniketu ketvirčiuotas. Vos prieš trejus metus, 1702 metais,— kaip matai, visai neseniai,— prie gėdos stulpo buvo pastatytas vienas piktadarys, Danielis Defo, už tai, kad išdrįso atspausdinti pavardes bendruomenių

rūmų narių, išvakarėse kalbėjusių parlamente. Išdavusiam jo didenybę, gyvam perkertama krūtinė, išplėšiama širdis ir tąja širdimi nusikaltėlis daužomas per veidus.

Įsikalk sau į galvą šias pagrindines teisės ir teisingumo sąvokas. Laikyk liežuvį už dantų ir, jeigu tik l.as, leiskis į kojas — tokią drąsą aš pats pripažįstu ir tau patariu.

Būk narsus kaip paukštis ir plepus kaip žuvis. Beje, Anglija tuo ir nuostabi, kad jos įstatymdavystė labai švelni.

Šitaip įspėjęs, Ursus kurį laiką negalėjo nurimti, o Gvinplenas nė trupučio nesijaudino. Neprityrusi jaunystė nepažįsta baimės. Vis dėlto, atrodo, Gvinplenas turėjo pagrindą būti ramus, nes praslinko kelios savaitės ir jo žodžiai, pasakyti apie karalienę, tartum neužtraukė jokios nelaimės.

Ursus, kaip žinome, nebuvo abejingas ir tartum įbauginta stirna įžvalgiai dairėsi į šalis.

360

Kartą, praėjus kelioms dienoms po šio išbarimo, Ursus žvilgterėjo pro aukštinį langelį ir išblyško.

— Gvinplenai?

— Kas yra?

— Pažiūrėk.

— Kur?

— Į aikštę.

— Na ir kas?

— Matai aną praeivį?

— Tą juodai apsivilkusį?

— Taip.

— Su vėzdu rankoje?

— Taip.

— Na tai kas?

— Ogi tas, kad šis žmogus, Gvinplenai, yra wapentake.

— Ką reiškia ivapentake?

— Šimtininkas.

— Ką reiškia šimtininkas?

— Tai reiškia praepositus hundredi.

— Ką reiškia praepositus hundredi?

— Tai baisus pareigūnas.

— Ką jis turi rankoje?

— Iron-weapon.

— Ką reiškia iron-weapon?

— Geležinė krivūlė.

— Ką su ja daro?

— Pirmiausia ja prisiekiama. Dėl to ją turįs žmogus ir vadinamas wapentake.

— Toliau?

— Paskui jis ką nors paliečia.

— Kuo?

—• Su iron-weapon.

—- Wapentake paliečia žmogų su iron-weapon?

— Taip.

— Ką jis tuo nori pasakyti?

361

— Jis tuo nori pasakyti: sekite paskui mane.

— Ir reikia eiti?

— Taip.

— Kur?

— Argi aš žinau!

— Bet jis pasako, kur veda?

— Ne.

— Bet juk galima jį paklausti?

— Ne.

— Kaip tai?

— Jis nieko tau nesako, ir tu jam nieko nesakai.

— Bet...

— Jis paliečia tave iron-weapon, ir tuo viskas pasakoma. Turi eiti.

— Bet kur?

— Paskui jį.

— Bet kur?

— Kur jis panorės, Gvinplenai.

— O jeigu neisi?

— Būsi pakartas.

Ursus vėl iškišo galvą pro langutį, atsiduso visa krūtine ir pratarė:

— Ačiū dievui, praėjo pro šalį! Šį kartą ne pas mus.

Ursui tikriausiai nebuvo pagrindo taip bijoti kalbų ir skundų dėl neapgalvotai pasakytų Gvinpleno žodžių.

Smuklininkas Niklsas, girdėjęs tuos žodžius, neturėjo nė mažiausio noro pakenkti vargšams „Žaliosios dėžės"

gyventojams. Žmogus, kuris juokiasi, netiesiogiai jam pačiam atnešdavo nemažą naudą. „Nugalėtasis chaosas" užtikrindavo dvejopą pasisekimą: kai „Žaliojoje dė

žėje" triumfuodavo menas, smuklėje klestėdavo girtuoklystė.

362

VI

K A T I N A I T A R D O P E L Ę

Ursui teko pergyventi dar vieną pavojų, ir gana baisų. Sį kartą jis grėsė jam pačiam. Ursus gavo pakvietimą atvykti į Bišopsgeitą, į komisiją, kurią sudarė trys nemalonios asmenybės. Tai buvo trys daktarai, oficialūs tvarkos saugotojai: teologijos daktaras, Vestminsterio dekano įgaliotinis, medicinos daktaras, Aštuoniasdešimties kolegijos įgaliotinis, ir istorijos bei civilinės teisės daktaras, Greshemo kolegijos įgaliotinis. Šiems trims ekspertams in omni re scibili 1 buvo pavesta kontrolė viešai sakomų

kalbų visoje šimto trisdešimt Londono, septyniasdešimt trijų Midlesekso ir tuo pačiu penkių Sautvorko parapijų

teritorijoje. Šitoji teologinė teisena dar ir dabar tebėra Anglijoje ir sėkmingai visu griežtumu tebebaudžia prasikaltėlius. 1868 metų gruodžio 23 dieną Arčo teismo nuosprendžiu, kurį patvirtino slaptoji lordų taryba, dvasiškas tėvas Mekonošis gavo papeikimą ir turėjo sumokėti teismo išlaidas, kad uždegė žvakes ant paprasto stalo. Liturgija juokų nemėgsta.

Taigi vieną gražią dieną Ursus gavo iš daktarų įgaliotinių šaukimą į teismą, kurį, laimė, jam įteikė į rankas, ir todėl jis galėjo viską laikyti paslaptyje. Niekam nė žodžio nesakydamas, jis pakluso įsakymui, drebėdamas jau nuo vienos minties, kad, tur būt, kažkas netinkama jo elgesyje galėjo duoti dingstį įtarti jį, Ursų, įžūlumu. Jam, mokiusiam kitus tylėti, tai buvo skaudi pamoka. Garrule, sana te ipsum 2.

Trys daktarai, oficialūs įgaliotiniai, jau sėdėjo Bišopsgeite, žemutinėje salėje ant trijų odinių krėslų; virš jų

galvų, sienoje, stovėjo trys Mino, Eako ir Radamanto biustai, priešais — stalas, o prie jų kojų — suoliukas kal-1 Visų pažinim o dalyk ų (lot.).

2 Plepy , pirm a pat s išsigydyk (lot.).

363

tiriamajam. Ramus, bet griežto veido ginkluotas palydovas įvedė į salę Ursų,xkuris, išvydęs teisėjus, tučtuojau mintyse davė kiekvienam iš jų vardą to požemio karalystės teisėjo, kurio atvaizdą matė viršum jo galvos.

Minas, visų trijų vyresnysis, oficialusis teologijos įgaliotinis, ženklu paliepė jam sėstis ant suoliuko.

Ursus mandagiai, t. y. iki žemės, nusilenkė ir, žinodamas, kad lokiams galima įsiteikti medumi, o daktarams —

lotynų kalba, iš pagarbos beveik neatitiesdamas nugaros, tarė:

— Tres faciunt capitulum l.

Ir nuleista galva (nuolankumas nuginkluoja) atsisėdo ant kėdutės.

Priešais kiekvieną daktarą ant stalo gulėjo popieriai, kuriuos jie sklaidė.

Pirmas pradėjo Minas:

-— Jūs viešai sakote kalbas?

— Taip,— atsakė Ursus.

— Kokia teise? -

— Esu filosofas.

— Tai neduoda jokios teisės.

— Aš esu ir juokdarys,— tarė Ursus.

— Tada kas kita.

Ursus atsiduso, bet vos girdimai.

Minas tęsė toliau:

— Kaip juokdarys, jūs galite kalbėti, bet, kaip filosofas, turite tylėti.

— Pasistengsiu,— atsakė Ursus.

Ir pagalvojo sau :„Galiu kalbėti, bet turiu tylėti. Sunkus uždavinys."

Jis buvo nejuokais išsigandęs.

Dievo įgaliotinis tęsė:

— Jūsų žodžiai rėžia ausį. Jūs užgauliojate religiją.

Atmetate akivaizdžiausias tiesas. Skelbiate papiktinančias 1 Try s sudar o kapitul ą (lot.).

klaidas. Pavyzdžiui, jūs sakėte, kad mergystė nesuderinama su motinyste.

Ursus romiai pakėlė akis.

— Aš to nesakiau. Aš tik sakiau, kad motinystė nesuderinama su mergyste.

Minas susimąstė ir burbtelėjo:

— Iš tiesų skirtingi dalykai.

Tai buvo tas pat. Bet Ursus atrėmė pirmąjį smūgį.

Minas, apmąstydamas Ursaus atsakymą, nugrimzdo į

savo bukagalviškumo bedugnę, dėl ko stojo tyla.

Istorijos įgaliotinis, tas, kurį Ursus pavadino Rada-mantu, paskubėjo pridengti Mino pralaimėjimą, sušukdamas:

— Kaltinamasis, visų jūsų įžūlybių ir klaidų neįmanoma išvardinti. Jūs neigėte, kad mūšis ties Farsalu buvo pralaimėtas todėl, kad Brutas ir Kasijus kelyje sutiko negrą.

— Aš sakiau,— pašnabždomis tarė Ursus,— kad tai įvyko dar ir dėl to, jog Cezaris buvo geresnis karvedys.

Istorikas iš karto perėjo į mitologiją.

— Jūs pateisinote begėdiškus Akteono poelgius.

— Aš manau,— spyrėsi Ursus,— kad vyriškiui nedaro jokios negarbės pamatyti nuogą moterį.

— Jūs klystate,— griežtai pastebėjo teisėjas.

Radamantas vėlgrįžo į istorijos sritį.

— Ryšium su nelaimėmis, ištikusiomis Mitridato raitininkus, jūs ginčijote kai kurių žolių ir augalų visų pripažintąsias savybes. Jūs tvirtinote, kad nuo žolės securi-duca arkliams negalinčios nukristi pasagos.

— Atsiprašau,— atsakė Ursus,— aš tik sakiau, kad šia savybe pasižymi žolė, vadinama sferra-cavallo. Aš neneigiu jokios žolės savybių.

Ir pusbalsiu pridūrė:

— O taip pat jokios moters.

Pastaraisiais žodžiais Ursus norėjo pats sau įrodyti, 36a

kad, nežiūrint savo baimės, jis nėra nuginkluotas. Siau-

* bas neatėmė jam proto žvalumo.

— Aš laikausi savo nuomonės,— vėl tarė Radamantas.— Jūs pareiškėte, kad Scipionas kvailai pasielgė, kai, norėdamas atidaryti Kartaginos vartus, panaudojo žolę Aethiopis, kadangi žolė Aethiopis neturinti galios sulau

žyti užraktus.

— Aš tiesiog pasakiau, kad jam geriau reikėjo pasinaudoti žole Lunaria.

— Tai dar klausimas,— suburbėjo Radamantas, savo ruožtu užkliudytas.

Ir istorikas nutilo.

Tada teologas Minas, jau atsikvošėjęs, vėl ėmė tardyti Ursų. Per tą laiką jis spėjo pasklaidyti sąsiuvinį su pastabomis.

— Jūs priskyrėte auripigmentą 1 prie aršeniko junginių ir sakėte, kad juo galima nuodyti. Biblija tai neigia.

—- Biblija neigia,— atsiduso Ursus,— bet aršenikas patvirtina.

Žmogysta, mintyse Ursaus pavadinta Eaku, atstovaujanti medicinai ir iki šiol tylėjusi, dabar įsiterpė į pokalbį

ir iš savo aukštybių, išdidžiai primerkusi akis, palaikė

Ursų:

— Atsakymas ne iš kvailųjų.

Ursus padėkojo jam nuolankiausia šypsena.

Minas padarė rūgštų veidą.

— Aš tęsiu toliau,— tarė Minas.— Atsakinėkite. Jūs sakėte, kad netiesa, jog basiliskas esąs gyvačių karalius ir vadinąsis Kokatriksu.

— Reverencija,— tarė Ursus,— aš anaiptol nenorėjau sumenkinti basilisko šlovės ir netgi tvirtinau kaip neabejotiną dalyką, jog jis turįs žmogaus galvą.

— Tebūnie taip,— griežtai nukirto Minas,— bet jūs 1 Geltonas arsen o mineralas , arsen o sulfidas, vartojama s medicinoje, karo chemijoje, pirotechnikoje, kenkėjams naikinti žemės ūkyje.

366

pridūrėte, kad Perijus matęs vieną basiliską sakalo galva.

Ar jūs galėtumėt tai įrodyti?

— Vargiai,— atsakė Ursus.

Ir čia jis pajuto žemę slystant iš po kojų.

Atsigriebdamas Minas ėmė jį remti prie sienos.

— Jūs sakėte, kad apsikrikštijęs žydas smirdi.

-— Bet aš pridūriau, kad krikščionis, perėjęs į žydų

tikėjimą, dvokia.

Minas žvilgtelėjo į surašytus skundus.

— Jūs skelbiate ir platinate neįtikimus dalykus. Sakėte, esą Elianas matęs dramblį, rašantį patarles.

— Ne, reverencija. Aš tik sakiau, kad Opianas girdėjęs hipopotamą ginčijantis dėl kažkokios filosofinės problemos.

— Jūs pareiškėte, kad buksmedžio lėkštėje negalį patys savaime atsirasti geidžiami patiekalai.

— Aš sakiau, kad tokią savybę tegali turėti indas, jums padovanotas velnio.

— Padovanotas man!

— Ne, man, reverencija! Ne, ne man, niekam! Aš norėjau pasakyti: visiems!

Ir Ursus pagalvojo: „Pats nebežinau, ką kalbu." Bet savo vidinio susijaudinimo Ursus niekuo neparodė. Jis nenorėjo pasiduoti.

— Visa tai,— greit atkirto Minas,— turi kažką bendra su tikėjimu į velnią.

Ursus nesumišo.

— Jūsų reverencija, aš tikiu į velnią. Tikėjimas į velnią yra atvirkštinė tikėjimo į dievą pusė. Viena antrą įrodo. Kas bent kiek netiki į velnią, tas ne per daugiausia tiki ir į dievą. Kas pripažįsta saulę, turi pripažinti šešėlį.

Velnias — viešpaties dievo naktis. Kas gi yra naktis? Įrodymas, kad yra diena.

Ursus čia improvizavo, klaikiausiai jaukdamas filosofiją su religija. Minas vėl susimąstė ir dar kartą nugrimzdo į tylą.

367

Ursus iš naujo atsiduso.

Ir staiga naujas antpuolis. Eakas, oficialusis medicinos įgaliotinis, ką tik išdidžiai apgynęs jį nuo teologo, netikėtai iš sąjungininko virto puolėju. Uždėjęs kumštį

ant popierių šūsnies, jis metė Ursui į veidą šiuos žodžius:

— Įrodyta, kad kristalas — tai ledo sublimatas, lygiai kaip deimantas — kristalo sublimatas; nustatyta, kad ledas virsta kristalu per tūkstantį metų, o kristalas — deimantu per tūkstantį amžių. O jūs tai neigėte.

— Ne,— melancholiškai atsakė Ursus,— aš tik sakiau, kad per tūkstantį metų ledas gali ištirpti ir kad tūkstantį

amžių ne taip lengva suskaičiuoti.

Tardymas tęsėsi; klausimai ir atsakymai kryžiavosi kaip špagų kirčiai.

— Jūs neigėte, kad augalai gali kalbėti.

— Anaiptol ne. Bet tada jie turi augti po kartuvėm.

— Pripažįstate, kad mandragora šaukia?

— Ne, bet pripažįstu, kad ji dainuoja.

— Jūs neigėte, kad bevardis kairės rankos pirštas gali turėti ką nors bendra su širdimi.

— Aš tik sakiau, kad nusičiaudėti į kairę — blogas ženklas.

— Jūs įžūliai ir užgauliai kalbėjote apie feniksą.

— O mokytasis teisėjau, aš tik sakiau, kad Plutar-chas, tvirtindamas, esą fenikso smegenys — skanus kąsnelis, tačiau galįs sukelti galvos skausmus, per toli nuėjo, nes fenikso iš viso niekada nėra buvę.

— Šlykščios kalbos. Keturi paukščiai neteisingai buvo laikomi feniksu: cinamalka, sukąs sau lizdą iš cinamono lazdelių, svilikas, kurį Pariziatidė vartojo nuodams, manukodiatė, rojaus paukštis, ir semenda su trigubu snapu; tačiau feniksas tikrai buvo.

— Aš neprieštarauju.

— Jūs asilas.

.— Ačiū ir už tai.

368

— Jūs skelbėte, kad šeivamedis gydąs anginą, bet pridūrėte, jog visai ne dėl to, kad ant jo šaknies esanti stebuklinga antauga.

— Aš aiškinau stebuklingąsias, šeivamedžio savybes tuo, kad Judas ant jo pasikorė.

— Samprotavimas artimas tiesai,— bumbtelėjo teologas Minas,-patenkintas, kad gali įdurti medikui Eakui.

Įžeistas pasipūtimas tučtuojau užsidega pykčiu. Eakas įtūžo.

— Valkata, jūsų protas klydinėja kaip ir jūsų kojos.

Jūsų polinkiai keisti ir įtartini. Jums nesvetimas raganavimas. Bendraujate su nepažįstamais žvėrimis. Jūs kalbate prastiems žmonėms apie dalykus, kurie tėra tik jūsų vaizduotėje ir kurių prigimtis nežinoma, pavyzdžiui, apie he-morousą.

—- Hemorousas — gyvatė, kurią matė Tremelijus.

Sis atkirtis bent kiek sumaišė įpykusio daktaro Eako žinias.

Ursus pridūrė:

— Hemorousas tiek pat realus, kiek ir muskusinė hiena ir Kastelo aprašytoji civetė. "* ' .

Eakas rado išeitį, smarkiai užsipuldamas:

— Štai tikri jūsų žodžiai. Jie iš tiesų šėtoniški. Klausykite.

Dirstelėjęs į savo popierius, Eakaš perskaitė:

— ,,Du augalai, talagsiglis ir aglafotis, vakare Šviečia.

Dieną tai gėlės, naktį — žvaigždės."

Ir, įsmeigęs akis į Ursų, paklausė:

—- Ką jūs į tai atsakysite?

Ursus atsakė:

— Kiekvienas augalas — žibintas. Kvapsnis — tai šviesa.

Eakas pervertė keletą puslapių.

— Jūs nesutinkate, kad ūdros šlapumo pūslė savo veiksmingumu prilygsta bebro taukams.

24. Žmogus, kuris juokiasi

— Aš apsiribojau pastaba, kad, gai būt, tuo klausimu nereikėtų pasitikėti Aecijum.

Eakas įtūžo.

— Jūs užsiimate medicinos praktika?

— Taip, aš praktikuoju toje srityje,— baikščiai atsiduso Ursus.

— Su gyvais žmonėmis?

— Su gyvais geriau, negu su lavonais,— atsakė Ursus.

Ursus atsikirtinėjo oriai, bet įsiteikiančiai; šitame pasigėrėtiname intonacijų junginyje vyravo saldumas. Jis kalbėjo taip švelniai, jog daktaras Eakas pajuto reikalą jį

įžeisti:

— Ką čia jūs mums burkuojate? — šiurkščiai paklausė jis.

Ursus sumišo ir tik tiek teatsakė:

— Burkuoja jauni, o seni stena. Aiman, aš stenu.

Eakas varė toliau:

— Perspėju jus: jeigu jūsų gydomas ligonis numirs, būsite baudžiamas mirtimi.

Ursus išdrįso paklausti:

— O jeigu išgis?

— Tuo atveju,— kiek švelnesniu balsu atsakė daktaras,— būsite baudžiamas mirtimi.

— Nedidelis skirtumas,— pastebėjo Ursus.

Daktaras tęsė:

— Jeigu ligonis miršta, baudžiama už nemokšiškumą, o jeigu išgyja — už įžūlų savim pasitikėjimą. Žodžiu, abiem atvejais gresia kartuvės.

— Nežinojau šios smulkmenos,— sumurmėjo Ursus.—

Dėkoju, kad išaiškinot. Iš kur gali žinoti visas mūsų įstatymdavystės plonybes.

— Saugokitės!

— Kaip dievą myliu saugosiuos,— atsakė Ursus.

— Mes žinome, kuo jūs užsiiminėjate.

- į,0 aš —pagalvojo Ursus,— ne visada žinau."

— Galėtumėm jus pasodinti į kalėjimą.

370

— Aš matau, maloningieji ponai.

— Jūs negalite išsiginti neprasižengęs įstatymams ir neteisėtai užsiiminėjęs medicinos praktika.

— Kaip filosofas, prašau atleidimo.

— Jums priskiriama visa eilė įžūlių pasisakymų.

— Tai baisi klaida.

— Žmonės kalba, kad išgydote ligonius?

— Esu šmeižtų auka.

Trys poros grasiai į Ursų įremtų antakių susiraukė; trys mokytos fizionomijos sulindo krūvon ir ėrnė šnabž-

dėtis. Ursui pasivaideno, tartum viršum tų trijų autoritetingų galvų jis mato vieną kvailio kepurę su asilo ausim; reikšmingas ir paslaptingas šios trejybės niurzgėjimas truko keletą minučių, ir per tą laiką Ursus jautė, kad jam darosi tai šalta, tai karšta; pagaliau Minas, kuris buvo pirmininkas, atsigręžė į jį ir piktai sušnypštė:

— Nešdinkis!

Ursus pergyveno maždaug tą patį, ką Jona, išlįsdamas iš bangžuvės vidurių.

Minas tęsė:

— Sį kartą esi paleidžiamas!

Ursus pagalvojo: „Antrą kartą aš jiems nebepakliū-

siu! Sudieu, medicina!"

Ir širdyje pasižadėjo: „Nuo šiol žmonės tegul sau stimpa."

Dvilinkas susirietęs, jis nusilenkė į visas puses: daktarams, biustams, stalui, sienoms ir atatupstas traukėsi prie durų, kuriose dingo beveik kaip šešėlis.

Iš salės jis išėjo lėtai, kaip niekuo nedėtas, bet, atsidūręs gatvėje, leidosi į kojas kaip nusikaltėlis. Teisingumo atstovai, iš arčiau su jais susipažinus, pasirodo esą tokie keisti ir nesuprantami, jog netgi išteisintajam norisi nuo jų sprukti.

Bėgdamas Ursus bambėjo sau po nosimi:

— Sį kartą lengvai išsisukau. Aš — laukinis išminčius, jie — išminčiai prijaukinti. Daktarai kabinėjasi prie mo-371

kytų vyrų. Klaidingas mokslas yra tikrojo mokslo išmatos ir juo naudojamasi filosofams pražudyti. Filosofai, veisdami sofistus, patys sau kasa duobę. Iš strazdo mėšlo išauga amalas, kurio lipniais klijais ir gaudomi strazdai.

Turčius sibi malum cacat

Mes nenorime pavaizduoti Ursaus kažkokiu švelnuoliu.

Jis nesigėdydavo vartoti žodžius, tiksliai išreiškiančius mintį. Siuo atžvilgiu jis varžėsi ne daugiau kaip Volteras.

Sugrįžęs į „Žaliąją dėžę", Ursus paaiškino smuklininkui Niklsui, kad gatvėje sutikęs dailutę moterį ir todėl taip vėlai parėjęs, bet nė puse žodžio neužsiminė

apie savo nutikimą.

Tik vakare jis pakuždėjo į Homo ausį:

— Žinok, aš įveikiau trigalvį Cerberį.

VII

K O K I A I S S U M E T I M A I S A U K S I N A S

G A L I Į S I M A I Š Y T I T A R P V A R I O K Ų

Atsitiko nelauktas įvykis.

Tedkasterio viešbutis vis labiau ir labiau darėsi juoko ir linksmybių versme. Niekur kitur nebuvo tokio smagaus sambrūzdžio. Smuklininkas ir jo tarnas nebespėdavo pilstyti elio, stauto ir porterio. Vakarais apatinė salė

šviesdavo visais langais ir joje nebūdavo laisvo nė vieno staliuko. Žmonės dainuodavo, rėkalodavo; prigrūstas anglių, liepsnodavo didžiulis senovinis židinys su pinučiais, įtaisytas duonkepės krosnies apačioje. Tai buvo tartum triukšmo ir ugnies viešpatija.

Kieme, t. y. teatre, žmonių būdavo dar tirščiau.

1 Strazda s sa u bėdą kakoj a (lot,),

372

Visa priemiesčio publika, kiek tik jos galėjo parūpinti Sautvorkas, taip verždavosi į „Nugalėtojo chaoso" vaidinimus, jog, uždangai pakilus, kitaip sakant, „Žaliosios dėžės" atlenkiamai sienelei nusileidus, laisvos vietelės nebebūdavo. Languose sausakimšai prisikimšę žiūrovų, galerija perpildyta. Grįstame kieme nė vieno akmens ne-simatydavo, išvien vilnydavo galvų jūra.

Tiktai diduomenei skirtoji patalpa vis tebebuvo tuščia.

Dėl to šitoje vietoje, pačiame balkono viduryje, juodavo skylė, aktorių žargonu tariant, „nepasisekimas". Nė

vieno žmogaus. Visur pilna, tik čia tuščia.

Ir štai vieną vakarą kažkas ten pasirodė.

Buvo šeštadienis; tą dieną anglai skuba pasilinksminti, numatydami, jog sekmadienį teks nuobodžiauti. Salė buvo pilnutėlė.

Mes sakome „salė". Šekspyras irgi ilgą laiką statydavo spektaklius smuklės kieme ir tai vadindavo sale [hall).

Tą akimirką, kai uždanga atsiskleidė ir prasidėjo „Nugalėtojo chaoso" prologas, Ursus, buvęs scenoje drauge su Homo ir Gvinplenu, savo papratimu apžvelgė susirinkusiuosius ir nustėro.

„Patalpa diduomenei" buvo užimta.

Vidury ložės, Utrechto aksomu apmuštame krėsle sėdėjo moteris.

Ji viena užėmė visą ložę.

Kai kurios būtybės spinduliuoja. Toji moteris, kaip ir Dėja, švietė, tik kiekviena savaip. Dėja buvo išbalusi, tos moters veidai žydėjo skaistumu. Dėja buvo švintantis rytas, toji moteris — aušra. Dėja buvo graži, toji moteris —

nuostabi. Dėja buvo nekaltybė, skaistumas, baltumas, alebastras; toji moteris buvo purpuras, ir jautei, kad ji nebijo raudonuoti. Iš ložės, kurios centre ji sėdėjo nejudėdama ir iškilmingai kaip stabas, tvinte tvino jos spinduliai.

Šios nešvarios minios viduryje ji tviskėjo įstabiai tartum karbunkulas, ji užliejo šiuos žmonelius tokia skais-

.573

čia šviesa, jog jie atrodė skendį tamsoje, ji užtemdė visus tuos blausius veidus. Viskas blanko prieš jos spindesį.

Visų akys buvo nukreiptos į ją.

Tomo-Džim-Džekas irgi maišėsi spūstyje. Jis, kaip ir kiti, dingo šios švytinčios nepažįstamosios aureolėje.

Si moteris, prikausčiusi publikos dėmesį, atitraukė ją nuo vaidinimo ir tuo truputį net pakenkė pirmajam „Nugalėtojo chaoso" įspūdžiui.

Nors žmonėms, sėdėjusiems netoliese, ji atrodė svajonė, tačiau buvo žemiška būtybė. Tai iš tiesų buvo moteris. Ir gal net perdaug moteriška. Aukšta, stambi, krūtinė ir pečiai apnuoginti, kiek tik begalima. Ausyse sunkūs perlų auskarai su tais keistais pakabučiais, kurie vadinami „Anglijos raktais". Labai prabangi auksu atausto Siamo muslino suknia; tokio muslino suknios anuomet kainuodavo šešis šimtus ekiu. Stambi deimanto segė prilaikė marškinius, nekuklia to meto mada vos pridengian

čius krūtinę; marškiniai buvo flamandiškos drobės, iš kurios Onai Austrijietei siūdindavo paklodes, tokias plonas, jog jas galėdavai pertraukti per sutuoktuvinį žiedą.

Liemenėlė, nusagstyta rubinais — tarp jų keletas buvo ne briaunoto šlifavimo — panėšėjo į šarvus, sijonas išvien nusiuvinėtas brangakmeniais. Antakiai paryškinti kinišku tušu, o rankos, alkūnės, pečiai, pasmakrė, šnervės, vokų viršus, ausų speneliai, delnai, pirštų galiukai parausvinti, ir tas raudonumas atrodė kažkoks raižus ir iššaukiantis. Prie viso to pridėkime žūtbūtinį troškimą būti gražiausia iš visų. Ji ir buvo nežmoniškai graži. Pantera, galinti pasiversti meilia katyte. Viena jos akis buvo mėlyna, kita — juoda.

Gvinplenas, kaip ir Ursus, spoksojo į tą moterį.

„Žalioji dėžė" ir taip jau buvo bent kiek fantasmagoriškas reginys. „Nugalėtasis chaosas" greičiau panėšėjo į sapną, negu į pjesę. Artistai buvo papratę sudaryti publikai įspūdį, esą ji matanti šmėklas; šį kartą šmėkla pasirodė pačioje žiūrovų salėje: atėjo eilė aktoriams pergy-m

venti savotišką baimę. Kitus užburdami, dabar jie patys buvo užburti.

Moteris žiūrėjo į juos, ir jie žiūrėjo į moterį.

Iš tolo, ir dar scenos prieblandoje, jos bruožai jiems susiliejo šviesiame ūke ir atrodė tartum haliucinacija. Be abejonės, tai buvo moteris, bet ar ji kartais jiems neprisisapnavo? Šviesa, įsiveržusį į jų tamsą, juos apstulbino.

Tai buvo tartum nežinomos planetos pasirodymas. Jį atsirado iš kažkokio laimingųjų pasaulio. Spindulių apsupta, ji atrodė žymiai stambesnė. Ši moteris mirgėjo kaip Paukščių takas naktį. Brangakmeniai žėrėjo kaip žvaigždės. Deimantų segė, tur būt, buvo Sietynas. Iškila jos krūtinė atrodė antgamtiška. Vien žiūrėdamas į šią žvaigždžių, seserį, vienam mirksniui pajusdavai stingdantį amžinosios palaimos šalies artumą. Tai iš rojaus aukštybių palinko šis ramus, giedras veidas ties skurdžia „Žaliąja dė

že" ir jos suvargusiais žiūrovais. Dangaus gyventoja, patenkinusi savo smalsumą, tuo pačiu suteikė peną liaudies smalsumui. Didybė leidosi žemės padarų apžiūrinėjama.

Ursų, Gvinpleną, Vinos, Fibi, minią — visus sukrėtė

šis akinantis spindėjimas, išskyrus Dėją; gyvendama naktyje, ji nieko nežinojo.

Si esybė kažkuo priminė vaiduoklį, nors jos išvaizda neatitiko nė vienos tų sąvokų, kokias paprastai sukelia šis žodis; ji nebuvo nei perregima, nei neryški, nei bekūnė, nei plevenanti lyg rūkas; tai buvo rausvas, skaistus, sveikatingas vaiduoklis. Ir vis dėlto Ursui ir Gvinplenui, esantiems ypatingose optinėse sąlygose, ji atrodė lyg regėjimas. Yra apkūnių šmėklų, vadinamų vampyrais. Gra

ži karalienė, miniai atrodanti kaip regėjimas, o iščiulpianti iš vargšės tautos po trisdešimt milijonų per metus, irgi trykšte trykšta tokia pat sveikata.

Užpakaly šios moters, šešėlyje, stovėjo jos pažas, el mozo, mažas vaikiško veido žmogutis, išblyškęs, dailutis

.375

ir rimtas. Pagal anų laikų madą grumai1 būdavo jaunu

čiai ir didžiai rimti. Šis pažas nuo galvos iki kojų buvo aptaisytas skaisčiai raudonu aksomu; ant aukso kaspinu apsiūtos kepuraitės stirksojo kalnų kikilio plunksnų

puokštė — labai aukštos damos tarno skiriamasis ženklas.

Liokajus — neatskiriama senjoro pusė, ir todėl šios moters šešėlyje negalima buvo nepastebėti pažo-šleifane-

šio. Mūsų atmintin daugelis dalykų įstringa, mums visai to nežinant; taip ir Gvinplenas nė neįtarė įsidėjęs į galvą tuos putlius pažo veidukus, rimtą miną, aukso kaspinu apsiūtą kepuraitę su plunksnų puokšte. Beje, grumas anaiptol nesistengė atkreipti į save kieno nors žvilgsnį; patraukdamas kitų dėmesį, jis parodytų pagarbos stoką savo poniai; abejingas ir nejudėdamas jis stovėjo ložės gilumoje, visai prie pat uždarytų durų.

Nors jos muchacho 2, šleifanešys, stovėjo čia pat, moteris buvo viena ložėje, nes tarnas nesiskaito.

Kad ir kaip stipriai ši žmogysta, pasirodžiusi tartum veikiantysis pjesės asmuo, buvo patraukusi publikos dėmesį, tačiau „Nugalėtojo chaoso" atomazga buvo dar stipresnė. Kaip ir visada, įspūdis buvo pritrenkiantis. Gal būt, kaip tik dėl to, kad salėje sėdėjo spinduliuojanti žiūrovė (juk žiūrovas kartais daug kuo prisideda prie spektaklio), publika buvo ypač įelektrinta. Užkrečiantis Gvinpleno juokas dar niekad negriaudė taip pergalingai. Visi susirinkusieji leipte leipo, pagauti neapsakomo linksmumo priepuolio, ir iš visos minios išsiskyrė skambus, galingas Tom-Džim-Džeko žvengimas.

Nesijuokė tik nepažįstamoji, kuri sėdėjo kaip statula ir vaiduoklio akimis žiūrėjo spektaklio.

Šmėkla, bet spindinti kaip saulė.

Kai, vaidinimui pasibaigus ir atlenkiamajai furgono 1 Tarnas , raitas lydįs raitelį arb a važiuojąs an t ekipažo pasostės arba jo užgalyje; taip pat — berniukas liokajtis.

2 Berniukas tarna s (isp.).

376

sienelei užsidarius, visi „Žaliosios dėžės" gyventojai vėl susirinko draugėn, Ursus pažėrė ant vakarienei padengto stalo kapšą surinktų pinigų. Variokų krūvoje staiga sublizgo ispaniška auksinė uncija.

— Ji! — sušuko Ursus.

Auksinė uncija tarp pažaliavusių variokų iš tiesų švietė kaip toji moteris pilkoje minioje.

— Ji'sumokėjo už savo vietą kvadruplį! 1 — v ė l šūktelėjo sužavėtas Ursus.

Tuo momentu į „Žaliąją dėžę" įėjo smuklininkas; įki

šęs ranką pro galinį langą, jis atidarė sienoje, į kurią rėmėsi „Žalioji dėžė", mūsų jau minėtą langutį, kuris buvo vienodame su tuo langu aukštyje ir pro kurį matėsi aikštė, paskui tyliai pamojo Ursui dirstelti laukan. Nuo smuklės smagia risčia nulėkė ištaigingai pakinkyta karieta, kurios užpakalyje stovėjo plunksnomis pasipuošę liokajai su deglais rankose.

Dviem pirštais — nykščiu ir smilium — pagarbiai laikydamas kvadruplį, Ursus parodė jį Niklsui ir tarė:

— Tai deivė!

Paskui žvilgtelėjo į beužsisukančią už aikštės kampo karietą, ant kurios imperialo tarnų deglai apšvietė auksinę aštuonspurgę karūną.

Jis sušuko:

— Tai daugiau negu deivė! Tai kunigaikštienė.

Karieta dingo. Ratų dardesys nutolo.

Kurį laiką Ursus stovėjo iškilmingai, dviem pirštais laikydamas kvadruplį, tartum iš kieliko išimtą ostiją.

Paskui padėjo jį ant stalo ir, vis dar gėrėdamasis, ėmė

klausinėti apie tą „ponią". Smuklininkas atsakinėjo į jo klausimus. Taip, ji kunigaikštienė. Titulas žinomas. O

vardas? Ne, vardo niekas nežinąs. Niklsas iš arti matęs karietą, visą herbais išrašytą, ir liokajus aukso livrėjomis. Vežėjo perukas ar tik ne toks pat, kaip lordo kanc-1 Senovinė ispanišk a moneta .

377

lerio. Tokią karietą retai kada pamatysi. Ispanijoje jos vadinamos coche-tumbonu; tai ištaigingas ekipažas, kurio viršus primena antkapį — puikiausias stovas karūnai. O

grumas buvo toks menkutis, jog visai laisvai galėjo sėdėti ant karietos pakojo lauko pusėje. Tie dailūs berniukai nešioja damų suknių šleifus, kas be ko, ir jų laiškelius. Ar pastebėjo kas nors, kad ant to tarno kepuraitės stirksojo kalnų kikilio plunksnų puokštė? Aišku, kad pas kilmingus tarnauja! Moka pabaudą tas, kas jas nešioja, neturėdamas teisės. Smuklininkas iš arti matęs ir pačia damą.

Tikra karalienė. Kur čia nebūsi gražus., tiek lobių turėdamas. Ir oda baltesnė, ir žvilgsnis išdidesnis, ir eigastis tauresnė, ir grožis įžūlesnis. Kas gali lygintis su užgauliu amžinai dykinėjančių rankų dailumu. Smuklininkas Niki-sas pasakojo, kad kaip gyvas nematęs tokios baltutėlaitės, melsvomis gyslutėmis išvedžiotos odos, kaklo, pečių, rankų, tokio išsidažymo, kabančių perlų auskarų, aukso dulkelėmis nubarstytos šukuosenos, tokios gausybės brangakmenių, rubinų, deimantų.

— Bet jie ne taip spindi, kaip jos akys,— sumurmėjo Ursus.

Gvinplenas tylėjo.

Dėja klausėsi.

— Bet žinote, kas keisčiausia? — paklausė smuklininkas .

— Kas? — paklausė Ursus.

— Aš mačiau, kaip ji lipo į karietą.

— Na ir kas?

— Ji ne viena įlipo.

— O!

— Su ja įlipo vienas žmogus.

— Kas toks?

— Atspėkite.

— Karalius,— tarė Ursus.

— Visų pirma,— pastebėjo Niklsas,— šiuo metu kara-378

liaus neturime. Valdo karalienė. Atspėkite, kas įlipo į tos kunigaikštienės karietą?

— Jupiteris — tarė Ursus.

Smuklininkas atsakė:

-— Tom-Džim-Džekas.

Gvinplenas, iki šiol neprataręs nė žodžio, šūktelėjo:

— Tom-Džim-Džekas!

Visi nustebę tylėjo, tik Dėja tyliai pratarė:

— Ar negalima būtų uždrausti tai moteriai čia lankytis?

VIII

A P S I N U O D I J I M O P O Ž Y M I A I

,,Šmėkla" daugiau nebepasirodė.

Ji nebepasirodė salėje, bet vis šmėsčiojo Gvinpleno sąmonėje.

Gvinplenas tam tikra prasme buvo sutrikęs.

J a m atrodė, kad jis pirmąkart gyvenime pamatė moterį.

Jau vien tas, kad jį iš karto apniko keistos mintys —

buvo pusė nuopuolio. Reikia saugotis įkyrių svajonių.

Svajonei būdingas paslaptingumas ir kvapsnio lakumas.

Minčiai ji yra tas, kas tuberozai aromatas. Kartais ji pasidaro nuodingos idėjos skleidėja ir veikia kaip smalkės.

Svajonėmis galima apsinuodyti kaip ir gėlėmis. Svaiginanti, žavi savižudybė, bet pražūtinga.

Blogos mintys — sielos savižudybė. Jomis ir apsinuodijama. Svajonė traukia, vilioja, apsuka galvą, supan

čioja, padaro žmogų savo bendrininku. Ji paveda jam talkininkauti, apgaudinėjant sąžinę. Ji pirma užkeri žmogų, paskui sugadina. Apie svajones galima pasakyti tą pat, ką apie lošimą. Iš pradžių būni apgaulės auka, paskui pats imi sukčiauti.

379

Gvinplenas susimąstė.

Jis niekad nebuvo matęs moters.

Visos paprastos liaudies moterys buvo tik jos šešėlis, o Dėja — siela.

Dabar gi jis tikrovėje išvydo moterį.

Išvydo šiltą, gyvastingą odą, po kuria jautei tvinksint aistringą kraują, kūno linijas, tartum iškaltas marmure ir kartu banguojančias, išdidų, bejausmį ir traukiantį, ir atstumiantį, tiesiog žydintį veidą, paauksintus, gaisro ato

švaistėm liepsnojančius plaukus, prabangius parėdus, žadinančius aistringą virpesį; išvydo apnuogintą kūną, apimtą pasipūtėliško geismo iš tolo kaitinti minios jausmus, neatsispiriamą koketiškumą, žavintį neprieinamumą, pagundą, einančią ranka rankon su numatoma pražūtimi, pažadą jausmams ir grėsmę protui, dvejopą nerimą, kylantį iš geidimo ir baimės. Jis visa tai išvydo. Jis išvydo moterį.

Jis išvydo kažką daugiau ir kartu kažką mažiau negu moterį: patelę.

Ir tuo pačiu Olimpo deivę.

Kažkokio dievo patelę.

Jam akivaizdžiai apsireiškė lyties paslaptis.

Ir kur? Už nepasiekiamybės ribos.

Begaliniam atstume nuo jo.

Kokia likimo ironija: sielą, dangišką esybę, jis laikė

savo rankose, ji priklausė jam — tai buvo Dėja; o lytį, šį

žemišką daiktą, jis matė kažkur aukštai danguje — tai buvo toji moteris.

Kunigaikštienė.

„Daugiau negu deivė",— taip apie ją pasakė Ursus.

Kokia aukštybė!

Net svajonėje baisu būtų kopti į tokias dausas.

Nejaugi jis kaip beprotis galvos apie šią nepažįstamąją? Jis kovojo pats su savimi.

Jis prisiminė viską, ką jam Ursus buvo pasakojęs apie šias aukštas, beveik karališkas būtybes; filosofo svaičio-

380

jiniai, kuriems anksčiau jis neskyrė jokios reikšmės, dabar tapo jo mąstymo gairėmis; mūsų atmintį dažnai dengia labai plonytė užmiršties pienelė, pro kurią tinkamu momentu mums pavyksta įžiūrėti tai, kas apačioje. Gvinplenas vaizdavosi tą aukštuomenės pasaulį, tą kilmingą aplinką, kuriai priklausė toji moteris, esant neišmatuojamai aukščiau už prasčiokų pasaulį, už liaudį, kuriai priklausė jis. O ar iš viso jis priklausė liaudžiai? Ar jis, juokdarys, nėra žemesnis už žemiausius? Pirmą kartą nuo to laiko, kai pradėjo mąstyti, jam suspaudė širdį, pajutus savo menkumą, kaip mes šiandien pasakytumėm, suniekinimą.

Visi tie vaizdai, kuriuos taip smulkiai jam piešdavo Ursus, jo lyriniai aprašymai, ditirambai, liaupsiną pilis, parkus, fontanus ir kolonadas, pasakojimai apie nesuskaičiuojamus turtus ir galybę ryškiai atgijo Gvinpleno atmintyje, kur tikrovė pynėsi su nebūtais dalykais. Jį tiesiog apsėdo mintys apie tas nepasiekiamas aukštumas.

Jam atrodė neįtikima, kad žmogus galėtų būti lordu. Ir vis dėlto tokių žmonių buvo. Negalimas daiktas! Pasaulyje yra lordų! Bet ar jie iš to paties molio nulipdyti, kaip ir kiti mirtingieji? Vargu. Jis pats jautėsi tūnąs tamsybėse, iš visų pusių apsuptas sienos, ir tiesiai viršum savo galvos, nepasiekiamam aukštyje, kaip žmogus, kuris žiūrėtų iš gilaus šulinio, matė šį akinamai spindintį žydrynės lopinėlį ir kažkokias figūras, spindulius — žodžiu, Olimpą. Viduryje visos tos šlovės švytėjo kunigaikštienė.

Jis jautė kažkokį keistą potraukį prie tos moters, nors suvokė, kad ji jam nepasiekiama.

Ir ši skaudžiai absurdiška mintis prieš jo valią be perstojo lindo ir lindo į galvą: sielą matyti šalia savęs, visai prie pat, jausti ir liesti ją tikrovėje, o kūną — nepasiekiamuose toliuose, idealo sferoje.

Nė viena šių minčių neišryškėjo jam visu aiškumu. Jo dvasia skendėjo rūke. Kas akimirką kontūrai keitėsi, vilnijo. Bet prošvaistės jokios, išvien viskas užtemę.

381

Be to, jam niekad nedingtelėdavo į galvą mintis, kad ji galėtų būti pasiekiama. Netgi sapne jis nemėgindavo pakilti iki kunigaikštienės. Visa laimė.

Sykį užkėlus ant šių kopėčių koją, jų drebėjimas visam laikui gali sukrėsti smegenis. Manysi lipąs į Olimpą, o atsidursi Bedlame ]. Aiškiai sukilęs geidulys Gvinpleną būtų išgąsdinęs. Bet jis nieko tokio nepatyrė.

Beje, ar jis bepamatys dar kada nors šią moterį? Tikriausiai ne. Pamilti žaltvykslę, klaidžiojančią horizonte,—

nė bepročiui nešautų į galvą. Žavėtis žvaigžde — tai dar bent suprantama, ją vėl pamatai ne kartą, ji pasirodo danguje, vis toje pat vietoje. Bet kaip galima įsimylėti žaibą?

Svajonės pynėsi, pakeisdamos viena kitą. Didingas, puošnus stabas ložės gilumoje visu spindėjimu iškildavo tarp padrikų jo minčių, paskui dingdavo. Jis tai galvodavo apie ją, tai liaudavos, užsiimdavo kuo kitu ir vėl grįždavo prie tų pačių minčių. Jos tartum liūliavo jį, ne daugiau.

Keletą naktų jis dėl to negalėjo užmigti. Nemiga kaip ir miegas pilna sapnų.

Beveik neįmanoma tiksliai nusakyti tuos slaptus procesus, vykstančius mūsų smegenyse. Žodžiai būtent tuo ir nepatogūs, kad jie labiau apibrėžti, negu mintys. Mintys viena su kita susilieja, žodžiai — ne. Todėl miglotoji mūsų

sielos pusė niekad nesiduoda išreiškiama žodžiais. Žodis turi aiškiai nustatytas ribas, mintis — jų neturi.

Mūsų tamsusis vidinis pasaulis toks begaliniai didelis, jog tai, ką dabar pergyveno Gvinplenas, jo mintyse beveik nebuvo siejama su Dėja. Dėja buvo saugojama pačiame sielos centre kaip kažkas šventa. Niekas negalėjo prie jos prisiartinti.

Ir vis dėlto — juk visa žmogaus siela supinta iš tokių

1 London o psichiatrinė ligoninė.

382

prieštaravimų,— jame vyko kova. Ar jis tai numanė?

Tur būt, tik vos-ne-vos.

Savo vidaus gelmėse, toje vietoje, kur lengviausiai atsiranda skilimas (visi tokią vietą turime), jis jautė susidūrus kažkokius neaiškius geismus. Ursui visa tai būtų

buvę aišku, o Gvinplenas nieko nesusigaudė.

Du instinktai — idealo siekimas ir lytinis potraukis —

grūmėsi jame. Panašios grumtynės vyksta tarp baltojo ir juodojo angelo ant lieptelio, permesto per bedugnę.

Pagaliau juodasis angelas nugarmėjo.

Kažkurią dieną Gvinplenas iš karto liovėsi galvojęs apie nepažįstamąją.

Susidūrimas dviejų pradų, dvikova tarp žemiško ir dangiško, įvyko tamsiausioje jo esybės kertelėje, kažkur giliai giliai, kad jis pats vos tai pastebėjo.

Viena buvo tikra, kad jis nė valandėlei nenustojo garbinęs Dėjos.

Kadaise, labai seniai, jis pergyveno kažkokį sąmyšį, jo kraujas virė, bet dabar su tuo baigta. Liko viena tiktai Dėja.

Gvinplenas būtų labai nustebęs, jei kas būtų jam pasakęs, kad Dėjai nors akimirką galėjo grėsti pavojus.

Po savaitės ar dviejų šmėkla, lyg ir grasinusi tom dviem būtybėm, dingo.

Gvinpleno širdis vėl buvo židinys, kuriame liepsnojo ugnis — meilė Dėjai.

Be to, kaip jau sakėme, „kunigaikštienė" daugiau nebepasirodė.

Ursaus nuomone, taip ir turi būti. „Dama su kvad-rupliu" neįprastas reiškinys. Tokia įeina, užsimoka ir išnyksta. Būtų perdaug gerai, jeigu tas antrukart pasikartotų.

O Dėja net neužsiminė apie tą moterį, jau nuslinkusią praeitin. Ji tikriausiai nusiklausė ir pakankamai suvokė iš

Ursaus dūsavimų ir kartkartėmis iš jo lūpų ištrūkstančių

reikšmingų šūksnių, kaip, pavyzdžiui: Ne kasdien pasi-

383

taiko auksinės uncijos! Ji iš viso daugiau nebekalbėjo apie ,,tą moterį". Tai rodė jos gilią nuojautą. Kartais siela nesąmoningai imasi atsargumo priemonių, kurių

paslaptis jai pačiai ne visada aiški. Kai tyli apie ką nors, atrodo, kad jį nuo savęs nutolini. Bijai, kad teiraudamasis jo neprisišauktum. Tylėjimas apsaugo taip pat, kaip uždarytos durys.

Įvykis užsimiršo.

Ar iš viso reikėjo jam teikti kokią reikšmę? Ar kas nors dėl to atsitiko? Ar galima buvo pasakyti, kad tarp Gvinpleno ir Dėjos šmėstelėjo kažkieno šešėlis? Dėja to nežinojo, o Gvinplenas jau nebežinojo. Ne. Nieko neatsitiko. O ir pats kunigaikštienės vaizdas nublanko tolumoje, tartum būtų tik pasivaidenęs. Gvinplenas užsisvajojo valandėlei, o dabar atsipeikėjo. Svajonėms kaip ir rūkui išsisklaidžius, nepalieka jokio pėdsako, o kai debesis praslenka, meilė širdyje šviečia kaip saulė danguje.

IX

A J B Y S S U S A B Y S S U M V O C A T '

Ir kitas veidas dingo — Tom-Džim-Džekas. Staiga jis liovėsi lankęsis Tedkasterio užeigoje.

Tie, kurių visuomeninė padėtis leido matyti abi prašmatnaus Londono didžiūnų gyvenimo puses, galimas dalykas, pastebėjo, kad tuo pačiu metu „Savaitiniame laikraštyje" tarp dviejų ištraukų iš parapijos knygų pasirodė žinutė, jog „išvyko lordas Deividas Deri-Moiras, kuriam jos didenybės įsakymu pavesta vėl komanduoti savo fregatai baltojoje eskadroje, kreisuojančioje prie Olandijos krantų."

1 Bedugn ė bedugn ę šauki a (lot.).

384

Ursus pastebėjo, kad Tom-Džim-Džekas nebeateidavo; jis dėl to labai susirūpino. Tom-Džim-Džekas nebepasirodė nuo tos dienos, kai išvyko vienoje karietoje su dama, užmokėjusia kvadruplį. Iš tiesų mįslė tasai Tom-Džim-Džekas, nei iš šio, nei iš to pagrobiąs kunigaikštienes!

Kaip įdomu būtų giliau patyrinėti šį atsitikimą! Kiek kiltų klausimų! Kiek galima būtų visko papasakoti! Ta

čiau kaip tik dėl to Ursus nepratarė nė žodžio.

Ursus, tiek amžiaus nugyvenęs, žinojo: „Nebūk perdaug smalsus, nudegsi." Smalsumas visada turi atitikti žmogaus padėtį. Mėgstąs slaptai pasiklausyti rizikuoja ausimis, mėgstąs pasižiūrėti rizikuoja akimi. Nieko negirdėti ir nieko nematyti — užvis išmintingiausia. Tom-Džim-Džekas įsėdo į kunigaikštišką karietą, smuklininkas tai matė. Bet juk stebuklas, kad jūreivis atsisėstų šalia ledi, ir dėl to Ursus buvo atsargus. Aukštuomenės užgaidai prasčiokams turi būti šventi. Visi tie šliaužiojantys padarai, vadinami vargšais, nieko geresnio negali sugalvoti, kaip smukti į savo urvą, pastebėję ką nors nepaprasta.

Tūnoti ramiai — didelė jėga. Jeigu neturėjai laimės būti aklas, užmerk akis. Užsikimšk ausis, jeigu, savo bėdai, nesi kurčias; prikąsk liežuvį, jeigu likimo rūpesčiu negimei nebyliu. Šio pasaulio viešpačiai yra tuo, kuo nori būti, o vargšai žmoneliai yra tuo, kuo gali, duokime kelią nepažįstamam. Nesismelkim į mitologijos sritį, nesisten-kim suvokti matomų reiškinių prasmės; rodykim didžią pagarbą vaiduokliams. Šalin plepalus apie tai, kad kažkas iškilo ar nusmuko aukštosiose sferose dėl mums nežinomų priežasčių. Mus, menkus žmonelius, akys dažnai apgauna. Metamorfozės — dievų reikalas. Staigūs pasikeitimai ar dingimai pripuolamai sutiktų didelių žmonių, sklandančių kažkur viršum mūsų — tai debesys, sunkiai suprantami ir pavojingi tyrinėti. Per didelis domėjimasis erzina Olimpo dievus, užsiėmusius savo pramogomis ir užgaidais; saugokitės, griaustinis geriau už žodžius galėtų jums išaiškinti, kad jautis, kurį su tokiu smalsumu 25. Žmogus, kuris juokiasi

385

apžiūrinėjate, yra Jupiteris. Nemėginkime praskleisti klosčių pilkosios mantijos, kuria gaubiasi žiaurieji galiūnai. Abejingumas — tai protingumas. Nejudėkite, jei rūpi sveikas kailis. Apsimeskite n e g y v u ^ tada neužmuš.

Tai vabalo išmintis. Ursus jos laikydavosi.

Smuklininkas, irgi suintriguotas, kartą kreipėsi į

Ursų:

— Žinote, kad Tom-Džim-Džeko nebematyti?

— Šit kaip,— atsakė Ursus,— o aš ir nepastebėjau.

Smuklininkas Niklsas sumurmėjo kažką, matyt, nepagarbaus apie Tom-Džim-Džeko artimumą kunigaikštiškai karietai, bet kadangi jo žodžiai Ursui pasirodė pavojingi, jis apsimetė jų nenugirdęs.

Tačiau Ursus buvo perdaug artistiškos sielos ir negalėjo nesigailėti Tom-Džim-Džeko. Jį apėmė savotiškas nusivylimas. Savo pergyvenimu jis pasidalijo tik su Homo, vieninteliu patikimu draugu, kurio santūrumu buvo tikras. Jis tyliai sušnabždėjo jam į ausį:

— Nuo to laiko, kai Tom-Džim-Džekas nebepasirodo, aš, kaip žmogus, jaučiu savyje tuštumą, o kaip poetas —

šaltį.

Ursui palengvėjo, atvėrus draugui širdį.

Tačiau jis nieko apie tai nekalbėjo su Gvinplenu, kuris savo ruožtu taip pat neužsimindavo apie Tom-Džim-Džeką.

Tiesą sakant, Tom-Džim-Džekas menkai ir berūpėjo Gvinplenui, kurio visas mintis dabar užvaldė Dėja.

Pamažu Gvinplenas visai užmiršo nepažįstamąją. O

Dėja nė neįtarė, kad mylimojo sielą kažkas buvo sukrėtęs. Tuo pačiu metu liovėsi kalbos apie intrigas ir skundus prieš Žmogų, kuris juokiasi. Neapykanta, atrodo, paliko auką ramybėje. Ir „Žaliojoje dėžėje", ir aplink ją viskas nurimo. Šlykščios komediantų ir kunigų užmačios liovėsi. Nuščiuvo, nugrumėjo perkūnija. Pasisekimui niekas nebegrėsė. Esti, kad likimas staigiai nusigiedrija.

Spindinčios Gvinpleno ir Dėjos laimės tuo metu netemdė

386

joks debesėlis. Juodviejų laimė pamažu pasiekė tokį tašką, kai joks augimas nebeįmanomas. Tokiai būsenai išreikšti yra vienas žodis — apogėjus. Laimė kaip ir jūra kyla tol, kol pasiekia savo pilnatvę. Viena, kas gali kelti nerimą tikrai laimingiems žmonėms, tai mintis, kad jūra atslūgsta.

Dviem būdais galima pasidaryti nepasiekiamu: arba būti labai aukštai, arba labai žemai. Antrasis atvejis ar tik nepranašesnis už pirmąjį. Infuzoriją sutrėkšti sunkiau, negu strėle pašauti erelį. Jeigu kas nors žemėje dėl savo menkumo galėjo jaustis saugus, tai buvo, kaip jau sakėme, Gvinplenas su Dėja; bet niekad jie nesijautė taip saugiai, kaip tada. Jie vis labiau ir labiau gyveno vienas antru, vienas antrame, ekstazėje. Širdis prisisodrina meilės kaip dieviškosios druskos, ją apsaugančios nuo gedimo; tuo ir paaiškinami nesutraukomi saitai tarp dviejų

būtybių, pamilusių viena antrą gyvenimo apyaušriu, ir gaivumas ilgametės meilės, tveriančios net iki senatvės.

Meile tarsi užbalzamuojama. Dafnis ir Chloja virsta Fi-lemonu ir Baukida. Šitokia senatvė, kada vakarė žara panėši į rytmečio aušrą, matyt, laukė Gvinpleno ir Dėjos. Na, o kol kas jiedu buvo jauni.

Ursus stebėjo šią meilę kaip gydytojas ligonį. Be to, jis turėjo, kaip buvo sakoma tais laikais, ,,hipokratišką žvilgsnį". Jis įsmeigdavo į Dėją, gležną ir išbalusią, savo įžvalgų vyzdį ir burbėdavo sau po nosimi:

— Kokia laimė, kad ji laiminga!

Arba kitais kartais sakydavo:

— Laimė būtina jos sveikatai.

Jis palinguodavo galvą ir retkarčiais įnikdavo skaityti Aviceną Vopiskaus Fortūnato vertime, išleistą Luve-ne 1650 metais, skyrių apie „širdies negalavimus".

Dėja greit pavargdavo, ją mušdavo prakaitas, imdavo miegas, ir dieną, kaip jau sakėme, ji būtinai turėdavo ilsėtis. Kartą, kai ji taip miegojo, išsitiesusi ant lokenos, o Gvinpleno čia pat nebuvo, Ursus tyliai pasilenkė ir pri-387

dėjo ausį prie Dėjos kratinės ten, kur širdis. Keletą akimirkų jis, atrodo, klausėsi, paskui atsitiesė ir sumurmėjo:

— Menkiausias sukrėtimas jai pakenktų. Liga spar

čiai žengtų pirmyn.

Minia nesiliovė plūdusi į „Nugalėtojo chaoso" vaidinimus . Žmogaus, kuris juokiasi, pasisekimas atrodė neišsenkantis. Visi atskubėdavo; jau ne tik iš Sautvorko, bet vienas kitas ir iš Londono. Publika darėsi mišresnė, ne vien jūreiviai ir vežėjai; pasak smuklininko Niklso, gerai pažįstančio visą tą šunaują, tarp žiūrovų pasitaikydavo bajorų ir baronetų prasčiokų drabužiais. Persirenginėjim a s — tai viena iš pramogų, kurias sau leidžia puikybė, ir anuomet labai madinga. Triukšmingoje minioje besimaišanti aristokratija buvo geras ženklas, rodąs, kad augantis pasisekimas jau užkariauja Londoną. Gvinpleno šlovė iš tiesų prasigavo į aukštesniuosius sluoksnius. Tai buvo aišku kaip dieną. Londone tik ir tekalbėdavo apie Žmogų, kuris juokiasi. Netgi Mohok-klube, kur rinkdavosi lordai, būdavo minimas jo vardas.

„Žaliojoje dėžėje" to visiškai nežinota; pasitenkinta savo pačių laime. Dėja patirdavo svaigulingą džiaugsmą, galėdama kas vakarą paliesti garbiniuotus, nepaklusnius Gvinpleno plaukus. Meilėje svarbiausia — įprotis. Visas gyvenimas jame telpa. Dangaus šviesulio patekėjimas visatoje virsta įpročiu. Gamta — įsimylėjusi moteris, saulės diskas — jos mylimasis.

Šviesa — akinanti kariatidė, laikanti pasaulį. Kiekvieną dieną — tai trunka vieną dievišką minutę — nakties apgaubta žemė atsiremia į bekylančią saulę. Neregė Dėja patirdavo tokį pat šilumos ir vilties sugrįžimo jausmą tą akimirką, kai uždėdavo ranką Gvinplenui ant galvos.

Dvi niekam nežinomos, viena kitą garbinančios būtybės meilėje ir ramybėje galėtų taip praleisti visą am

žinybę.

Kartą vakare, pasibaigus vaidinimui, Gvinplenas, nebesitverdamas laime, nuo kurios kaip nuo svaigių kvaps-irių maloniai sukasi galva, Savo papratimu vaikščiojo pievoje už kelių šimtų žingsnių nuo „Žaliosios dėžės". Esti valandų, kada širdis taip kupina jausmų, jog jie patys liejasi. Naktis buvo tamsi, be debesų. Skaisčiai švietė

žvaigždės. Mugės aikštė buvo tuščia; miegas ir užmirštis viešpatavo aplink Tarinzofildą išsimėčiusiuose barakuose.

Tik vienas žiburys dar tebedegė; tai buvo žibintas, kabėjęs prie Tedkasterio smuklės, kurios praviros durys laukė sugrįžtančio Gvinpleno.

Penkių Sautvorko parapijų varpai ką tik vienas po kito skirtingais dūžiais išmušė vidunaktį.

Gvinplenas galvojo apie Dėją. Apie ką gi daugiau jam galvoti? Bet tą vakarą, kažkaip keistai sutrikęs, apkerėtas, degąs nerimu, jis galvojo apie Dėją, kaip vyriškis apie moterį. Jis sau dėl to priekaištavo. Tai buvo jų meilės sumenkinimas. Jautė, kad jį apvaldo aklas patino geismas. Saldus ir įsakmus nekantravimas. Jis peržengdavo neregimąją ribą; š i a p u s — n e k a l t a mergina, anapus — moteris. Jis su baime kamantinėdavo save ir viduje, jei taip galėtume pasakyti, jis raudonuodavo. Pirmykštis Gvinplenas, nesuvokiamo, slėpiningo brendimo veikiamas, pamažu pasikeitė. Skaistus jaunuolis jautėsi sukrėstas, neramus. Mes turime šviesos ausį — į ją kalba protas, ir tamsos ausį, į kurią kalba instinktas. Būtent į tą ausį kaip į ruporą nepažįstami balsai šnibždėjo jam saldžius dalykus. Kad ir koks tyras būtų jaunuolis, svajoj ąs apie meilę, tarp jo ir svajonės galų gale visada stoja stangrus kūnas. Troškimų skaidrumas dingsta. Gėdingi geismai, prigimties skatinami, pamažu ima brautis į

sąmonę. Sunku pasakyti, kaip Gvinplenas alko to kūno, kuriame slypi visos pagundos ir kurio lyg ir trūko Dėjai.

Kažkokio, jo manymu, liguisto karščio deginamas, jis transfigūruodavo, gal būt, ne be tam tikros baimės, angelišką Dėjos pavidalą, suteikdamas jam žemiškos moters formas. Tu, moterie, esi mums taip reikalinga!

389

Rojus ilgainiui pabosta meilei. Ji trokšta kaisto pri-silytėjimo, jaudinančių akimirkų, bučinio, neužmirštamo ir nusmelkiančio, išsidraikiusių plaukų, apsikabinimo, turint vieną siekį. Žvaigždėta padangė varžo. Eteris slegia.

Pernelyg dangiška meilė yra židinys, prigrūstas malkų: ugnis užslopsta. Dėja prieinama ir pasiduodanti, svaigus suartėjimas, sujungiąs dvi būtybes kūrimo paslaptimi,—

tokį viliojantį košmarą matė Gvinplenas, kuris buvo visai be galvos. Moteris! Jis girdėjo savyje šį galingą prigimties šauksmą. Kaip pasakos Pigmalionas, lipdąs Galatėją iš žydrynės, jis sielos gilumoje drąsiai pakeitė tyrus Dėjos bruožus, perdaug dangiškus ir nepakankamai rojiškus, nes rojus — tai Ieva; o Ieva buvo patelė, kūniška motina, žemiška žindyvė, įsčius, pašvęstas būsimųjų kartų, neužtrūkstančios krūtys, naujagimio pasaulio čiūčiuotoja; krūtys nesiderina su sparnais. Nekaltybė — tai tik motinystės lūkestis. Tačiau iki šiol Gvinpleno svajonėse Dėja būdavo aukščiau to, kas kūniška. O dabar, beprotybės pagautas, jis pabandė mintyse ją nuleisti žemėn, jis trūktelėjo už siūlo, rišančio kiekvieną merginą su žeme. Tasai siūlas — lytis. Nė viena tų paukštyčių neištrūksta iš

nelaisvės. Dėja, lygiai kaip ir kitos, buvo pavaldi gamtos dėsniams, ir Gvinplenas, tik pusiau tai drįsdamas sau prisipažinti, troško, kad ji jiems paklustų. Sis troškimas kilo jame prieš jo valią, ir jis su juo nuolat kovojo. Jis vaizdavosi Dėją kaip žmogišką būtybę. Jis priėjo iki to, jog mintyse matė kažką negalima. Dėją, keliančią ne tik ekstazę, bet ir geismus; Dėją, padėjusią galvą ant pagalvio. Jis gėdinosi šių šventvagiškų vizijų, tai buvo tarsi profanacija; jis priešinosi tam apsėdimui; nusigręždavo nuo tų paveikslų, paskui vėl prie jų sugrįždavo; jam atrodydavo, kad jis kėsinasi į nekaltybę. Dėja jam buvo debesis. Praskleisdamas šį debesį, jis virpėjo, lyg pakeldamas marškinius. Buvo balandis.

Stuburas irgi svajoja savaip.

Gvinplenas vaikštinėjo išsiblaškęs, truputį sverdinė-

390

damas, kaip kartais mėgsta vieniši žmonės. Kai nieko aplink nėra, mintys dievažin kur klaidžioja. Kur krypo jo mintis? Jis pats nebūtų drįsęs sau prisipažinti. Į dangų?

Ne. Į patalą. Ir jūs į jį žiūrėjote, žvaigždės!

Kodėl sakoma: „įsimylėjęs"? Reikėtų sakyti „apsėstasis". Būti velnio apkėstu — išimtis, būti moters apsėstu — taisyklė. Kiekvienas vyras patiria šį pamišimo prie-, puolį. Kokia burtininkė — dailutė moteris! Tikrasis meilės vardas — nelaisvė.

Moteris pavergia vyrą savo siela. Ir kūnu taip pat.

Kartais kūnu labiau negu siela. Siela — įsimylėjėlė; kūnas — meilužė.

Mes .šmeižiame šėtoną. Ne jis sugundė Ievą. Tai Ieva jį sugundė. Moteris pradėjo.

Liucipierius ramiai ėjo pro šalį. Jis pastebėjo moteriškę. Ir pavirto šėtonu.

Kūnas — apvalkalas, po kuriuo slypi nežinomybė

Ir—- keistas dalykas — jis gundo savo gėdingumu. Kas gali būti labiau jaudinančio: jis, begėdis, gėdijasi!

Tą akimirką ne kas kita, vien ši bauginanti kūniška meilė veikė Gvinpleną ir laikė jį savo valdžioje. Baisi akimirka, kada mes geidžiame nuogumo. Taip lengva paslysti ir nupulti. Kiek tamsos slypi Veneros baltume!

Kažkoks balsas Gvinpleno viduje garsiai šaukė Dėją, Dėją — merginą, Dėją — antrąją vyro pusę, Dėją — kūną ir ugnį, Dėją apnuoginta krūtine. Jis kone vijo šalin angelą. Paslaptinga krizė, kurią pergyvena kiekviena meilė, kada idealas atsiduria pavojuje.

Akimirka, kada paniekinama tai, kas dangiška.

Gvinpleno meilė Dėjai darėsi vedusiųjų meile. Tyra meilė — tik pereinamasis laipsnis. Atėjo neišvengiama valanda. Gvinplenas geidė tos moters.

Jam reikėjo moters.

Pakriūtė, kurios statumo negali užmatyti.

Neaiškus prigimties šauksmas yra nenumaldomas.

391

Kokia praraja — moteris!

Gvinpleno laimė, kad šalia nebuvo kitos moters, tik Dėja. Vienintelė, kurios jis geidė. Vienintelė, kuri galėjo geisti jo.

Gvinplenas visas buvo apimtas to nesuprantamo virpesio, gaivalingo begalybės reikalavimo.

Prie to visko prisidėjo dar ir pavasaris. Į Gvinpleno krūtinę iš žvaigždėtos tamsos sroveno kažkas tokio, ko mes dar nemokame pavadinti vardu. Jam buvo malonu klajoti šiaipsau, be tikslo. Besidraikantys prižadintų syvų

kvapsniai, plaukiantis svaigumas prieblandoje, toli besiskleidžiančios naktinės gėlės, sutartinis pypsėjimas iš

mažų pasislėpusių lizdelių, vandens čiurlenimas ir lepų

šnarėjimas, atodūsiai iš visų pusių, gaivumas, šiluma, visas šis slėpiningas prabudimas balandyje ir gegužyj.) —

tai beribis, pasklidas geismas, pakuždomis siūląs atsimoti aistrai, kvaitinantis raginimas, verčias sielą kažką neaiškiai vapėti. Idealas pats nebežino, ką kalba.

Jei kas nors būtų pamatęs Gvinpleną, būtų } agalvojęs: „Pasigėrė žmogus!"

Iš tiesų jis kone svirduliavo, slegiamas savo širdies, pavasario ir nakties naštos.

„Žaliojoje vejoje" buvo taip tylu, jog protarpiais jis netgi imdavo garsiai kalbėti.

Žinant, kad niekas negirdi, malonu kalbėti garsiai.

Jis vaikštinėjo iš lėto, nuleidęs galvą, sudėjęs užpakalyje rankas, kairę ant dešinės, nesugniaužtais delnais.

Staiga jis pajuto, kad kažkas slystelėjo pro nesuspaustų pirštų tarpą.

Jis greit atsigręžė.

Rankoje buvo laiškas, o priešais — žmogus.

Tai šis iš užpakalio kaip katė prisėlinęs žmogus įbruko jam kažkokį popierių.

Tai buvo laiškas.

Žmogus, kiek jį buvo galima įžiūrėti žvaigždėtoje prieblandoje, buvo mažas, apskritažandis, jaunas, rimtas, apsivilkęs ugninės spalvos livrėja, kuri švietė nuo viršaus iki apačios pro atlapą priekyje pilką apsiaustą, tuomet vadinamą cape-noche — sutrumpintas ispanų kalbos žodis, reiškiąs „naktinis apsiaustas". Ant galvos buvo vaiski, avietinės spalvos, panaši į kardinolo kepuraitė, tik su apvadu, rodančiu, kad jos nešiotojas — liokajus. Ant kepuraitės stirksojo kalnų kikilio plunksnų puokštė.

Jis nejudėdamas stovėjo priešais Gvinpleną. Tary tum kažkokia prisisapnavusi žmogysta.

Gvinplenas atpažino kunigaikštienės tarną.

Pirma negu Gvinplenas spėjo surikti iš nustebimo, jis išgirdo laibą, lyg vaikišką, lyg moterišką pažo balsą.

— Rytoj tokiu pat metu būkite prie Londono tilto. Aš

lauksiu ten ir jus palydėsiu.

— Kur? — paklausė Gvinplenas.

— Ten, kur jūsų lauks.

Gvinplenas nuleido akis ir pamatė laišką, kurį mašinaliai tebelaikė rankoje.

Kai jis vėl pakėlė akis, pažo nebebuvo.

Mugės aikštės gale greitai tolo mažėjantis, blausus siluetas. Tai ir buvo mažasis liokajus. Jis užsuko už gatvės kampo ir dingo.

Nulydėjęs akimis beskubantį tarną, Gvinplenas pa

žvelgė į laišką. Žmogaus gyvenime esti akimirkų, kada tai, kas atsitinka, atrodo, lyg iš viso nebuvo atsitikę: apstulbimas kurį laiką neleidžia suvokti įvykio. Gvinplenas prinešė laišką prie akių, tartum norėdamas jį perskaityti, ir tik tada pastebėjo, kad negali to padaryti dėl dviejų

priežasčių: pirma, laiškas buvo neatplėštas, antra, buvo naktis. Praslinko kelios minutės, kol jis susigaudę, kad viešbutyje dega žiburys. Jis žengė keletą žingsnių, bet į

šalį, tartum nežinodamas, kur eiti. Taip eina lunatikas, gavęs iš vaiduoklio laišką.

Pagaliau jis atsitokėjo ir kone tekinas pasileido viešbučio link, sustojo šviesos ruože priešais praviras duris ir dar kartą apžiūrėjo užantspauduotą laišką. Antspaudas buvo be ženklo, tik ant voko buvo užrašyta Gvinplenui. Jis perlaužė antspaudą, išskleidė laišką, prinešė jį

arčiau prie šviesos ir perskaitė:

,,Tu — biaurus, aš — graži. Tu — komediantas, aš —

kunigaikštienė. Aš — pirmoji, tu — paskutinis. Aš geidžiu tavęs. Myliu tave. Ateik."

kETVIRTOJl KNYGA

KANKINIMŲ RŪSYS

i

Š V E N T O G V I N P L E N O G U N D Y M A S

Viena žiežirba blausiai švystelia tamsoje, kita uždega ugnikalnį.

Esti kibirkščių, galinčių sukelti gaisrą.

Gvinplenas perskaitė laišką vieną kartą, paskui dar kitą. Iš tiesų ten buvo šie žodžiai: „Myliu tave!"

Gąsdinančios mintys pralėkė jo galvoje.

Iš pradžių pagalvojo, kad pamišo.

Aišku, išprotėjo. Jis matė, ko tikrovėje visai nė nebuvo. Sutemų šmėklos pavertė jį, vargšelį, savo žaislu.

Skaisčiai raudonas žmogeliukas tik pasivaideno jam akyse. Kartais nakčia iš šviečiančių dujų susidariusi žaltvykslė ima jus erzinti. Taip ir dabar: apgaulinga būtybė pasi

šaipiusi dingo, palikusi užpakaly savęs išprotėjusi Gvinpleną. Tamsa mėgsta tokius pokštus.

Paskui jis išsigando, įsitikinęs, jog turi pilną protą.

Pasivaideno? Bet kur tau! O kaipgi tada laiškas? Argi jis nelaikė to laiško rankose? Argi nemato voko, antspaudo, popieriaus, rašysenos? Argi jis nežino, nuo ko tasai laiškas? Nieko paslaptingo neįvyko. Paėmė plunksną, ra

šalą ir parašė. Uždegė žvakę ir vašku užantspaudavo laišką. Argi ne jo vardas užrašytas ant voko? Gvinplenui.

Popierius kvepia. Viskas aišku. Ir mažąjį žmogutį Gvinp-395

ienas pažįsta. Tasai nykštukas — grumas. Blykstelėjusi švieselė — livrėja. Tasai grumas paskyrė Gvinplenui pasimatymą rytoj tuo pačiu laiku prie Londono tilto. Argi Londono tiltas — jausmų apgaulė? Ne, ne, visa tai viena su kitu rišasi. Tai ne kliedesys. Tai — realybė. Gvinplenas visiškai sveiko proto. Tai ne fantasmagorija, vienu mirksniu sugūranti viršum jo galvos ir beregint išsisklaidanti, o tikras jam atsitikęs dalykas. Ne, Gvinplenas neišsikraustė iš proto. Gvinplenas nesapnuoja. Ir jis dar ir dar kartą perskaitė laišką.

Na, taip, aišku. Bet kas tada?

Kažkas baisaus.

Atsirado moteris, kuri jo geidžia.

Moteris jo geidžia? Jeigu taip, teneištaria nuo šiol niekas žodžio „neįtikima". Moteris jo geidžia! Moteris, mačiusi jo veidą! Moteris, kuri nėra akla! Ir kas ji? Gal šlykštynė? Ne. Gražuolė. Čigonė? Ne. Kunigaikštienė.

Kas gi jame slypi ir ką tai galėtų reikšti? Kiek pavojinga tokia pergalė? Ir vis dėlto kaip nepulti į ją, pametus galvą?

Kaip! Šitoji moteris! Sirena, pamėklė, ledi, žiūrovė, sėdinti vaizduotės sukurtoje ložėje, ji, spindinti tamsoje! Nes tai buvo ji. Tikrai ji.

Traškanti gaisro liepsna apsiaubė jį iš visų pusių. Tai buvo ji, toji keista nepažįstamoji! Ta pati, taip sudrumstusi jo ramybę! Ir tos jaudrios mintys, kilusios pirmukart pamačius tą moterį, dabar vėl, tartum įkaitintos šios niūrios liepsnos, užplūdo Gvinpleną. Užmirštis — ne kas kita kaip palimpsestas. Koks nors atsitiktinumas, ir nustebusioje atmintyje tarp eilučių atgyja visos nuplautosios vietos. Gvinplenas manė išgujęs šį veidą iš savo širdies, o jis štai vėl atsirado, jis, pasirodo, įsispaudė prieš jo norą, paliko žymę jo svajingose smegenyse. Be jo žinios svajonė

išvarė gilią vagą jo sieloje. Kas bloga turėjo įvykti, dabar įvyko. Ir visos šios svajonės, nuo šiol, tur būt, nepataisomos, vėl pagavo jį.

39$

Kaip! Jo geidžia! Kaip! Princesė nužengė nuo sosto, stabas — nuo altoriaus, statula — n u o pjedestalo, šmėkla nusileido iš debesies! Kaip! Iš negalimybės gelmių išniro chimera! Kaip! Ši plafono dievybė, šis spinduliavimas, ši nereidė, visa mirganti brangakmeniais, šis nepasiekiamas ir aukščiausias grožis nuo savo spindulingosios viršūnės lenkiasi prie Gvinpleno! Kaip! Sustabdžiusi viršum jo galvos balandėlėmis ir drakonais pakinkytą Auroros vežimą, ji sako Gvinplenui: „Ateik!" Kaip! Jam, Gvinplenui, teko ši siaubinga garbė pamatyti, kad dėl jo taip nusižemina empirėjus! Toji moteris, jeigu taip galima pavadinti žvaigždžių valdovę, toji moteris pati jam siūlosi, pati jam puola ant kaklo, pati atsiduoda! O, kaip sukasi galva! Olimpas užsiiminėja prostitucija! Ir dėl ko?

Dėl jo, Gvinpleno! Aureolės apsuptas atsivėrė kurtizanės glėbys, kad prispaustų jį prie deivės krūtinės! Ir toji krūtinė lieka nesutepta! Prie didybių purvas nelimpa. Šviesa nuplauna dievus. Ir šitoji deivė, atėjusi pas jį, žinojo, ką daranti. Ji žinojo, kad Gvinplenas įkūnytas niaurumas. Ji matė tą kaukę, atstojančią jam veidą! Ir toji kaukė jos neatstumia! Nežiūrint visko, Gvinplenas yra mylimas!

Tai pranoko visas jo svajones: jis yra mylimas dėl savo biaurumo! Užuot atstūmusi deivę, toji kaukė ją tik traukė. Gvinpleną ne tik pamilo, bet jo geidė. Maža pasakyti, kad jį priėmė, jį išsirinko! Jis — jos išrinktasis!

Kaip! Ten, kur gyveno ši moteris, toje karališkoje nerūpestingo blizgesio ir nevaržomos galybės aplinkoje, buvo princų — ji galėjo susirasti princą; buvo lordų —

ji galėjo susirasti lordą; buvo gražių, žavių, nuostabių

vyrų — ji galėjo susirasti Adonį. O ką ji išsirinko? Gnaf-roną! Iš meteorų ir žaibų viešpatijos ji galėjo išsirinkti didžiulį šešiasparnį serafimą, o išsirinko dumble kiūtanlį

vikšrą. Iš vienos pusės — vien aukštybės ir šviesybės, didingumas, prabanga, šlovė, iš kitos — strapaila juokdarys. Ir juokdarys paveržė ją! Kokios gi svarstyklės i

397

šios moters širdyje? Kiek sveria ji savo meilę? Ši moteris nusiėmė nuo savo kaktos kunigaikštišką karūną ir sviedė

ją ant pakylos, kur kraipėsi klounas! Ši moteris nusiėmė

nuo savo galvos Olimpo deivės aureolę ir ją uždėjo ant šiurkščių gnomo plaukų. Šis, pasakytum, aukštyn kojomis apsivertęs pasaulis, kur vabzdžiai atsidūrė aukštai, o žvaigždynai apačioje, įtraukė Gvinpleną, pasimetusį

šviesos sraute ir apgaubtą aureole kloakos vidury. Visagalė, sukilusi prieš grožį ir blizgesį, atsidavė nakties pasmerktajam, pripažino Gvinpleno pranašumą prieš Anti-noją; regėdama tamsybes, ji, smalsumo pagauta, nusileido į jas; šiai deivei išsižadėjus sosto, atsirado stebuklingu būdu apvainikuota vargdienio karalystė. „Tu —

biaurus. Myliu tave." Šie žodžiai palietė silpnąją puikybės stygą. Puikybė — Achilo kulnis, visi didvyriai į ją sužeidžiami. Pabaisos tuštybei tai buvo itin malonu. Jį

pamilo dėl jo biaurumo. Jis taip pat kaip Jupiteris ir Apolonas, o gal net labiau už juos, buvo išimtis. Jis jautėsi antžmogiu ir dėl savo neregėto biaurumo lygus dievams. Baisiai akinantis spindesys.

Bet kas gi per viena toji moteris? Ką jis žino apie ją?

Viską ir nieko. Ji — kunigaikštienė, jis tai žinojo. Žinojo, kad ji graži, turtinga, turi livrėjuotus liokajus, pažus, bėgūnus, kurie su deglais rankose lydi karūna papuoštą jos karietą. Žinojo, kad jinai įsimylėjusi jį, bent taip jam rašė. Kitko jis nežinojo. Žinojo jos titulą, bet nežinojo vardo. Žinojo jos mintis, bet nežinojo jos gyvenimo.

Ar ji ištekėjusi, našlė ar mergina? Ar ji laisva? Ar surišta su kuo nors pareigos ryšiais? Kokios ji šeimos?

Ar nesupa jos kokios pinklės, žabangai, klastos? Gvinplenas nė neįtarė, kas yra koketavimas aukštuosiuose dykinėjančiuose sluoksniuose, kiek ten, tose viršūnėse, yra landynių, kur tarp išmėtytų buvusių mylimųjų kaulų

svajoja žiauriosios kerėtojos, į kokius baisiai ciniškus bandymus stumia nuobodulys moterį, įsitikinusią savo pranašumu prieš vyrą; jis netgi nieko negalėjo spėlioti; 398

visuomenės padugnės, kurioms jis priklausė, menkai te

žino, kas aukštai dedasi. Ir vis dėlto jis nujautė kažką negera. Suvokė, kad visas tas spindesys aptemdytas. Ar jis suprato tai? Ne. Nuspėjo? Dar mažiau. Kas slypi už

to laiško? Iki galo atlapotos plačios suveriamos durys —

ir tuo pačiu kažkokia nerimą kelianti užtvara. Iš vienos pusės prisipažinimas. Iš kitos — mįslė.

Prisipažinimas ir mįslė — dvejos lūpos: kurstydamos ir grasydamos jos taria tą patį žodį: „Išdrįsk!"

Dar niekada klastingas atsitiktinumas neveikė taip sumaniai ir niekada dar gundymui nebuvo parinktas patogesnis momentas. Paveiktas pavasario ir to visuotinio syvų brinkimo, Gvinplenas svajonėse ėmė ilgėtis kūno.

Nuo amžių giliai šaknis įleidęs žmogiškasis instinktas, kurio niekam iš mūsų dar nepavyko nugalėti, prabudo šiame efebe, kurio brendimas užsitęsė ir kuris išliko skaistus iki dvidešimt ketverių metų. Kaip tik tada, pačiu audringiausiu krizės momentu, jis gavo pasiūlymą ir išvydo priešais save akinamai baltą, nuogą sfinkso krūtinę.

Jaunystė — nuolaidus šlaitas. Gvinplenas slydo nuo jo, kažkas jį stūmė. Kas? Pavasaris. Kas? Naktis. Kas? Toji moteris. Jei nebūtų balandžio, žmonės būtų žymiai dorovingesni. Žiedais apsikaišę krūmai — bendrininkų gauja!

Meilė — vagilė, pavasaris — slėpėjas.

Gvinplenas buvo sukrėstas.

Prasižengimas iš tolo skleidžia savotišką, nemalonų

tvaiką, dusinantį sąžinę. Gundomą dorumą verčia vemti pragaro smarvė. Iš ten kylą garai stiprios valios žmones perspėja, o silpnuosius apkvaišina. Gvinplenas jautė tą paslaptingą negalę.

Dilemos, sykiu ir lakios, ir įkyrios, nedavė jam ramybės. Atkakliai besiperšąs prasižengimas įgavo pavidalą.

Rytoj, vidurnaktį, Londono tiltas, pažas. Eiti? „Taip!" —

šaukė kūnas. „Ne!" — šaukė siela.

Ir vis dėlto, kaip bebūtų keista iš pirmo žvilgsnio, reikia pasakyti, kad Gvinplenas dar nė karto aiškiai ne-

.199

statė klausimo: ar eiti ten? Pagundos tūno nuošaliuose kampeliuose. Jos primena perdaug stiprią degtinę, kurios neišgersi vienu mauku. Stiklelis vėl pastatomas, luktersim truputėlį, jau ir nuo pirmo gurkšnio svaigsta galva.

Viena buvo tikra: jis jautė, kad kažkas iš užpakalio stumia jį nežiniom

Jis visas drebėjo. Lyg pro rūką matė stovįs ant griūties krašto. Jis metėsi atgal, iš visų pusių suremtas išgąs

čio. Jis užmerkė akis. Stengėsi pats save įtikinti, jog nieko neatsitiko, jog jis tik pablūdo. Aišku, taip būtų buvę geriau. Išmintingiausia — laikyti save bepročiu.

Lemtinga karštligė! Kiekvienas, netikėtumo užkluptas, savo gyvenime yra patyręs tokį kraupų nerimą. Tas, kas pajėgia save stebėti, visada baimingai klausosi duslių

lemties tarano dūžių į sąžinės duris.

Deja! Gvinplenas ėmė kamantinėti save. Klausinėti save, kai pareiga visiškai aiški, jau yra pralaimėjimas.

Be t o , — šią smulkmeną reikia pabrėžti,— šio nuotykio begėdiškumas tikriausiai ir patvirkusį žmogų būtų sugluminęs, o Gvinplenas visai to nepastebėjo. Jis nežinojo, kas tai yra cinizmas. Mintis apie ištvirkimą, mūsų. anks

čiau nurodytą, jam nė į galvą neatėjo. Jis nepajėgė to suvokti. Jis buvo perdaug tyras, kad prileistų painius samprotavimus. Toje moteryje jis matė tik jos didybę. Ir jo savimeilė, deja, buvo patenkinta. Jo tuštybė matė tik pergalę. Tam, kad nuspėtų, jog tapo ne tiek meilės, kiek begėdiško smalsumo objektu, jam būtų reikėję turėti daugiau proto, negu jo turi nekaltybė. Salia žodžių „Myliu tave" jis nepastebėjo šios gąsdinančios pataisos: „As geidžiu tavęs."

Gyvuliškoji deivės pusė liko jo nepastebėta.

Ir žmogaus protas kartais patiria įsiveržimus. Ir siela turi savo vandalus, blogas mintis, nusiaubiančias mūsų

dorybę. Tūkstančiai prieštaringiausių minčių viena po kitos, o kartais net visos drauge, užplūsdavo Gvinpleną.

Paskui vėl viskas viduje nurimdavo. Tada jis SUSliin-400

davo rankom galvą ir, tartum stebėdamas nakties peizažą, niauriai klausydavosi, kas jame dedasi.

Staiga jis pastebėjo, kad apie nieką nebegalvoja. Besvajodamas jis pasiekė tą juodą prarają, kur viskas pradingsta.

Jis prisiminė, kad metas grįžti. Galėjo būti antra valanda nakties.

Pažo atneštąjį laišką jis įsidėjo į šoninę kišenę, ta

čiau apsižiūrėjęs, kad ji prie širdies, išėmė, suglamžęs įgrūdo į kelnių kišenę ir pasuko smuklės link; tyliai įėjo į vidų, nepabudindamas mažojo Govikemo, kuris, jo belaukdamas, užsnūdo ant stalo, padėjęs ant rankų galvą; uždarė duris, užsidegė žvakę nuo smuklės žibinto, užšovė

skląsčius, pasuko duryse raktą, žodžiu, mašinaliai ėmėsi visų atsargumo priemonių, kaip kad visada daro vėlai grįžęs žmogus, paskui užlipo laiptais į „Žaliąją dėžę", šmurkštelėjo į senąją būdą, atstojančią jam kambarį, pa

žvelgė į miegantį Ursų, užpūtė žvakę, bet negulė.

Taip praėjo visa valanda. Pagaliau nuvargęs, tarsi lova ir miegas būtų tas pat, nenusirengęs padėjo galvą ant pagalvio ir padarė tamsai nuolaidą, užmerkdamas akis; bet jame šėlusi jausmų audra nė akimirkai nesiliovė.

Nemiga — nakties prievarta žmogui. Gvinplenas baisiai kentėjo. Pirmąkart gyvenime jis buvo savim nepatenkintas. Gilus vidinis sielvartas prisimaišė prie jo patenkintos tuštybės. Ką daryti? Išaušo diena. Jis girdėjo, kaip atsikėlė Ursus, bet nepramerkė blakstienų. Tačiau jokio atilsio. Jis vis galvojo apie laišką. Jo žodžiai sumišai sukosi galvoje. Kai mūsų siela smarkiai sukrėsta, mintys lyg bangos banguoja. Jos šėlsta, kilnojasi ir, panašiai kaip jūra, dusliai stūgauja. Potvynis, atoslūgis, smūgiai, sūkuriai, dvejonė vilnies, kai priešais išdygsta povandeninė

uola, kruša ir lietūs, debesys ir pro jų properšas įspindę spinduliai, apgailėtini niekam nereikalingų putų purslai, beprotiškai šaunančios į viršų ir čia pat sugūrančios keteros, milžiniškos, veltui eikvojamos pastangos, iš visų

26. Žmogus, kuris juokiasi

401

pusių laivo sudužimo grėsmė, tamsa ir pražūtis,— visa, kas dedasi jūros gelmėse, dedasi ir žmoguje. Gvinplenas pergyveno tokią pat šėlstančią audrą.

Kai nerimas pasiekė aukščiausią laipsnį, jis, vis tebegulėdamas užmerktomis akimis, išgirdo šalia savęs žavų

balsą:

— Gvinplenai, tu miegi?

Jis atsimerkė ir pašokęs atsisėdo lovoje; jo kamarėlės durys buvo praviros; ant slenksčio stovėjo Dėja. Jos akys ir lūpos šypsojosi neišpasakyto meilumo šypsena.

Ji iškilo lyg žavingas regėjimas, apsuptas spinduliuojan

čios aureolės, nors pati to visai nenuvokė. Šventa akimirka. Gvinplenas, apakintas^ prabudęs, drebėdamas, įsmeigė į ją akis. Prabudęs? Iš miegų? Ne! Iš nemigos! Tai buvo ji, Dėja; ir staiga savo esybės gelmėse jis pajuto begalinį palengvėjimą: audra nuščiuvo, iš aukštybių nusileidęs gėris nugalėjo blogį; žvilgsnis, įsmeigtas į jį iš viršaus, padarė stebuklą; romi spinduliuojanti neregė, be jokių pastangų, vien savo buvimu išsklaidė jį užgožusią tamsą, rūko skraistė, tartum nematomos rankos nutraukta, nukrito nuo jo proto, ir Gvinplenas,— o, dangiškas žavesy!—

pajuto savo sąžine vėl pakilęs į žydrynę. Per šį dorybės angelą Gvinplenas vėl tapo stipriu, geru, nekaltu Gvinplenu. Žmogaus sieloje, kaip ir visatoje, esti tokių paslaptingų akistatų; abu tylėjo: ji — šviesa, jis — gili versmė, ji —

dieviška, jis — nurimęs; ir viršum audrojusios Gvinpleno širdies tartum jūrų žvaigždė neišpasakytai skaisčiai švietė Dėja.

II

P O M E I L I Ų Ž O D Ž I Ų R Ū S T I T I K R O V Ė

Kaip paprastai kartais įvyksta stebuklas! „Žaliojoje dėžėje" buvo pusryčių metas, ir Dėja lyg niekur nieko įėjo pasiteirauti, kodėl Gvinplenas nesėdąs prie jų kuklaus stalo.

/m

— Tu! — šūktelėjo Gvinplenas, ir tuo viskas buvo pasakyta. Kiti horizontai ir kiti regėjimai išnyko, liko tiktai dangus, kuriame buvo Dėja.

Kas nėra matęs jūros šypsenos, tik ką praūžus uraganui, negali suvokti, kaip visa tai beregint nuščiūva. Niekas taip greit nenurimsta, kaip jūrų gilumos. Į jas viskas lengvai nugarma.

Panašiai esti ir žmogaus širdyje. Beje, ne visada.

Tereikėjo Dėjai pasirodyti, ir visa šviesa, buvusi jame, ištryško, siūbtelėjo į ją, ir buvo matyti, kaip užpakalyje spindulių nutvieksto Gvinpleno traukiasi šmėklos. Kaip ramdo sielą viens kito dievinimas!

Po kelių minučių abudu jau sėdėjo priešpriešiais, Ursus -— iš galo, Homo — prie kojų. Arbatinukas, po kuriuo spingsėjo maža lempelė, stovėjo ant stalo. Fibi su Vinos buvo kažkuo užsiėmusios kieme.

Pusryčius kaip ir vakarienę valgydavo vidurinėje patalpoje. Siaurutis stalelis buvo taip pastatytas, jog Dėja sėdėdavo nugara į pertvaros angą, už kurios buvo laukujės „Žaliosios dėžės" durys.

Jų keliai lietėsi. Gvinplenas įpylė Dėjai arbatos.

Dėja grakščiai pūtė į savo puoduką. Staiga ji nusičiaudėjo. Tai įvyko kaip tik tą akimirką, kada viršum lempos liepsnos išsisklaidė dūmelis ir tartum kažkoks popierėlis pabiro plėnimis. Nuo šito dūmelio ir nusičiaudėjo Dėja.

— Kas čia? — paklausė ji.

— Nieko,— atsakė Gvinplenas.

Ir nusišypsojo.

Jis sudegino kunigaikštienės laišką.

Įsimylėjusio vyro sąžinė — tai jo pamiltos moters angelas sargas.

Sunaikinus tą laišką, Gvinplenui nepaprastai palengvėjo.

Jis pajuto savo dorumą, kaip aras pajunta savo sparnų galią.

Jam pasirodė, kad su šiuo dūmeliu dingo ir pagunda, kad kunigaikštienė kaip ir tas popierėlis pavirto pelenais.

Susikeisdami puodukais, gerdami pakaitomis iš to paties, jie be perstojo kalbėjosi. Įsimylėjėliai čiauška kaip žvirbliai. Paikiojimai kaip Motulės Žąsies pasakose ir pas Homerą. Kai širdys mylisi, poezijos toli netenka ieškoti; kai kalbamasi bučiniais, muzikos toli ieškoti netenka.

— Zinai ką?

— Ne.

— Gvinplenai, aš sapnavau, kad mudu pavirtome žvėrimis ir tartum mudviem išaugo sparnai.

— Sparnai, vadinasi, mes paukščiai,— pašnabždomis pratarė Gvinplenas.

— Žvėrys — vadinasi, angelai,— burbtelėjo Ursus.

Čiauškėjimas nesiliovė.

— Jeigu tavęs nebūtų, Gvinplenai...

— O kas?

— Vadinasi, tada nebūtų gerojo dievulio.

— Arbata labai karšta. Nusiplikysi, Dėja.

— Papūsk į mano puoduką.

— Kokia tu šįryt graži!

— Įsivaizduoji, aš tiek daug turiu tau pasakyti.

— Sakyk.

— Aš myliu tave!

— Aš tave dievinu!

Ursus, tai girdėdamas, bumbėjo sau po nosimi:

— Po šimts, bent padorūs žmonės!

Meilėje pačios žaviausios yra tylos valandėlės. Jausmai tada tartum susitvenkia ir pagaliau švelnia srove išsilieja.

Po vienos tokios valandėlės Dėja šūktelėjo:

— Kad tu žinotum! Vakare, kai mes vaidiname, tą akimirką, kai aš ranka paliečiu tavo kaktą... o, tu turi kilnią galvą, Gvinplenai!.. tą akimirką, kai mano pirštai paliečia tavo plaukus, kūnu perbėga virpulys, aš patiriu dangišką džiaugsmą ir sakau sau: šioje juodoje, mane

§itį)an£iojė naktyje, šiame vienišumo pasaulyje, neaprėpiamoje tamsoje, kur viskas griūva ir baugiai krūpčioja manyje ir aplink mane, aš turiu atramą. Stai ji. Tai jis.

Tai tu.

— O, tu myli mane,— tarė Gvinplenas — Aš irgi tik tave vieną turiu žemėje. Tu man esi viskas. Dėja, pasakyk, ką tu nori, kad aš tau padaryčiau? Ko tu trokšti?

Ko tau reikia?

Dėja atsakė:

— Pati nežinau. Aš laiminga.

— O taip! — paskubėjo prisidėti Gvinplenas,— mes laimingi!

Ursus garsiai ir rūsčiai prabilo:

— Ak, taip, jūs laimingi. Tai draudžiama. Aš jau kartą jus dėl to įspėjau. Ak, jūs laimingi! Tada pasistenkite , kad jūsų niekas nematytų. Užimkite kaip galima mažiau vietos. Laimė turi lindėti plyšyje. Pasidarykite dar mažesni, negu esate, susigūžkite, kiek tik begalite.

Juo mažesnis laimingasis, juo daugiau laimės jam atseikėja dievas. Patenkinti žmonės privalo slėptis kaip piktadariai. A, jūs spinduliuojate, niekingi jonvabaliai, po šimts, sutrėks jus kas nors koja ir gerai padarys. Kas čia per mylavimasis? Aš ne duenja, kurios prievolė žiūrėti, kaip įsimylėjėliai burkuoja, sukišę snapelius. Įsiėdė-

te man iki gyvo kaulo! Nešdinkitės po velnių!

Ir, jausdamas, kad jo rūstus balsas vis minkštėja, darosi kone švelnus, Ursus, slėpdamas savo susijaudinimą, ėmė dar garsiau bumbėti.

— Tėve,— tarė Dėja,—• koks piktas jūsų balsas!

—- Nes aš nemėgstu, kai žmonės perdaug laimingi,—

atsakė Ursus.

Homo irgi pritarė Ursui. Prie įsimylėjėlių kojų pasigirdo" urzgimas.

Ursus pasilenkė ir uždėjo ranką ant Homo galvos.

•— Tau irgi, kaip matau, nepatinka. Tu urzgi. Pasi

šiaušė kailis ant tavo vilkiškos makaulės. Tu nemėgsti visų tų meilių-seilių. Todėl, kad esi protingas. Na, tiek to, tylėk. Pakalbėjai, pasakei savo nuomonę, gana: dabar nė mur-mur.

Vilkas vėl suurzgė.

Ursus žvilgtelėjo pastalėn.

— Raniiai, sakau, Homo. Na, nesispyriok, filosofe!

Tačiau vilkas pašoko ir iššiepė dantis, sužiuręs į duris.

— Kas tau? — paklausė Ursus.

Ir suėmė Homo už pakarpos.

Dėja, nekreipdama dėmesio į vilko urzgimą, visa paskendusi savo mintyse, gėrėdamasi Gvinpleno balso skambėjimu, tylėjo, apimta tik vieniem akliesiem pažįstamos ekstazės, kurios metu kartais jie girdi s a ^ j e dainos garsus, kažkokią tobulą muziką, atstojančią jiems trūkstamą šviesą. Neregystė — požemio rūsys, iš kurio sklinda gili amžinoji harmonija.

Kai Ursus, kreipdamasis į Homo, nuleido galvą, Gvinplenas pakėlė akis.

Jis jau buvo prinešęs savo puoduką prie lūpų, bet jo taip ir neišgėrė; lėtu judesiu, primenančiu atsileidžiančią spyruoklę, jis pastatė puoduką ant stalo ir, nesugniauž-

damas pirštų, nustėro, į kažką įsistebeilijęs, užgniaužęs kvapą.

Užpakaly Dėjos, durų angoje, stovėjo nepažįstamas žmogus.

Jis buvo apsivilkęs juodu teisingumo apsiaustu. Perukas užsmauktas iki pat antakių, rankoje geležinė krivūlė

su karūna abiejuose galuose.

Krivūlė buvo trumpa ir masyvi.

Įsivaizduokite Medūzos galvą, kyštelėjusią pro medžių

šakas rojuje.

Ursus pajuto, jog kažkas įėjo: nepaleisdamas Homo, jis pakėlė galvą ir pažino grasųjį svečią.

Jis visas sudrebėjo.

— Tai — mapentake, — sušnabždėjo jis į ausį Gvinplenui.

A06

Gvinplenas prisiminė, ką buvo apie jį girdėjęs.

Jis vos nesuriko nustebęs, bet susilaikė. Geležinė krivūlė su karūna abiejuose galuose buvo iron-weapon.

Nuo šitos iron-weapon, kuria miesto teisėjai, perimda-mi pareigas, prisiekdavo, ir buvo gavę seniau savo vardą Anglijos policininkai.

Užpakaly vyriškio su peruku patamsyje stovėjo sumi

šęs smuklininkas.

Žmogus, netardamas nė žodžio, atstovaująs tai senųjų

chartijų muta Themis !, ištiesė dešinę ranką viršum spindinčios Dėjos ir, palietęs geležine krivūle Gvinpleno petį, kairės nykščiu parodė į „Žaliosios dėžės" duris. Šis dvigubas mostas, juo įsakmesnis, kad buvo duotas tylomis, reiškė: „Sek paskui mane."

Pro sigiio exeuncii} sursum trahe 2,— sakoma normandų kartuliarijume.

Asmuo, paliestas iron-weapon, teturėjo vieną teisę —

paklusti. Jokio prieštaravimo tam nebyliam įsakui. Nepaklausiusį Anglijos įstatymai bausdavo visu griežtumu.

Pajutęs kietą įstatymo ranką, Gvinplenas krūptelėjo, paskui tartum suakmenėjo.

Stiprus smūgis į galvą nebūtų jo labiau apglušinęs, kaip dabar, lengvai geležine krivūle palietus petį. Jis matė, kad reikalaujama sekti paskui policijos pareigūną.

Bet kodėl? To jis nesuprato.

Ursus, irgi tartum perkūno trenktas, vis dėlto gana aiškiai sumetė kodėl. Jis tuoj pagalvojo apie savo konku-

^"^rentus juokdarius ir pamokslininkus, apie skundus ant

„Žaliosios dėžės", apie vilką, tą teisės pažeidėją, apie savo paties susidūrimą su trimis Bišopsgeito inkvizitoriais, ir—-kas žino? — b e t tai būtų tikrai baisu — apie neatsargius ir maištingus Gvinpleno žodžius karaliaus valdžios adresu. Jis buvo giliai sukrėstas.

1 Nebyliajai Temide i (lot.).

2 Davus ženklą, stok ir išeik (lot.).

Ą07

Dėja šypsojosi.

Nei Gvinplenas, nei Ursus nepratarė nė žodžio. Abiem kilo ta pati mintis: nejaudinti Dėjos. Vilkas, matyt, irgi buvo tos pat nuomonės, nes liovėsi urzgęs. Tiesa, Ursus laikė jį.

Beje, Homo kai kada irgi būdavo savaip atsargus. Kas nėra pastebėjęs protingo gyvulių elgesio, kai jiems pasidaro neramu?

Gal būt, sprendžiant pagal tai, kiek vilkas gali suprasti žmones, jis jautėsi esąs už įstatymo ribų.

Gvinplenas atsistojo.

Priešintis buvo neįmanoma, Gvinplenas tai žinojo, jis prisiminė Ursaus žodžius, kad negalima netgi nieko klausinėti.

Jis išsitempęs stovėjo priešais ivapentake.

Tasai atitraukė nuo jo peties krivūlę ir įsakmiu mostu ištiesė ją pirmyn; anuomet šis policininko mostas buvo suprantamas kiekvienam ir reiškė: „Sis žmogus vienas seks paskui mane, kiti — ne. Tegul pasilieka savo vietose. Nė garso!"

Jokių klausinėjimų. Policija visais laikais mėgsta uždarumą.

Šitoks suėmimas buvo vadinamas „asmens sekvestru".

Wapentake vienu posūkiu, tartum mechanizmas, sukasis aplink savo ašį, apsigręžė ir pareigūnišku^ oriu žingsniu nuėjo „Žaliosios dėžės" durų link.

Gvinplenas dirstelėjo į Ursų.

Tasai tiktai gūžtelėjo pečiais, skėstelėjo rankomis, kilstelėjo laužtus antakius, tartum sakytų: „Kaip ten bebūtų, paklusk."

Gvinplenas pažvelgė į Dėją. Šioji buvo kažko susimąs

čiusi. Tačiau vis tebešypsojo.

Jis pridėjo pirštų galus prie lūpų ir jai pasiuntė neapsakomai švelnų bučinį.

Kai tiktai ivapentake nusigręžė, Ursus, atsipeikėjęs iš

išgąsčio, pasinaudojo ta akimirka ir sušnabždėjo Gvinplenui į ausį:

—• Jei brangi gyvybė, neprasižiok, kol tavęs nepaklaus !

Gvinplenas, stengdamasis nesubelsti kaip žmogus ligonio kambaryje, nusikabino nuo sienelės savo skrybėlę ir apsiaustą, susisupo juo iki pat akių, o skrybėlę užsimaukšlino ant kaktos; kadangi jis atsigulė nenusirengęs, tai dabar buvo su darbiniais drabužiais ir odiniu antkrūtiniu; jis dar kartą pažvelgė į Dėją; ivapentake, priėjęs prie laukujų „Žaliosios dėžės" durų, kilstelėjo aukštyn savo krivūlę ir ėmė leistis laiptukais; ir Gvinplenas žengė

jam įkandin, tartum šis žmogus būtų tempęs jį už nematomos grandinės; Ursus nulydėjo akimis iš „Žaliosios dė

žės" išeinantį Gvinpleną; vilkas buvo bepradedąs gailiai kaukti, bet Ursus jį sulaikė, pašnibždėjęs: „Jis greit pareis."

Kieme smuklininkas Niklsas, vergiškai lankstydamasis policininkui, įsakmiai paliepė nutilti išgąstingai šūkčio-jąnčioms Vinos ir Fibi, kurios nusiminusios spoksojo į išvedamą Gvinpleną, į juodais rūbais apsivilkusįjį ir jo geležinę krivūlę.

Abi merginos stovėjo suakmenėjusios, tartum staiga būtų virtusios stalaktitais.

Pritrenktas Govikemas, išsproginęs akis, žiūrėjo pro pravirą langą.

Wapentake ėjo per keletą žingsnių pirma Gvinpleno, neatsigręždamas ir į jį nežiūrėdamas, su tuo lediniu ramumu, kurį teikia įsitikinimas, jog atstovauji įstatymui.

Kapų tyloje abudu perėjo kiemą, paskui apytamsę smuklės salę ir atsidūrė aikštėje. Priešais viešbučio duris puikavosi praeiviai ir policininkų būrys, vadovaujamas teismo vykdytojo. Apstulbę smalsuoliai, be žodžių, drausmingai, kas būdinga anglams, prasiskyrė, praleisdami konsteblio lazdą; ivapentake pasuko siauromis galvelytėmis palei Temzę, kurias anuomet vadindavo bendru vardu Little Strand; Gvinplenas, iš kairės ir dešinės lydimas dviem eilėm išsirikiavusių policininkų, perbalęs, be mažiausio mosto, be jokių kitų judesių, išskyrus žingsniavimą, susisupęs savo apsiaustu tartum laidotuvių marška, lėtai tolo nuo viešbučio, nebyliai, kaip statula paskui vaiduoklį, sekdamas įkandin bežadžio žmogaus.

III

L E X , R E X , F E X 1

Areštas nepaaiškinus priežasčių, kuris labai nustebintų nūdienį anglą, buvo plačiai policijos naudojama priemonė Didžiojoje Britanijoje. Jo griebdavosi dar ir Jurgio II laikais, nežiūrint Habeas corpus 2, ypač tais opiais atvejais, kokiais Prancūzijoje būdavo išduodami slaptieji įsakai dėl suėmimo vadinamieji lettres de cacheti vienas iš kaltinimų Volpolui, kurio jis išsigynė, buvo tas, esą jis pritaręs ar net pats davęs parėdymą šitokiu būdu suimti Neihofą. Kaltinimas, reikia manyti, buvo silpnai pagrįstas, nes Neihofą, Korsikos karalių, į kalėjimą patupdė jo kreditoriai.

Tylūs areštai, femgerichto plačiai naudojami Vokietijoje, buvo leidžiami germanų papročių teisės, paimtos pagrindu pusei senųjų Anglijos įstatymų, ir kai kuriais atvejais teiktini normanų papročių teisės, paimtos pagrindu antrajai Anglijos įstatymų pusei. Justiniono rūmų sargybos viršininkas vadinosi „imperatoriškuoju tylėjimo saugotoju", silentiarius imperialis. Anglų teisėjai, praktikuodami šį arešto būdą, remdavosi daugybe normaniškų

1 Įstatymas , karalius , mini a (lot.).

2 Tai s žodžiais prasided a asmen s neliečiamybė s įstatymas , priimtas Anglijos parlamento 1679 m.

tekstų: Čanes tatrant, sergentes silent Šergenier agerė, id es tacere2. Jie cituodavo Lundulfo Sagaksb statuto 16

paragrafą: Facit imperator silentium z. Jie cituodavo karaliaus Pilypo 1307 metais išleistą chartiją: Muitas tene-bimus bastonerios qui, obmutescentes, sergenlare vale ant 4. Jie cituodavo Anglijos karaliaus Henriko I statuto III skyrių: Surge signo jussus. Taciturnior esto. Hoc est esse in captione regis5. Itin būdavo naudojamasi nurodymu, jų laikomu viena seniausių feodalinių privilegijų

Anglijoje: ,,Vikontų žinioje yra kardo tarnai, kurie privalo dorai teisti kardu visus, prigulinčius blogoms draugijoms, visus, kaltinamus kokiu sunkiu prasikaltimu, pabėgėlius ir jau vieną sykį ištremtus... jie privalo taip griežtai ir slaptai pamokyti, idant taikūs gyventojai galėtų ramiai sau gyventi, o piktadariai nebegalėtų kenkti."

Būti suimtam, remiantis šiuo nurodymu, vadinasi, pakliūti d le glaive de Vespėe, po kalavijo ašmenimis (Vetus Consuetudo Normanniae, M S. I. part. Sect. I, cap. II) 6.

Teisininkai, be to, pateikdavo skyrių apie servientes spathae iš Charta Ludovici liūtini pro normannis 1. Servientes spathae, iš vulgariosios lotynų kalbos pamažu susidarant prancūzų kalbos dialektams, virto sergentes spadae 8.

Tylieji areštai buvo priešingybė šūksmui haro ir rodė, kad reikia tylėti tol, kol bus išaiškintos kai kurios abejotinos aplinkybės.

1 Sūnys loja, tarna i tyli (lot.).

2 Tarnaut i įstatymu i — reiškia tylėti (lot.).

3 Imperatorius nustato tylą (lot.).

4 Mes laikysime dau g sargybinių, kuri e tylėdam i eis savo pareigas.

5 Stokis, ženkl u davus įsakymą. Neklausinėk . Tai p turį laikytis karaliaus valia suimtasis.

6 Senas norman ų statuta s rankraštyj e (lot.).

7 Kard o tarna i — iš Liudviko VIII chartijos apie normanu s (lot.).

8 Špagos tarnai s (lot.).

Ali

Jie reikšdavo: jokių klausimų.

Jie rodė, kad policija veikia, vadovaudamasi tam tikrais valstybiniais sumetimais.

Tokio pobūdžio areštams buvo taikomas teisinis terminas private, tai yra uždaromis durimis.

Būtent šitokiu būdu Eduardas III, kai kurių kronikininkų liudijimu, įsakęs suimti Mortimerą savo motinos Izabelės Prancūzės lovoje. Tuo galima paabejoti, nes Mortimeras, prieš suimant, buvo apsuptas savo mieste.

Vorvikas, pramintas „karalių kėlėju", mielai naudodavosi šiuo būdu „patraukti žmones tieson".

Kromvelis jį ypač taikė Konote; su tokiu pat tyliu atsargumu Kilmake buvo suimtas Treili-Arklo, grafo Ormondo giminaitis.

Asmens sulaikymas vienu teisingumo atstovo mostu greičiau reiškė šaukimą į teismą, negu areštą.

Kartais žmogų reikėdavo tik apklausinėti, o įpareigojus visus tylėti tam tikra prasme siekta apsaugoti suimtojo interesus.

Tačiau liaudį, kuri nelabai skyrė šiuos dalykus, tylūs areštai ypač baugino.

Nereikia užmiršti, kad 1705 metais, ir netgi žymiai vėliau, Anglija buvo ne ta, kaip nūnai. Visa jos sistema buvo sujaukta ir kartais labai slėgdavo gyventojus. Danielis Defo, savo kailiu patyręs, kas yra gėdos stulpas, kažkuriame savo veikale visuomeninę Anglijos santvarką apibūdina šiais žodžiais: „geležinės įstatymo rankos".

Viešpatavo ne tiktai įstatymas, bet ir savivalė. Prisiminkime kad ir Štilį, išmestą iš parlamento, Loką, išvarytą iš

katedros; Hobsą ir Giboną, priverstus bėgti; persekiojamus Čarlzą Čerčilį, Hiumą, Pristlį; Džoną Vilksą, įkalintą Taueryje. Jeigu išskaičiuotum visas statuto seditious li-bel 1 aukas, sąrašas būtų ilgas. Inkvizicija pamažu pasklido visoje Europoje; jos naudojamos policinės priemonės 1 Apie (maištingus paskvilius (angį.) kV2

buvo gan gera mokykla. Anglijoje buvo galimas klaikiausias pasikėsinimas į visas teises; užtenka priminti

„Šarvuotąjį laikraštininką". Aštuonioliktojo amžiaus vidury Liudvikas XV įsakydavo Pikadilyje pagrobti jam nepatinkamus rašytojus. Tiesa, ir Jurgis III suėmė Prancūzijoj Operos salėje sosto pretendentą. Tai buvo dvi ištįsusios rankos: prancūzų karaliaus ranka, siekianti iki Londono, ir anglų karaliaus ranka, siekianti iki Pary

žiaus. Tokia buvo laisvė.

Pridurkime, kad bausmės mielai būdavo vykdomos pačiuose kalėjimuose; prie bausmės prisidėdavo ir akių

dūmimas; šlykštus išsisukinėjimo būdas, Anglijos naudojamas ir šiais laikais, duoda pasauliui galimybę išvysti keistą reginį: didelė valstybė, siekdama geresnio, išsirenka blogiausia ir, turėdama priešais save iš vienos pusės praeitį, iš kitos — progresą, daro skaudžią klaidą, naktį

taikydama diena.

IV

U R S U S S E K A P O L I C I J Ą

Kaip jau minėjome, itin griežti tuometinės policijos nuostatai reikalavo, kad, davus ženklą sekti paskui wapentake kuriam nors asmeniui, visi kiti privalo nejudėti iš vietos.

Tačiau keletas smalsuolių nepaklausė ir iš tolo nulydėjo sargybą, kuri išsivarė Gvinpleną.

Ursus buvo jų tarpe.

Pirmą akimirką Ursus suakmenėjo, kiek gali suakmenėti žmogus. Tačiau tiek kartų užkluptas klajūniško gyvenimo atsitiktinumų ir netikėtų negandų, Ursus, panašiai kaip karo laive, kuriame pavojaus akimirką visas ekipažas skuba užimti savo kovinius postus, paskelbė

avralą, t. y. sutelkė visas savo proto galias.

M 3

Kaip galima greičiau atsitokėjęs iš apstulbimo, jis ėmė

svarstyti. Reikia ne jaudintis, o būti viskam pasiruošus.

Tas, kas ne kvailys, turi būti viskam pasiruošęs.

Nesistengti suprasti, o veikti. Ir nedelsiant. Ursus uždavė sau klausimą: „Ką daryti?"

Gvinplenui išėjus, Ursų apniko dvejopa baimė: baimė

dėl Gvinpleno likimo, stūmusi jį bėgti iš paskos, ir baimė

dėl savęs, liepusi jam pasilikti.

Ursus buvo bebaimis kaip musė ir nejautrus kaip mimoza. Sunku perduoti žodžiais, kaip jis visas tirtėjo. Ta

čiau jis didvyriškai apsisprendė, nutarė nepaisyti įstatymo ir pasekti tuapentake— tiek jis nerimavo, kas gali atsitikti Gvinplenui.

Kaip jis turėjo būti persigandęs, jeigu parodė šitiek drąsos!

Kokiems žygdarbiams gali paskatinti kiškį mirtina baimė! .

Nuo persekiojimo paklaikusi stirna peršoka bedugnes. Pamesti iš baimės visą atsargumą — viena iš daugelio išgąsčio formų.

Gvinpleną greičiau pagrobė, negu suėmė. Policija pavestą uždavinį atliko taip greit, jog mugės aikštėje, kurioje tokiu ankstyvu metu, beje, žmonių mažai tebuvo, Gvinpleno suėmimas vargu ar ką nors sujaudino. Beveik niekam Tarinzofildo barakuose netoptelėjo į galvą mintis, kad tuapentake atėjo Žmogaus, kuris juokiasi. Todėl nedaug ir tebuvo smalsuolių.

Praeiviai negalėjo pažinti Gvinpleno, nes apsiaustas ir skrybėlė kone visiškai dengė jo veidą.

• Prieš išeidamas paskui Gvinpleną, Ursus ėmėsi vienos atsargumo priemonės. Pavadinęs į šalį smuklininką Niklsą, tarną Govikemą, Fibi ir Vinos, griežčiausiai jiems įsakė ničnieko nesakyti Dėjai, kuri nežinojo, kas atsitiko; girdi, tegul nė žodžiu neprasitaria, kad nesukeltų jai įtarimo; tegul paaiškina, kad Ursus su Gvinplenu užsi

ėmę teatro reikalais;, be to, netrukus ji atsigulsianti po~

tu

kaičio, ir, dar jai neatsibudus, Ursus su Gvinplenu jau bus grįžę, visa tai grynas nesusipratimas, mistake, kaip sakoma Anglijoje; jiem abiem, Gvinplenui ir Ursui, būsią nesunku tai išaiškinti teisėjams ir policijai; jie akivaizdžiai nurodysią, jog įvykusi klaida, ir greit grįšią. Tik, gink dieve, tegul niekas nieko nesako Dėjai. Taip patvarkęs, išėjo. *

Jis galėjo nepastebimai sekti Gvinpleną. Nors kiūtino gan iš tolo, bet iš akių jo nepametė. Drąsiai žvilgčioti sėl i n a n t — ir yra visas bailiųjų narsumas.

Pagaliau, nežiūrint to iškilmingumo, Gvinplenas tikriausiai esąs iškviestas į paprastą policiją dėl kokio nereikšmingo prasižengimo.

Ursus ramino save, kad šis dalykas būsiąs išspręstas be vilkinimo.

Ir jam pačiam tučtuojau paaiškėsią, kas ir kaip, žiūrint, kur pasuks Gvinpleną lydėjęs policininkų būrys tą akimirką, kai, pasibaigus Tarinzofildui, prasidės siauros Little Strand galvelytės.

Jeigu pasuks kairėn, vadinasi, Gvinpleną veda į Sautvorko rotušę. Tada per daug nėra ko baimintis; koks nors smulkus miesto nuostatų pažeidimas, valdininkas pabars, teks sumokėti du—tris šilingus baudos, paskui Gvinpleną paleis ir kaip paprastai vakare įvyks „Nugalėtojo chaoso" spektaklis. Niekas nieko netgi nebus pastebėjęs.

Jeigu būrys pasuks dešinėn—-dalykas rimtas.

Toje pusėje buvo dvi baisios vietos.

Kai tuapentake, žingsniavęs priešaky dviem eilėm išsirikiavusių policininkų, kurių viduryje ėjo Gvinplenas.

pasiekė siauras gatveles, Ursus, užėmęs kvapą, nenuleido nuo jo akių. Esti momentų, kai žmogus virsta akimis.

Kurion pusėn pasuks?

Pasuko dešinėn.

Ursus persigandęs susverdėjo, atsišliejo sienos, kad nepargriūtų.'

M 5

Nėra veidmainiškėsnių žodžių už tuos, kuriuos žmogus kartais sau sako: „Norėčiau žinoti, kas bus." O širdies gilumoje jis visiškai to nenori. Netgi baisiausiai bijo. Prie nerimo dar prisideda silpnos pastangos nedaryti jokių

išvadų. Žmogus pats sau to nepripažįsta, bet jis mielai atsitrauktų ir, žengęs žingsnį pirmyn, tuoj pat ima sau priekaištauti. *

Taip buvo ir Ursui. Sudrebėjęs jis pagalvojo: „Čia jau blogai. Niekada nebūtų per vėlu tai sužinoti. Ir kas mane nešė eiti paskui Gvinpleną?"

Po tokios išvados jis — nes kiekvienas žmogus pilnas prieštaringumų — paspartino žingsnį ir, įveikdamas baimę, skubėjo pasivyti būrį, kad Sautvorko gatvelių labirinte nenutrūktų siūlas, rišąs jį su Gvinplenu.

Policijos kortežas negalėjo greitai žygiuoti: trukdė iškilmingumas.

Kortežo priešakyje ėjo tuapentake.

Gale — teismo vykdytojas.

Savaime suprantama, eita gan lėtokai.

Visa policininkui prieinama didybe spindėjo šis teismo vykdytojas. Jo drabužiai buvo vidurys tarp prabangaus Oksfordo muzikos daktaro apsirengimo ir kuklaus juodo rūbo, nešiojamo Kembridžo teologijos daktaro. Vilkėjo bajoriškais rūbais ir ilgu godebertu, t. y. Norvegijos kiškių kailiukais pamušta mantija. Jo išvaizda atrodė

pusiau viduramžiška, pusiau šiuolaikinė: ant galvos perukas kaip Lamuanjono, o rankovės pūstos kaip Tristano Atsiskyrėlio. Didžiulės, apvalios kaip pelėdos jo akys buvo įsmeigtos į Gvinpleną. Jis žingsniavo lygiu žingsniu.

Vargu ar teko kada matyti nuožmesnį žmogų.

Ursus truputėlį buvo pasiklydęs skersgatvių raizgyne, bet prie šv. Marijos Ouver-Rajaus bažnyčios jam pavyko pasivyti eiseną, kurią, laimė, sulaikė vaikigalių ir šunų

peštynės bažnyčios šventoriuje — įprastinis reiškinys anuometinio Londono gatvėse, dogs and boys, kaip sako U6

senos policijos knygos, kur šunims teikiama pirmenybė

prieš vaikus.

Policininkų varomas į teismą žmogus buvo nenaujie-na, o kadangi kiekvienas turėjo savų reikalų, tai smalsuolių būrelis greit iškriko. Liko tik vienas Ursus.

Kortežas praėjo pro dvi koplyčias priešpriešiais, priklausančias dviem po šiai dienai tebesančiom „Religinio poilsio" ir „Aleliujos lygos" sektom.

Paskui vingiavo skersgatviais, rinkdamasis neužstatytas gatves, žole apaugusius keliukus, dykvietes, darydamas daugybę posūkių.

Pagaliau jis sustojo.

Tai buvo nykus akligatvis. Jokių gyvenamų pastatų, išskyrus pačioje pradžioje dvi—tris lūšnas. Abipus gatvelės stūksojo mūro sienos: kairėje žema, dešinėje aukšta.

Aukštoji siena buvo pajuodusi, saksų statybos, dantyta, su skorpionais ir siaurutėmis angomis, apkaltomis storais geležiniais virbais. Nė vieno lango; tik kur-ne-kur ply

šiai, senovėje atstoję ambrazūras akmenų svaidomosioms mašinoms ir mėtyklėms. Sienos apačioje tartum pelėkautų durelės matėsi maži žemučiai varteliai.

Tie varteliai, įtaisyti apvalaus akmeninio skliauto angoje, su grotuotu „vilkeliu", masyviu plaktuku, stipriais, gumbuotais vyriais ir didžiule spyna, buvo nusagstyti vinimis, apkalti metaliniais šarvų žvynais ir atrodė grei

čiau geležiniai negu mediniai.

Skersgatvyje — nė gyvos dvasios. Nei krautuvėlių, nei praeivių. Bet kažkur netoliese visą laiką buvo girdėti gaudesys, tartum tygiagrečiai būtų tekėjęs srautas. Tai buvo paprastas gatvės triukšmas ir vežimų dardesys. Galimas daiktas, anapus pajuodusio pastato ėjo didelė gatvė, be abejo, pagrindinė Sautvorko gatvė, ta pati, kuri vienu galu remiasi į Kenterberio kelią, antruoju — į Londono tiltą.

Išilgai viso skersgatvio, be Gvinpleną lydėjusios sargybos, atsitiktinis stebėtojas nebūtų pamatęs jokio kito 27. Žmogus, kuris juokiasi . • h-tl veido, tik išblyškusį profilį Ursaus, kuris išdrįso pusiau išlįsti iš sienos šešėlio, smalsiai žiūrėjo ir bijojo pamatyti.

Jis buvo prisišliejęs viename besirangančio skersgatvio posūkyje.

Būrys išsirikiavo priešais vartelius. '

Gvinplenas buvo vidury, bet dabar ivapentake su savo geležine krivūle stovėjo užpakaly.

Teismo vykdytojas nukabino plaktuką ir triskart juo subeldė.

„Vilkelis" atsivėrė.

Teismo vykdytojas tarė:

— Jos didenybės įsakymu!

Sunkių ąžuolinių, geležimi apkaustytų durų vyriai sugirgždėjo, durys atsivėrė ir pasimatė melzgana, šalta anga, tartum įėjimas į olą. Kraupus skliautas nyko tamsoje.

Ursus pamatė, kaip Gvinplenas dingo po šiuo skliautu.

V

P R A G A I Š T I N G A V I E T A

Wapentake įėjo paskui Gvinpleną.

Po jo — teismo vykdytojas.

Paskui — visas būrys.

Varteliai užsidarė.

Sunkios durys sandariai prigludo prie akmeninės staktos, nespėjus pamatyti, nei kas jas atidarė, nei kas uždarė. Atrodė, pačios stūmos sulindo į sankabas. Kai kurie iš tokių įtaisymų, sugalvotų senovėje žmonėms įgąsdinti, dar ir dabar tebėra prieš šimtmečius statytuose grasos namuose. Jų durininko niekada niekas nebuvo matęs. Dėl to kalėjimo slenkstis primindavo amžinybės slenkstį.

Tie varteliai buvo Sautvorko kalėjimo užpakalinis įėjimas.

Jau pati šio apmusijusio ir niūraus pastato nesvetinga išorė akivaizdžiai bylojo apie jo paskirtį.

Stabmeldžių šventykla, kadaise katiuklanų pastatyta mogonams, senovės anglų dievams, paskui Etelvulfo rūmai, paskui Eduardo šventojo tvirtovė ir galiausiai nuo 1199 metų Jono Bežemio paversta kalėjimu — štai kas buvo tasai Sautvorko kalėjimas. Panašiai kaip pro Se-nonso pilį teka upė, taip pro šitą kalėjimą vieną ar netgi du šimtmečius ėjo gatvė, o pats jis vadinosi gate, sustiprintais priemiesčio vartais; paskui praėjimas buvo užmūrytas. Anglijoje išliko keletas tokios rūšies kalėjimų: Londone — Niugeitas, Kenterberyje — Vestgeitas, Edinburge — Kenongeitas. Prancūzų Bastilija iš pradžių irgi buvo vartai.

Beveik visi Anglijos kalėjimai atrodė vienodai: iš lauko pusės — aukštas mūras, viduje — vienučių avilys. Nėra nieko kraupesnio už tuos gotiškus kalėjimus, kur vorai ir teisingumas rezgė savo tinklus ir kur Džonas Hovardas, tasai šviesos spindulys, dar nebuvo prasiskverbęs. Juos visus kaip senovinę Briuselio geheną būtų buvę galima pavadinti Treurenberg, ašarų buveine.

Šitie neg&iį^stingi ir atšiaurūs pastatai keldavo žmonėms tokią pat%aimę, kaip senovės jūrininkams bausmių

salos, tikri pragarai belaisviams, kurias Plautas vadina ferricrepiditae insulae, geležimi žvangančiomis salomis, kai jie, plaukdami pro pat jas, girdėdavo grandinių

žvangesį. - ~

Į Sautvorko kalėjimą, senovinę ekzortų ir kankinimų

vietą, iš pradžių buvo sodinami išimtinai raganiai, kaip tat ir rodė sugurusiame akmenyje viršum vartelių iškaltas dvieilis:

Sunt arreptitii vexati daemone muito.

Est energumenus quem daemon possidet u n t i s . 1

Sis dvieilis nužymi tą menkutį skirtumą tarp velnių

apsėstojo ir patrakėlio.

1 Velnių apsėstieji — tie, kuriuo s kamuoj a dau g velnių. Tas, kur į

valdo vienas velnias,— tik patrakėlis (lot.).

h 19

Viršum šio užrašo tiesiog prie sienos buvo prikaltos kopėčios — aukščiausiojo teisingumo ženklas; kažkada jos buvo medinės, bet ilgainiui suakmenėjo Espli-Govio kalkynėje prie Voburno abatijos.

Sautvorko kalėjimas, dabar jau nugriautas, anais laikais, kol tebebuvo vartai, jungė dvi gatves įr turėjo du įėjimus: vieną paradinį iš didžiosios gatvės, skirtą valdžios asmenims, ir antrą, „liūdesio vartelius", iš skersgatvio, kuriais naudodavosi visi kiti mirtingieji, o taip pat ir lavonai. Kai kalėjime numirdavo kalinys, jo lavoną išnešdavo pro tuos vartelius. Irgi savotiškas išvadavimas.

Mirtis — tai amžinybės suteikta laisvė.

Pro šiuos „liūdesio vartelius" Gvinplenas ir buvo įvestas į kalėjimą.

Skersgatvis, kaip jau sakėme, buvo siaurutis žvyruotas keliukas, iš abiejų pusių suspaustas mūro sienų. Briuselyje yra vienas toks praėjimas, pavadintas „Gatve v i e ^

n a m " . Mūrai buvo nevienodo aukščio: aukštasis — kalėjimo siena, žemasis — kapinių aptvaras. Tasai aptvaras, už kurio galutinai sudūlėdavo kūnas, kalėjimtksupūdytas, neviršijo žmogaus ūgio. Kapinių varteliai buyJ priešais pat kalėjimo vartelius. Mirusiems tereikėdavo tik pereiti gatvelę. Dvidešimt žingsnių pasieniu — ir jau kapinėse.

Ant aukštojo mūro buvo kartuvių kopėčios, o priešais, ant aptvaro, iškalta kaukolė. Vienas vaizdas ne linksmesnis už kitą.

VI

K A S P E R T E I S Ė J A I B U V O A N U O M E T I N I A I S

P E R U K A I S

Jei kas nors tą akimirką būtų žvilgtelėjęs, kas dedasi anapus kalėjimo, fasado pusėje, būtų pamatęs didžiąją Sautvorko gatvę, o priešais monumentalius pagrindinius

m

kalėjimo vartus — kelioninę karietą su dengta pasoste, kurią nūdien pavadintumėm kabrioletu. Ją buvo apspitęs smalsuolių būrelis. Karietą puošė herbai; žmonės matė, kaip iš jos išlipęs vyriškis įėjo į kalėjimą; tikriausiai teisėjas—spėliojo minia; nes Anglijoje teisėjais dažnai būdavo bajorai, ir jie beveik visada turėjo „teisę į herbą". O Prancūzijoje herbas ir teisėjo toga — beveik nesuderinami dalykai; kunigaikštis Sen-Simonas, kalbėdamas apie teisėjus, pasakė: „To luomo žmonės." Anglijoje teisėjo pareigos nė kiek nežemindavo bajoro.

Anglijoje yra išvažiuojamieji teisėjai, vadinami apygardos teisėjais, ir visai paprastai buvo galima pagalvoti, kad tai po apygardą važinėjančio teisėjo karieta. Kiek neįprasta, kad tariamasis teisėjas išlipo iš priekinės būdelės, kuri jokiu būdu nėra pono vieta. Dar viena keista srrjlkmena: anuomet Anglijoje keliaudavo arba diližan-su po šilingą už penkias mylias, arba raiti po tris sū už

mylią ir po keturis sū foreiteriui už kiekvieną tarpustotę; o tas, kam šaudavo į galvą važiuoti savo karieta per-kinkant arklius, gaudavo mokėti už kiekvieną arklį ir

"^lįekvieną mylią tiek šilingų, kiek raitelis mokėdavo už

tarpustotę; o karieta, sustojusi prie Sautvorko kalėjimo, buvo pakinkyta ketvertu ir turėjo du foreiterius — kunigaikštiška prabanga. Pagaliau smalsumą žadino ir klaidino bespėliojančius ta aplinkybė, kad karieta buvo kruopščiai uždarinėta: sparnai pakelti, langinės užvertos, visi plyšiai, pro kuriuos galėtų įsiskverbti žvilgsnis, aklinai uždangstyti; iš lauko pusės nieko nesimatė, kas yra viduje, kaip tikriausiai ir iš vidaus nesimatė, kas darosi lauke. Beje, atrodė, kad karietoje nieko nebuvo.

Kadangi Sautvorkas priklausė Sariui, tai ir Sautvorko kalėjimas buvo Sario grafystės šerifo žinioje. Tokie juridiniai apribojimai — Anglijoje itin paplitęs reiškinys.

Taip, pavyzdžiui, Londono Taueris buvo laikomas nepriklausančiu jokiai grafystei, t. y. teisiniu požiūriu jis tartum kabėjo ore. Taueris nepripažindavo jokios kitos Ą21

teisminės valdžios, išskyrus savo konsteblį, vadinamą custos turris l. Taueris turėjo savo teiseną, bažnyčią, teismą, savo atskirą valdžią. Kustodų, arba konsteblių, valdžia, be Londono, apimdavo dar dvidešimt vieną hamlets, t. y. sodžių. Kadangi Didžiojoje Britanijoje juridinės nesąmonės išauga viena iš kitos, vyriausiasis Anglijos kano-nierius būdavo pavaldus Londono Taueriui.

Kiti įteisinti papročiai atrodo dar keistesni. Pavyzdžiui, Anglijos admiraliteto teismas savo praktikoje taiko Rodo ir Olerono įstatymus (prancūzų sala, kažkada priklausiusi anglams).

Provincijos šerifas buvo didžiai gerbiamas asmuo. Jis visada buvo eskvairas, o kartais net ir ordino kavalierius.

Senovinėse chartijose jis vadinamas spectabills, žymiu žmogumi. Tai tarpinis titulas tarp illustris ir clarissimus 2, žemesnis už pirmąjį ir aukštesnis už antrąjį. Seniau grafysčių šerifai buvo liaudies renkami, bet Eduardas II, o vėliau Henrikas VI šią nominaciją perdavė karūnai, ir taip šerifai tapo karaliaus valdžios atstovais. Juos visus skirdavo jo didenybė; išimtį sudarė Vestmorlendo šerifas, kurio pareigos buvo paveldimos, o taip pat Londono ir Midlesekso šerifai, kuriems valdžią suteikdavo pati miesto vyresnybė Rotušėje. Velso ir Česterio šerifai turėdavo kai kurias fiskalines privilegijas. Visos šios pareigos tebėra Anglijoje ir nūnai, tik palengva, naujų papročių ir idėjų veikiamos, jos nebeteko pirmykščio savo pobūdžio. Grafystės šerifo pareiga būdavo lydėti ir globoti

„keliaujančius teisėjus". Kaip žmogus turi dvi rankas, taip jis turėjo du pagalbininkus, dešinioji jo ranka buvo šerifo pavaduotojas, kairioji — teismo vykdytojas. Teismo vykdytojas, dalyvaujant šimtininkui, vadinamam wtipe n lak e, areštuodavo, tardydavo ir šerifo atsakomybe sodindavo į kalėjimą vagis, žmogžudžius, maištininkus, 1 Bokšt o sargas [lot.).

2 Jo įžymybė ir jo šviesybė (lot.).

A22

valkatas ir visokius apgavikus, kuriuos teisdavo apygardos teisėjai. Skirtumas tarp šerifo pavaduotojo ir teismo vykdytojo buvo tas, kad šerifo pavaduotojas lydėdavo šerifą, o teismo vykdytojas padėdavo jam eiti pareigas. Šerifas vadovaudavo ir nuolatiniam apygardos teismui country-court, ir išvažiuojamajam teismui sheriff-turn. Tokiu būdu jis savo asmeniu atstovaudavo teisminės valdžios vieningumui ir visuotinumui. Kaip teisėjas, ginčytinais atvejais jis galėdavo reikalauti pagalbos ir paaiškinimų iš juodkepurio pareigūno, vadinamo sergens coifae, įstatymininko, kuris po juoda kepuraite nešiodavo baltos kembridžo drobės gobtuvėlį. Šerifas ištuštindavo įkalinimo vietas; atvykęs į kokį savo provincijos miestą, jis turėdavo teisę greitosiomis nuspręsti kalinių likimą, arba visus juos urmu paleisdamas, arba visus pakardamas; tai būdavo vadinama „kalėjimo išvalymu", goal delivery. Šerifas pateikdavo kaltinamąjį

aktą dvidešimt keturiems kaltinimo prisiekusiems; jeigu jie su juo sutikdavo, užrašydavo: billa vera l; jeigu nesutikdavo, užrašydavo: ignoramus2; tada kaltinimas būdavo panaikinamas, ir šerifas turėdavo teisę aktą suplėšyti.

Jeigu per teismo pasitarimą vienas iš teisėjų numirdavo,— pagal to meto teisę kaltasis būdavo laikomas išteisintu ir pripažįstamas nekaltu — tai šerifas, turėjęs privilegiją suimti kaltinamąjį, turėdavo privilegiją jį paleisti.

Šerifą ypač gerbdavo ir jo bijodavo dėl to, kad jo pareiga buvo vykdyti visus jo karališkosios didenybės įsakymus. Pavojinga suteikti tokius plačius įgaliojimus.

Tokios formulės — puikiausia dirva savivalei. Šerifą lydėdavo verderors (girių prievaizdai) ir ypatingieji tardytojai, o turgų prižiūrėtojai teikdavo jiems paramą; be to, jis turėdavo puikią palydą, kurią sudarydavo raiti ir pėsti livrėjuoti tarnai. „Šerifas,— sako Čemberlenas,— tai visas Teisingumo, Įstatymo ir Grafystės gyvenimas."

1 Teisingas akta s (lot.).

2 Nežinom e (lot.).

423

Amžių bėgyje Anglijos įstatymai ir papročiai nejučiomis nyksta, smulkėja. Mūsų laikais, pakartojame, nei šerifas, nei mapentake, nei teismo vykdytojas negalėtų taip vykdyti savo pareigų, kaip anuomet. Senovės Anglijoje vyravo tam tikras valdžių susimaišymas, ir nepakankamai tiksliai apibrėžtos teisės būdavo priežastis neteisėto kišimosi į kitą sritį, kas visiškai būtų neįmanoma dabar.

Glaudžiam policijos ir teisingumo ryšiui padarytas galas.

Pareigų pavadinimai liko tie patys, bet funkcijos pasikeitė. Mums netgi atrodo, kad ir žodžio tuapentake prasmė pakito. Anksčiau tai reiškė teisėjo pareigas, o dabar —

teritorinį padalijimą; mapentake buvo vadinamas šimti^

ninkas, o dabar — kantonas (centum).

Be to, mūsų vaizduojamoje epochoje grafystės šerifas jungdavo (daugiau ar mažiau sėkmingai) ir sukaupdavo savo rankose kartu ir karališkąją, ir miesto valdžią", žodžiu, eidavo pareigas dviejų valdininkų, kurie seniau Prancūzijoje buvo vadinami vyriausiu civiliniu Paryžiaus miesto teisėju ir policijos teisėju. Paryžiaus miesto vyriausią teisėją gana vykusiai apibūdina vienas senas policijos protokolo įrašas: " P o n a s civilinis teisėjas nėra naminių vaidų priešas, kadangi tai visada duoda jam progą pasiplėšti." (1704 m. birželio mėn. 22 d.) O tobuliausiu policijos teisėjo, to neramaus, daugialypio ir neaiškaus asmens, tipu tektų laikyti Rene d'Aržansoną, kurio veido bruožai, pasak Sen-Simono, priminė visus tris pragaro teisėjus.

Sie trys teisėjai, kaip matėme, posėdžiavo Londono Bišopsgeite.

VII

D R E B U L Y S

Išgirdęs, kaip sugirgždėjo uždaromi varteliai ir trinktelėjo skląsčiai, Gvinplenas sudrebėjo. Jam pasivaideno, kad šios ką tik užsivėrusios durys jungia šviesą su tam-

m

sa, kad šiapus jų — žemiškasis knibždėlynas, o anapus —

mirusiųjų viešpatija ir kad nuo šiol visa, ką apšviečia saulė, liko užpakaly jo, kad jis peržengė ribą, vadinamą gyvenimu, ir nieko bendro su juo nebeturi. Jam skaudžiai suspaudė širdį. Kas jam bus? Ką visa tai reikštų?

Kur jis?

Aplink save jis nieko nematė; atsidūrė visiškoj tamsoj. Durims užsisklendus, jis išsyk tarytum apako. Langelis irgi užsidarė. Jokios orlaidės, jokio žibinto. Senų

laikų atsargumo priemonė. Buvo draudžiama apšviesti kalėjimo vidaus patalpas, kad naujai atvykusieji negalėtų

nieko įsidėmėti.

Išskėtęs rankas, Gvinplenas kairėje ir dešinėje apčiuopė sieną; jis buvo koridoriuje. Pamažėl akių vyzdžiai, pakankamai išsiplėtę, apsiprato su ta blausia, nežinia iš kur požemiuose besismelkiančia prieblanda, ir Gvinplenas įstengė įžiūrėti priešais dūluojantį koridorių.

Gvinplenas, turėjęs miglotą supratimą apie bausmių

žiaurumus iš viską perdedančio Ursaus pasakojimų, jautėsi lyg sugautas milžiniškos nematomos rankos. Baisu priklausyti nuo nežinomų įstatymų. Žmogus, nepabūgstąs bet kokių pavojų, ima ir sumyšta, susidūręs akis į akį

su teisingumu. Kodėl? Todėl, kad žmogiškasis teisingum a s — patamsiai, ir teisėjas dvoklinėja ten apgraibomis..

Gvinplenas prisiminė, kad Ursus jam įsakė tylėti; jis

, troško vėl pamatyti Dėją; jis nusimanė esąs kažkieno valioje ir bijojo suerzinti tuos, nuo ko priklausė jo gyvybė.

Kartais noras išaiškinti padėtį ją tik pablogina. Antra vertus, tas nuotykis taip jį slėgė, kad jis galų gale nebe-susilaikė ir paklausė:

— Ponai, kur jūs mane vedate?

Jam niekas nieko neatsakė.

Tai buvo viena pagrindinių tyliojo arešto taisyklių ir normandų kodekse aiškiai nurodyta: A silentiariis ostio praepositis introducti suntK

1 Įveda durininkai , tylos saugotoja i (lot.).

Nuo šito tylėjimo kraujas stingo Gvinpleno gyslose.

Iki tol jis laikė save stipriu ir nebuvo reikalingas kitų pagalbos. Apsieiti be kieno nors pagalbos, vadinasi, būti galingam. Jis gyveno vienišas, vaizduodamasis, kad vieni

š a s — nesužeidžiamas. Ir štai staiga pasijuto prispaustas kažkokios šlykščios sutelktinės jėgos. Kokiu būdu grumtis su šia beveide baidykle — įstatymu? Toji mįslė visai pakirto jo jėgas. Iki šiol jam nepažįstama baimė surado neapsaugotą vietą jo šarvuose. Be to, jis buvo nemiegojęs ir nevalgęs, vos suvilgęs arbata lūpas. Kiaurą naktį jis tartum klejojo, ir dabar jį tebekrėtė karštis. Jį kankino troškulys ir tikriausiai alkis. Tuščias pilvas blogai veikia mūsų nuotaiką. Nuo vakar dienos jį užgriuvo tiek netikėtumų. Tačiau kankinantys pergyvenimai tik ir palaikė

jo dvasią; jei ne uraganas, burė kadaruotų it skarmalas.

Jis jautėsi kaip tik tokiu supliuškusiu, plaikstomu skuduru, kurį vėjas tiek išpučia, jog jis suplyšta.' Jis jautėsi silpstąs. Negi suklups be sąmonės ant grindinio? Apalpimas — moters priebėga ir vyro pažeminimas. Jis stengėsi suimti save į rankas, bet vis tiek drebėjo.

Jis pergyveno tą pat, ką žmogus, kuriam žemė slysta iš po kojų.

VIII

D E J O N Ė

Eisena pajudėjo.

Ėjo koridorium.

Niekas nepasiteiravo, kas eina. Nebuvo jokios raštinės, jokios registracijos. Anuometiniai kalėjimai neuž-

siimdavo popierių terlione. Tiesiog įleisdavo žmogų ir užtrenkdavo duris, dažnai nė nežinodami, už ką jis pateko. Svarbu, kad yra kalėjimas, o jame kalinių.

Siaurame koridoriuje eisena ištįso. Ėjo kone žąsele: priešaky ivapentake, įkandin jo Gvinplenas, už Gvinple-

m

no teismo vykdytojas, paskui visu urmu policininkai, už-

kimšdami nelyginant kamštis koridorių užpakaly Gvinpleno. Koridorius vis siaurėjo; dabar Gvinplenas alkūnėmis iš abiejų pusių lietė sieną. Cementu surakintų akmenų skliaute granito kyšuliai vienodais protarpiais sudarė įlinkimus, ir todėl tekdavo palenkti galvą; nė nebandyk bėgti tekinas šiuo koridorium; ir labiausiai skubant, tektų eiti pamažu; siaurutis praėjimas vingiavo: kalėjimo vidus rangytas kaip žmogaus viduriai. Vietomis, čia dešinėje, čia kairėje, juodavo sienoje keturkampės, storais virbais užkaltos angos, už kurių matyti laiptai, vieni, kylą į viršų, kiti, besileidžią žemyn. Priėjus uždarytas duris, jos atsidarė, įleido žmones ir vėl užsidarė.

Paskui pasitaikė antros durys, jos taip pat praleido ėjusius, paskui trečios, irgi vienu ypu girgžtelėjusios vyriais.

Durys tarsi pačios atsidarinėjo ir užsidarinėjo. Jokio žmogaus nebuvo matyti. Koridoriui siaurėjant, ir skliautas žemėjo, ir stumtis pirmyn buvo galima tik susilenkus.

Sienos buvo prisigėrusios drėgmės, nuo skliauto kapsėjo lašai; plytų grindinys buvo glitus kaip žarnos. Šviesą šiek tiek atstojo išblindusi prietema, kuri vis labiau tirštėjo; trūko oro. Bet šiurpiausia, kad koridorius ėjo žemyn.

Tačiau reikėjo būti įdėmiam, kad pastebėtum, jog leidžiamasi žemyn. Tamsoje kiekvienas nuolaidumas baugina. Nieko nėra baisiau, kaip eiti, nežinant tikslo, palengva žemėjančia nuokalne.

Leidiesi į siaubingą nežinią.

Kiek laiko jie taip žingsniavo ? Gvinplenas nebūtų galėjęs pasakyti.

Minutės, perleistos per tą valcavimo .veleną, kuris vadinasi nerimu, baisiai prailgsta.

Staiga jie sustojo.

Buvo tamsu " n o r s akin durk.

Koridorius toje vietoje mažumytį praplatėjo.

Visai prie pat savęs Gvinplenas išgirdo dūžį, galintį

prilygti nebent kiniškam gongui; tartum kas būtų subeldęs į bedugnės dangtį.

Tai tuapentake sudavė savo krivūle į geležies plokštę.

Čia buvo ne geležinė plokštė, o durys.

Ne atsiveriančios durys, o pasikeliančios ir nusilei džiančios. Maždaug tokios, kaip tvirtovėse.

Šaižiai sucypė išdrožose geležis, ir Gvinplenas staiga išvydo keturkampę prošvaistę.

Geležinė plokštė įėjo į plyšį skliaute: visai panašiai pasikelia pelėkautų dangtelis.

Pasidarė protarpis.

Toji šviesa nebuvo tikra dienos šviesa, o silpna brėkšmė. Bet smarkiai išsiplėtusius Gvinpleno vyzdžius ši staigi blausa apakino kaip žaibas.

Kurį laiką jis ničnieko nematė. Įžiūrėti ką nors akinančiame spindesyje taip pat sunku, kaip. ir naktį.

Paskui pamažėl vyzdys prisitaikė prie šviesos, kaip anksčiau prie tamsos; jis jau galėjo šį tą atskirti; šviesa, iš pradžių jam pasirodžiusi tokia skaisti, jau neberėžė akių, nes iš tikrųjų buvo melzganas prietėmis.

Gvinplenas atsitiktinai metė žvilgsnį į žiojinčią priešais kiaurymę, ir tai, ką ten pamatė, jį nupurtė siaubu.

Prie pat jo kojų kone statmenai žemyn leidosi į labai gilų požemį apie dvidešimt staigių, siaurų, numindžiotų pakopų, be turėklų, tartum iškaltų akmens sienoje.

Tos pakopos ėjo iki pat apačios.

Požemis buvo apvalus su smailu, išgaubtu, pakrypusiu skliautu, rymančiu ant įdubusių nevienodo aukščio ramsčių, kaip dažnai esti itin sunkių pastatų rūsiuose.

Anga, atstojusi duris ir atsivėrusi, pakilus geležinei plokštei, buvo prakirsta skliaute toje vietoje, kur prasidėjo laiptai, taigi iš šito aukščio žvilgsnis grimzdo į požemį lyg į kokį šulinį.

Rūsys buvo erdvus ir, jeigu tai kada nors buvo šulinio dugnas, pats šulinys turėjo būti ciklopinio dydžio. Se-

m

novinis žodis „duobė" galėtų būti taikomas šiam rūsiui tik tuo atveju, jeigu įsivaizduotum jį kaip duobę liūtams ar tigrams.

Rūsys nebuvo nei plytelėmis išklotas, nei išgrįstas.

Drėgna, šalta plūktinė asla kaip giliuose urvuose.

Rūsio viduryje keturi žemi, biaurūs šulai laikė smai-lyn kylančią sunkią stoginę, kurios keturios briaunos susiėjo į vieną tašką viršuje, panašiai kaip vyskupo mitra.

Toji stoginė, primenanti šventyklas sarkofagams, siekė

patį skliautą, atskirdama rūsyje lyg ir pagrindinį kambarį, jeigu galima pavadinti kambariu iš visų pusių atvirą patalpą, kur vietoje sienų buvo tik keturi stulpai.

Stoginės skliauto surakinimo vietoje kabėjo apskritas varinis žibintas, apipintas pinučiais kaip kalėjimo langas. Aplink žibintą, ant stulpų, skliautų, apvalios sienos, neaiškiai matomos už stulpų, krito blausi, šešėlių

kertama šviesa.

Šitoji šviesa iš pradžių ir buvo apakinusi Gvinpleną.

Dabar ji jam atrodė tik silpnas spinksintis žiburėlis.

Jokio kito apšvietimo šiame rūsyje nebuvo. Nei lango, nei durų, nei orlaidės.

Tarp tų keturių stulpų, kaip tik po pat žibintu, labiausiai apšviestoje vietoje, ant žemės tįsojo kažkokia balta, baisi žmogysta.

Ji gulėjo aukštielninka. Buvo matyti galva užmerk tomis akimis, kūnas, kur stuomens vietoje juodavo kažkokia krūva, ir galiausiai iš to stuomens kryžmiškai, kaip kad nukryžiuotojo šv. Andriejaus, kyšančios galūnės, ištemptos ir prirakintos prie keturių stulpų keturiomis grandinėmis. Grandinės geležiniais žiedais buvo pritvirtintos stulpų apačioje. Žmogysta, sustingusi žiauria ketvirčiuojamo nusikaltėlio poza, buvo pamėlynavusi kaip lavonas. Visai nuogas vyriškio kūnas.

Gvinplenas tarsi suakmenėjęs stovėjo laiptų viršuje ir žiūrėjo.

Staiga pasigirdo kriokimas.

420

Vadinasi, ten gulėjo ne lavonas, o dar gyvas žmogus.

Visai prie pat šio vaiduoklio, po vienu smailu stoginės skliautu, abipus didelio krėslo, užkelto ant plačios akmeninės pakylos, stovėjo du žmonės ilgomis juodomis skraistėmis, o krėsle sėdėjo išblyškęs, nejudąs, grasios išvaizdos senis raudona mantija ir su rožių puokšte rankoje.

Bent kiek nuovokesnis už Gvinpleną žmogus, tik pa

žvelgęs į šią rožių puokštę, būtų supratęs, kur atsidūrė.

Teisę teisti, laikant rankoje gėles, turi pareigūnas, atstovaująs kartu ir karaliaus, ir vietinei valdžiai. Londono lordas meras ir nūdien taip tebeteisia. Pirmųjų pavasarinių

rožių paskirtis — padėti teisėjams vykdyti teisingumą.

Krėsle sėdįs senis buvo Sario grafystės šerifas.

Jis sėdėjo tiesus, didingas kaip romėnas, kuriam suteikta aukščiausioji valdžia.

Rūsyje buvo tik tas vienintelis krėslas.

Salia krėslo stovėjo stalas, apkrautas popieriais ir knygomis; ant jo buvo padėta ir ilga balta šerifo lazdelė.

Žmonės šerifo kairėje ir dešinėje buvo daktarai: vien a s — medicinos daktaras, antras — teisėjas; pastarąjį buvo galima pažinti iš kepuraitės, nešiojamos ant peruko.

Abudu vilkėjo juodomis mantijomis, vienas — teisėjo, antras — medicinos daktaro. Tų dviejų profesijų žmonės ne

šioja gedulą dėl tų, kuriuos jie nuvaro į aną pasaulį.

Užpakaly šerifo, ant akmens plokštės atbrailos lyg ant laiptuko sėdėjo susilenkęs raštininkas apvaliu peruku, su plunksna rankoje, matyt, pasiruošęs rašyti; ant kelių jis turėjo pasidėjęs kartoninį aplanką, o ant jo pergamentą; rašalinė stovėjo šalia, ant akmens plokštės.

Sis raštininkas buvo iš tų. kurie vadinami „maišo saugotojais". Tai rodė prie jo kojų gulintis krepšys. Tokie krepšiai, kadaise neatskiriamas bylų vedimo atributas, buvo vadinami teisingumo maišais".

Atsišliejęs j vieną stulpą, ant krūtinės sunertom rankom stovėjo žmogus odiniais drabužiais. Tai buvo budelio padėjėjas.

430

Visi šitie rūškanomis pozomis aplink surakintąjį sustingę žmonės atrodė tarytum užkerėti. Niekas nejudėjo, niekas nekalbėjo.

Visus gaubė baugi tyla.

Tai, ką Gvinplenas matė, buvo kankinimų rūsys. Tokių rūsių Anglijoje gausu. Bošan-Tauerio kripta ilgą laiką tarnavo šiam reikalui, taip pat kaip ir Lolardų kalėjimo požemiai. Dar ir dabar Londone galima pamatyti vieną tokią lindynę, vadinamą „Ledi Aikštės rūsiu". Pastarajame tebėra židinys geležiai kaitinti.

Visuose karaliaus Jono laikais statytuose kalėjimuose — o Sautvorko belangė viena iš jų — buvo kankinimų

rūsiai.

Visa, apie ką netrukus papasakosime, anuomet dažnai buvo vykdoma Anglijoje ir blogiausiu atveju galėtų būti vykdoma kriminalinėse bylose netgi mūsų dienomis, nes visi šie įstatymai tebegalioja. Anglijoje galima pamatyti keistą reginį, kaip barbariškas kodeksas kuo gražiausiai sugyvena su laisve. Puiki pora, pasakytumėm mes.

Vis dėlto tam tikras nepasitikėjimas būtų ne pro šalį.

Jei krašte kiltų koks visuotinis nepasitenkinimas, senųjų

baudžiamųjų priemonių grąžinimas nebūtų neįmanomas.

Anglų įstatymdavystė — tai prijaukintas tigras. Letena nors ir aksominė, bet nagai tebėra.

Nukapoti įstatymui nagus būtų išmintinga.

Įstatymas beveik nepripažįsta teisės. Iš vienos pusės —

baudžiamumas, iš antros — žmoniškumo principai. Filosofai protestuoja prieš tokią tvarką, bet dar daug laiko nutekės, kol žmonių teismas eis iš vieno su teisingumu.

Posakis „pagarba įstatymams" — grynai angliškas.

Anglijoje įstatymai taip gerbiami, jog jie niekada nepanaikinami. Iš tos keblios padėties, beje, rasta išeitis, įstatymai gerbiami, bet nebevykdomi. Įstatymdavystė pasensta kaip moteris, bet niekam nė į galvą neateina atimti jai gyvybę. Į ją tiesiog nebekreipiama dėmesio, ir viskas.

Jai valia vis dar laikyti save gražia ir jauna. Jai leidžia-431

ma galvoti, kad ji tebegyvena. Šitoks mandagumas vadinamas pagarba, Normanų papročių teisė gerokai raukšlių išvagota; bet tai nė vienam anglų teisėjui nekliudo daryti jai meilias akutes. Anglai su meile saugoja žiaurias senienas, jeigu jos tiktai normaniškos kilmės. Kas yra baisiau už

kartuves? 1867 metais vienas žmogus buvo nuteistas mirties bausme 1 ketvirčiuojant; sudraskytieji kūno gabalai turėję būti pristatyti moteriai, karalienei.

Beje, Anglijoj niekada nė nebuvę kankinimų. Taip tvirtina istorija. Jos pasitikėjimas savimi pasigėrėtinas.

Metju Vestminsteris, konstatuodamas, kad „saksų įstatymai, itin gailestingi ir atlaidūs", nebausdavo nusikaltėlių mirties bausme, priduria: „būdavo apsiribojama nuplaunant nosis, išduriant akis ir išplėšiant lyties organus."

Tiktai!

Gvinplenas, kuris kaip paklaikęs stovėjo laiptų vir

šuje, ėmė visas tirtėti. Drebėjo kaip drebulės lapas. Stengėsi prisiminti, kuo galėjo nusikalsti. Wapentake tylėjimą pakeitė kankinimų reginys. Tai jau buvo žingsnis į

priekį, tačiau koks tragiškas žingsnis.

Jo suėmimą gaubusi įstatymo mįslė jam darėsi vis miglotesnė.

Ant žemės išsikėtojusi žmogysta antrukart sukriokė.

Gvinplenas pajuto, jog kažkas lengvai bakstelėjo jam į petį.

Tai buvo tuapentake.

Gvinplenas suprato, kad reikia lipti žemyn.

Jis pakluso.

Apgrabinėdamas koja, ėmė leistis. Laiptai buvo siauručiai ir statūs, aštuonių—devynių colių aukščio. Turėklų nebuvo. Lipti galima buvo tik labai atsargiai. Užpakaly Gvinpleno, atsilikdamas per dvi pakopas, sekė

1 Berkas, priklausę s fenijų sąjungai, 1867 m. gegužės mėh.

(V. Hugo past.).

A32

tuapentake} atstatęs savo geležinę krivūlę, o už tuapentake—hgi tokiu pat atstumu — teismo vykdytojas.

Lipdamas Gvinplenas jautė, kad praranda paskutinę viltį. Atrodė, žingsnis po žingsnio jis artėja prie mirties.

Sulig kiekviena nužengta pakopa jame geso šviesa. Vis labiau ir labiau blykšdamas, jis pasiekė laiptų apačią.

Ant žemės parblokšta ir prie keturių stulpų prirakinta šmėkla tebekriokė.

Balsas prieblandoje tarė:

— Prieikite arčiau!

Tai šerifas kreipėsi į Gvinpleną.

Gvinplenas žengė žingsnį.

— Dar arčiau! — tarė balsas.

Gvinplenas žengė dar žingsnį.

— Visai prie pat prieikite,— paragino šerifas.

Teismo vykdytojas sušnabždėjo Gvinplenui į ausį keletą žodžių taip oriai, kad jie nuskambėjo iškilmingai:

— Jūs stovite priešais Sario grafystės šerifą.

Gvinplenas priėjo prie pat kankinamojo, gulinčio vidury rūsio. Wapentake ir teismo vykdytojas liko kur stovį, į priekį praleisdami vieną Gvinpleną.

Kai Gvinplenas, atsidūręs po stogine, iš arti išvydo vargšę būtybę, kurią iki šiol stebėjo tik iš tolo ir kuri pasirodė besanti gyvas žmogus, jo baimė virto siaubu.

Žmogus, surakintas gulėjęs ant žemės, buvo visiškai nuogas, jeigu neskaitysime šlykštaus, gėdą pridengiančio skuduro, kurį būtų galima pavadinti kankinimų figlapiu ir kuris atitinka romėnų succingulum ir gotų — christt-pannus; iš pastarojo mūsų senovės galų tarmė pasidarė

cripagne. Ant kryžiaus prikaltas Jėzus irgi teturėjo tik šitokią audeklo skiautę.

Toji baisiai atrodanti auka, nuo kurios Gvinplenas nenuleido akių, buvo kokių penkiasdešimt—šešiasdešimt metų vyriškis, praplikęs, žilais barzdaplaukiais apžėlusiu smakru. Akys užmerktos, burna pražiota ir matėsi visi dantys. Sulysęs, kaulėtas veidas panėšėjo į kaukolę. Ran-28. Žmogus, kuris juokiasi

kos ir kojos, grandinėmis prirakintos prie keturių akmeninių stulpų, sudarė raidę X. Jo krūtinę ir pilvą slėgė ketaus plokštė, ant kurios buvo užristi penki — šeši didžiuliai akmenys. Jo kriokimas čia pereidavo į atodūsį, čia virsdavo staugimu.

Šerifas, vis tebelaikydamas rožių puokštę, laisvąja ranka paėmė nuo stalo savo baltąją lazdelę ir, iškėlęs ją, tarė:

— Visiškas paklusnumas jos didenybei.

Ir vėl padėjo lazdelę ant stalo.

Paskui iš lėto, kaip šermenų varpo dūžiai, be mosto, nejudėdamas kaip ir kankinamasis, šerifas pakeltu balsu prabilo:

— Žmogau, gulįs čia, pririštas grandinėmis, paskutinį

kartą išklausyk teisingumo balsą. Tave ištraukė iš vienutės, kur iki šiol sėdėjai, ir atvedė į šį kalėjimą. Į klausimus, pateiktus prisilaikant visų įstatymo reikalaujamų

formalumų, formalus verbis pressus} tu, nekreipdamas dėmesio į perskaitytą bylos medžiagą ir gautus pranešimus, su kuriais būsi dar kartą supažindintas, piktavališko ir ydingo užsispyrimo skatinamas, užsidaręs savo tylėjime, atsisakei duoti parodymus teisėjui. Tai — smerktinas sauvaliavimas, apimąs visus įstatymu baudžiamus poelgius, kaip antai atsisakymą duoti teismui parodymus ir oversenišką užsispyrimą.

Juodkepuris pareigūnas, stovįs šerifo dešinėje, pertraukė jį ir kraupiai abuoju balsu pratarė:

— Overhernessa. Alfredo ir Godruno statutas. Šeštas skyrius.

Šerifas tęsė:

— Įstatymą gerbia kiekvienas, išskyrus galvažudžius, niokojančius girias, kur stirnos veda savo vaikus.

Kaip po vieno varpo dūžio tuoj seka kitas, taip įstatymininkas patvirtino:

— Qui faciunt vastum in foresta ubi damae solent founinare.

— Kas neatsakinėja į teisėjo klausimus,— tarė šerifas,— yra įtariamas visokiausiomis ydomis. Jis gali padaryti bet kokį nusikaltimą.

Įstatymininkas vėl įsiterpė:

— Prodigus, devorator, profusus, salax, ruffianua, ebriosus, luxuriosus, simulator, consumptor patrimonii, elluo, ambro, et gluto}

— Visos ydos,— kalbėjo toliau šerifas,— leidžia spėti padarius visus nusikaltimus. Kas neprisipažįsta, viską prisiima. Kas tyli ir neatsakinėja teisėjui — melagis ir tėvažudys.

— Mendax et parricida, — pritarė įstatymininkas.

Šerifas kalbėjo:

— Žmogau, dangstytis tylėjimu — draudžiama. Kas išsisukinėja nuo teismo — pažeidžia įstatymą. Jis pana

šus į Diomedą, sužeidusį deivę. Tylėjimas teisme — savotiškas maištas. Teisingumo įžeidimas — tai jo didenybės karaliaus įžeidimas. Už tai nieko negali būti šlykščiau ir įžūliau. Kas išsisukinėja nuo tardymo, tas apvagia tiesą.

Čia į pagalbą ateina įstatymas. Tokiais atvejais nuo senų

•senovės anglai turi griovį, šakes ir pančius.

— 1088 metų Anglica charta, — pakartojo įstatymininkas.

Ir vis taip pat mechaniškai oriu balsu pridūrė:

— Fermm, et fossam, et furcas, cum allis libetta-tibus 2.

Šerifas tęsė:

— Kadangi tu, žmogau, įiesiteikei prabilti, nors, būdamas sveiko proto, puikiai žinojai, ko iš tavęs nori teisingumas, ir esi velnioniškai užsispyręs, tu turėjai atsi-1 IŠlaidtninkas. švaistūnas, veltkleidys, gašlautojas, pasileidėlis, girtuoklis, lėbautojas, apgavikas, tėvonijos prašvilpėjas, eikvotojas, žarslūnas ir apsirijėlis (lot.).

2 Pančiu s ir griovį, ir šakes , pasiliekan t taipogi laisvę imti s ir kitų priemonių (lot,).

A35

durti gehenoje ir tau pagal baudžiamojo statuto nuostatus buvo pritaikytas kankinimas, vadinama „kietoji ir sunkioji kvota". Stai kas ir buvo tau padaryta. Įstatymas reikalauja, kad aš asmeniškai tau tat praneščiau. Tave atvedė į urvą, nurengė visiškai nuogai, paguldė aukštielninką ant žemės, ištempė rankas ir kojas ir pririšo jas prie keturių stulpų — įstatymo stulpų — uždėjo ant pilvo ketaus plokštę ir užrito ant jos tiek akmenų, kiek tu galėjai išlaikyti. „Ir net daugiau", kaip sako įstatymas.

— Plusąue, — patvirtino įstatymininkas.

Šerifas kalbėjo toliau:

— Prieš tęsiant toliau kankinimą, aš, Sario grafystės šerifas, kreipiausi į tave, gulintį tokioje būklėje, primygtinai antrukart siūlydamas tau atsakinėti ir kalbėti, bet tu, šėtoniškai užsispyręs, tebetylėjai, nors buvai sukaustytas kankinimo įrankiais, grandinėmis, šiekštais ir gele

žiniais pančiais.

— Attachiamenta legalia1, — tarė įstatymininkas.

— Atsižvelgiant į tavo atsisakymą ir užkietėjimą —

dėstė šerifas,—o taipogi atsižvelgiant į tai, kad įstatymas nė per nago juodymą neprivalo nusileisti kaltinamojo užsispyrimui, kankinimas buvo toliau tęsiamas taip, kaip numato ediktai ir tekstai. Pirmąją dieną neduota nei valgyti, nei gerti. . -

— Hoc est superjejunare 2 , — tarė įstatymininkas.

Valandėlę stojo tyla. Buvo girdėti, kaip baisiai švokš

čia akmenų krūvos prislėgtas žmogus.

Įstatymininkas papildė savo paaiškinimą:

— Adde augmentum abstinentiae ciborum diminutio-ne. Consuetudo britannica 3, 504 skirsnis.

1 Teisėti atributa i (sulotyn.).

2 Tai yr a visiškas susilaikymas nu o (maisto (sulotyn.).

3 Paskirt i da r didesnį susilaikymą nu o maisto , sumažinan t j o kiekį. Britų papročių teisė (lot.).

436

Šerifas ir įstatymininkas kalbėjo pakaitomis; kas begali būti niauriau už šią nepertraukiamą monotoniją; kraupus balsas kaip aidas atsakinėjo grasiam balsui; galėjai pagalvoti, kad kažkoks kankinimų kulto kunigas ir diakonas atnašauja kruvinąją įstatymo mišių auką.

Šerifas vėl pradėjo:

— Pirmąją dieną tau neduota nei gerti, nei valgyti.

Antrąją dieną duota valgyti, bet neduota gerti; į burną buvo įdėta trys kąsniai miežinės duonos. Trečiąją dieną duota per tris kartus trim stiklinėm pinta vandens, pasemto iš kalėjimo nutekamojo latako. Šiandien — ketvirtoji diena. Jeigu ir dabar neatsakinėsi, liksi čia, kol nusibaigsi. To reikalauja teisingumas.

Įstatymininkas, nepraleidžiąs progos atkartoti jo žodžius, patvirtino:

— Mors rei homagium est bonae legi'.

— Ir kai pajusi artėjant niekingą galą,— kalbėjo šerifas,— niekas nestovės prie tavęs, net jeigu tau ir kraujas prasiveržtų iš gerklės, barzdos, iš pažastų ir iš visų

kūno plyšių, pradedant burna ir baigiant strėnomis.

— A throtebolla, — tarė įstatymininkas,— et pabus et subhircis, et a grugno usąue ad crupponum.

Šerifas tęsė:

— Žmogau, įsidėmėk. Už pasekmes tu pats atsakai.

Jei išsižadėsi savo šlykštaus tylėjimo ir prisipažinsi, būsi tik pakartas ir turėsi teisę gauti meldefeoh, t. y. tam tikrą sumą pinigų.

. - T - Damnum confitens, — tarė įstatymininkas,— ha-beat le meldefeoh. Leges Inae, dvidešimtas skyrius.

— Toji suma,— pabrėžė šerifas,— bus tau išmokėta doitkinsais, suskinsais ir galihalpensais, kurie pagal įstatymą, išleistą trečiaisiais Henriko V viešpatavimo metais, panaikinusį tuos pinigus, galioja tiktai minėtuoju atveju; 1 Nusikaltėlio mirti s yr a pagarbo s duokl ė įstatymu i (lot.).

4S7

be to, galėsi pasinaudoti scortum ante mortem 1 teise, o po to būsi pasmaugtas kartuvių kilpa. Tokia nauda prisipa

žinus. Ar teiksies dabar atsakinėti teismui?

Šerifas nutilo, laukdamas atsakymo. Auka nė nekrustelėjo.

Šerifas vėl prabilo:

— Žmogau, tylėjimu neišsigelbėsi, o tik labiau sau pakenksi. Užsispyrimas yra pražūtingas ir nusikalstamas veiksmas. Kas tyli teisme, tas karūnos išdavikas. Atkaklaudamas elgiesi kaip blogas sūnus. Pagalvok apie jos didenybę. Nebesipriešink mūsų maloningajai karalienei.

Man atsakydamas, atsakysi jai. Būk ištikimas pavaldinys.

Auka sukriokė.

Šerifas toliau įkalbinėjo:

— Taigi praėjo septyniasdešimt dvi tardymo valandos; šiandien — ketvirtoji diena. Žmogau, tai lemiamoji diena. Ketvirtąją dieną įstatymas skiria akistatą.

— Cįuarta die, frontem ad įrontem addu.ce, — suburbėjo įstatymininkas.

— Įstatymas išmintingai pasirinko šią paskutinę valandą,— kalbėjo šerifas,— idant išgautų, ką mūsų senoliai vadino „mirties šalčio nuosprendžiu", kadangi tą akimirką be įrodymų patikima žmogaus pasakytu „taip" ir „ne".

Įstatymininkas tarė:

— Judicium pro frodmortell, ąuod homines credensi sint per suum ya et per suum na. Karaliaus Adelstano chartija. Pirmas tomas, šimtas septyniasdešimt trečias puslapis.

Šerifas luktelėjo minutėlę, paskui palenkė prie aukos savo rūstų veidą.

— Žmogau, gulintis ant žemės...

Ir vėl nutilo.

— Žmogau,— suriko jis,—ar girdi mane?

1 Prie š mirtį kekš e (lot.).

4-38

Žmogus nė nekrustelėjo.

— Įstatymo vardu,— tarė šerifas — a t m e r k akis.

Žmogaus vokai tebebuvo užspausti.

Šerifas atsigręžė į gydytoją, stovintį kairėje.

— Daktare, nustatykite diagnozę.

— Probe, ola diagnosticum, — tarė įstatymininkas.

Gydytojas, įsitempęs kaip pareigūnas, nužengė nuo akmens plokštės, prisiartino prie kankinamojo, pasilenkė, pridėjo ausį prie jo burnos, paklausė riešo, pažasties ir šlaunies pulsą ir atsitiesė:

— Na? — paklausė šerifas.

— Jis dar girdi,— atsakė gydytojas.

— O ar mato? — pasiteiravo šerifas.

Gydytojas atsakė:

— Gali matyti.

Šerifui davus ženklą, teismo vykdytojas ir mapentake prisiartino. IVapentake atsistojo aukos galvūgalyje; teismo vykdytojas — užpakaly Gvinpleno.

Gydytojas, žengęs žingsnį atgal, sustojo tarp stulpų.

Tada šerifas, kilstelėjęs rožių puokštę tartum kunigas šlakstyklę, pakeltu ir tiesiog baisiu balsu kreipėsi į tardomąjį:

— O nelaimingasai, prabilk! Įstatymas gražiuoju pra

šo tave, prieš imdamasis tave sunaikinti. Tu dediesi nebyliu, pagalvok apie nebylią kapo duobę; tu apsimeti kurčiu, pagalvok apie amžinąsias kančias, kurčias nusidėjėlio maldavimams. Pamąstyk apie mirtį, kuri atkaklesnė už

tave. Apsvarstyk gerai, nes liksi vienas šiame požemyje.

Paklausyk, mano panašuoli, nes ir aš esu žmogus! Paklausyk, mano broli, nes aš esu krikščionis! Paklausyk, mano sūnau, nes aš esu senas! Bijok manęs, nes aš tavo kančių viešpats ir tučtuojau pasidarysiu baisus. Įstatymo baimė sudaro teisėjo didybę. Pagalvok! Aš pats drebu prieš tave. Man suteiktoji valdžia mane patį baugina. Ne-išvesk manęs iš kantrybės. Aš kupinas švento bausmės pykčio. Persiimk, o bedali, išganinga ir pagarbos verta

m)

teisingumo baime ir būk man paklusnus. Atėjo akistatos valanda, ir tu turėsi atsakyti. Palaužk savo atkaklumą.

Nepadaryk neatitaisomos klaidos. Prisimink, kad aš turiu teisę atimti tau gyvybę. Tu, kurs jau esi pusiau lavonas, klausyk! Jeigu tu nenori dvėsti čia valandomis, dienomis ir savaitėmis, iš lėto ir siaubingai merdėdamas, kankinamas alkio, aptekęs savo nešvarumais, slegiamas štai šių

akmenų, vienui vienas šiame požemyje, visų paliktas, užmirštas, atstumtas, jeigu nenori, kad tave gyvą graužtų

žiurkės ir žebenkštys, kandžiotų visokiausi patamsių gyvūnai, kai tuo tarpu viršum tavo galvos vaikščios žmonės, užsiėmę savo reikalais, pirkimu ir pardavimu, ir dardės gatvėje vežimai, jeigu tu nenori kriokti čia bc nuodėmių

atleidimo, apimtas visiškos nevilties, griežti dantimis, raudoti, burnoti prieš dievą, be gydytojo žaizdoms apmalšinti, be kunigo, kuris pasiūlytų dieviškojo gėrimo tavajai sielai,— o, jeigu tu nenori jausti, kaip pamažu tavo lūpas padengs šlykščios priešmirtinės putos, aš maldauju ir užkeikiu tave, paklausyk manęs! Aš raginu tave padėti sau pačiam, pasigailėti savęs: padaryk, ko tavęs prašoma, nusileisk teisingumui, paklusk, pakreipk galvą, atverk akis ir pasakyk, ar pažįsti šį žmogų?

Auka nepakreipė galvos ir neatmerkė akių.

Šerifas pažvelgė pirma į teismo vykdytoją, paskui į

tuapentake.

Teismo vykdytojas nutraukė nuo Gvinpleno skrybėlę ir apsiaustą, paėmė jį už pečių ir atgręžė veidu į šviesą, kad surakintasis jį galėtų matyti. Visas Gvinpleno veido sukrečiantis biaurumas išryškėjo toje prieblandoje.

Tuo pačiu metu mapentake pasilenkė, suėmė abiem rankom už smilkinių nejudančią kankinamojo galvą, pakreipė ją į Gvinpleno pusę ir nykščiais bei smiliais atkėlė

užmerktus vokus. Išvirto klaikios akys.

Kankinamasis pamatė Gvinpleną.

Tada jis pats savo pastangomis kilstelėjo galvą ir, pla

čiai atvėręs vokus, ėmė žiūrėti.

HM) •

Sudrebėjęs visu kūnu, kiek tik gali sudrebėti žmogus, kuriam ant krūtinės užverstas ištisas kalnas, jis sušuko:

— Tai jis! Taip, jis!

Ir baisiai nusikvatojo.

— Jis! — pakartojo dar kartą.

Paskui galva atsitrenkė į žemę, ir akys užsimerkė.

— Raštininke, rašyk,— tarė šerifas.

Gvinplenas, nors ir baisiausiai persigandęs, iki šiol dar šiaip taip valdėsi. Bet kankinamojo riktelėjimas: „Tai jis", išmušė jį iš vėžių. O išgirdus, kad raštininkui liepiama užrašinėti, kraujas sustingo jo gyslose. Jam pasirodė, kad nusikaltėlis traukia jį, Gvinpleną, kartu su savim, -

nors Gvinplenas negali atspėti kodėl, ir kad neaiškus šio žmogaus prisipažinimas tartum geležiniu antkakliu užveržia jam kaklą. Jis jau matė save ir tą žmogų pririštus gretimais prie vieno gėdos stulpo. Baimės pagautas, jausdamas žemę slystant iš po kojų, Gvinplenas šoko gintis.

Giliai sukrėstas, nusimanydamas esąs nekaltas, jis ėmė

kažką be sąryšio lementi ir, visas drebėdamas, pasimetęs, paklaikęs rėkte rėkti, berti žodžius, pirmus ant liežuvio užėjusius, tartum aklai mėtomus sviedinius.

— Tai netiesa. Tai ne aš! Aš nepažįstu šio žmogaus.

Jis negali manęs pažinti, kadangi aš jo nepažįstu. Manęs laukia: šiandien turiu dalyvauti vaidinime. Ko iš manęs norite? Paleiskite mane! Tai klaida. Kodėl mane atvedė

į šį rūsį? Argi jau nebėra jokių įstatymų? Sakykite tiesiai, kad jokių įstatymų nėra. Pone teisėjau, kartoju, tai tikrai ne aš! Aš niekuo nekaltas. Aš gerai tat žinau. Aš noriu iš čia išeiti. Tai neteisinga! Aš nieko bendro neturiu su šiuo žmogumi. Galite pasiteirauti. Gyvenime aš nieko nesu nuslėpęs. O mane suėmė kaip kokį vagį. Už ką gi mane taip? Iš kur man žinoti, kas šis žmogus? Aš — klajojantis komediantas, vaidinu farsus mugėse ir prekyvietėse. Aš — Žmogus, kuris juokiasi. Daugybė žmonių mane matė. Mes apsistojome Tarinzofilde. Stai jau penkiolika metų aš dorai verčiuosi šiuo amatu. Man dvidešimt pen-Ul

keri. Gyvenu Tedkasterio viešbutyje. Būkite maloningi, ponai teisėjai, ir įsakykite mane paleisti. Kam skriausti vargšus bedalius. Pasigailėkite žmogaus, kuris niekam blogo nepadarė ir kuris neturi, kas jį globotų ir gintų.

Prieš jus stovi vargšas pokštininkas.

— Prieš mane stovi,— prabilo šerifas,— lordas Fermenas Klančarlis, Klancarlio ir Hankervilio baronas, markizas Korleonis Sicilietis, Anglijos peras.

Šerifas atsistojo ir, rodydamas Gvinplenui į savo krėslą, pridūrė:

— Milorde, gal jūsų šviesybė teiksis atsisėsti?

TREČIOJI DALIS

PENKTOJI KNYGA

JURA IR LIKIMAS KLAUSO

TŲ PAČIŲ VĖJŲ

I

I R D U Ž Ū S D A I K T A I I Š S I L A I K O

Kartais likimas mums paduoda išgerti iki dugno beprotybės stiklą. Iš debesies kyštelia ranka ir netikėtai pasiūlo tamsią taurę, kurioje pripilta nežinomo svaigaus gėrimo.

Gvinplenas nieko nesuprato.

Jis atsigręžė atgal, norėdamas pamatyti, kam tai sakoma.

Labai aukšto garso ausis nepagauna; labai stipraus sujaudinimo protas neapima: yra suvokimo kaip ir girdėjimo slenkstis.

Wapentake su teismo vykdytoju prisiartino, paėmė už

parankių Gvinpleną, ir tas pajuto, kad jį sodina į tą patį

krėslą, iš kurio ką tik pakilo šerifas.

Jis nesipriešino ir netgi nesistengė sau išsiaiškinti, kam tai daroma.

Kai Gvinplenas atsisėdo, teismo vykdytojas ir ivapentake atsitraukė per keletą žingsnių ir išsitempę sustojo užpakaly krėslo.

Tada šerifas paguldė savo rožių puokštę ant akmens plokštės, užsidėjo raštininko paduotus akinius, ištraukė

iš suverstos ant stalo popierių šūsnies dėmėtą, pageltusį, U5

pažaliavusį, vienoje pusėje prirašytą, pragraužtą ir sutrūkinėjusį pergamento lapą (atrodo, jis buvo smulkiai išilgai sulankstytas) ir, atsistojęs po pat žibintu, prisikišęs iš

arti, kuo iškilmingiausiai ėmė skaityti:

„Vardan dievo tėvo ir sūnaus, ir šventosios dvasios.

Dvidešimt devintą sausio tūkstantis šeši šimtai devyniasdešimtuose mūsų viešpaties metuose.

Ant negyvenamo Portlendo kranto tyčia buvo paliktas dešimties metų vaikas, idant jis ten vienas gautų galą iš

bado ir šalčio.

Tasai vaikas, dvejų metų amžiaus, buvo parduotas jo didenybės maioningiausiojo karaliaus Jokūbo II įsakymu.

Tasai vaikas yra lordas Fermenas Klančarlis, teisėtas ir vienatūris lordo Linijaus Klancarlio, barono Klančarlio-Hankervilio, markizo Korleonio Siciliečio, Anglijos karalystės pero — nūnai mirusio — ir Anos Bredšo,— jo žmonos,— taipogi mirusios — sūnus.

Tasai vaikas yra tėvo turtų, o taipogi ir titulų paveldėtojas. Stai kodėl, pildant jo didenybės maioningiausiojo karaliaus valią, jis buvo parduotas, suluošintas, subiaurotas ir paskelbtas dingęs be žinios.

Tasai vaikas buvo auginamas ir ruošiamas į juokdarius turgaus aikštėms ir mugėms.

Jis buvo parduotas dvejų metų amžiaus, mirus senjorui jo tėvui; dešimt svarų sterlingų buvo sumokėta karaliui už patį vaiką, o taipogi už įvairias nuolaidas, neper-sekiojimą bei neliečiamybę.

Dvimetį lordą Fermeną Klančarlį nupirkau aš, surašęs šitas eilutes ir žemiau padėjęs savo parašą, o suluošino jį

ir sudarkė vienas flamandas iš Flandrijos, pavarde Hardkvanonas, vienintelis, žinąs daktaro Konkvesto paslaptį

ir būdus.

Vaikas mūsų buvo nuskirtas tapti besijuokiančia kauke. Masca ridens. . . .

U6

Tuo tikslu Hardkvanonas jam padarė operaciją Bucca fissa usąue ad aures, po kurios nuo veido amžinai nebenueina juokas.

Tik vienam Hardkvanonui žinomu būdu vaikas buvo užmigdytas ir nieko nejautė, kol truko šis darbas; jis ne

žino, kad jam buvo padaryta operacija.

Jis nesižino esąs lordas Klančarlis.

Jis atsiliepia, pašauktas „Gvinplenu".

Sitai aiškintina amžiaus jaunumu ir atminties menkumu, nes vaikas buvo parduotas ir nupirktas vos dvejų

metų.

Hardkvanonas — vienintelis žmogus, mokąs daryti operaciją Bucca fissa, o tasai vaikas — vienintelis gyvasis, kuriam toji operacija buvo padaryta.

Toji operacija yra išimtinė ir ypatinga tuo, kad net po daugelio metų, kai tas vaikas bus senas, o juodi jo plaukai — pražilę, Hardkvanonas vis tiek jį pažins.

Siuo metu, kada mes tai rašome, Hardkvanonas, puikiausiai žinąs čia suminėtus faktus, nes pats buvo viso to dalyko pramanytojas, laikomas jo aukštybės princo Oraniečio, liaudyje tiesiog vadinamo karalium Vilhelmu III, kalėjimuose. Hardkvanonas buvo sulaikytas ir suimtas kaip įtariamas priklausąs kompračikosams, arba čeilams. Jis uždarytas četemo kalėjimo kertiniame bokšte.

Šveicarijoje, netoli Ženevos ežero, tarp Lozanos ir Vevėjo, namuose, kur pasimirė vaiko gimdytojai, tą vaiką karaliaus paliepimu mums pardavė ir atidavė paskutinysis velionio lordo Linijaus tarnas, kuris netrukus, kaip ir jo ponai, apleido šį pasaulį, taigi šį opų ir slaptą reikalą šiuo metu čia, žemėje, težino Hardkvanonas, sėdįs Četemo belangėje, ir mes, mirčiai pasmerktieji.

Mes, žemiau pasirašiusieji, auginome ir aštuonerius metus laikėme pas save iš karaliaus nupirktąjį mažąjį

lordą, tikėdamiesi jį panaudoti mūsų verslui.

O šią dieną, bėgdami iš Anglijos, idant mūsų neištiktų Hardkvanono nelemtis, mes, įgąsdinti ir pabūgę drau-

M7

dimų bei žiaurių bausmių, parlamento nustatytų už šitokius darbus, sutemus palikome vieną Portlendo pakrantėje minėtąjį vaiką Gvinpleną, kursai ir yra Fermenas Klančarlis.

Taigi karaliui, bet ne dievui prisiekėme laikysią paslaptį.

Šiąnakt, apvaizdos valia užklupti jūroje žiaurios audros, visiškai nusiminę ir praradę bet kokią viltį, suklupę prieš tą, kurs vienintelis gali išgelbėti mums gyvybes ir kurs, gal būt, teiksis išgelbėti ir mūsų sielas, nebelaukdami daugiau nieko iš žmonių, o bijodami tik vieno dievo, matydami, kad atgailojimas už mūsų piktadarystes — tai inkaras ir paskutinė priebėga, susitaikę su mirtimi ir pasiruošę ją sutikti, kad tiktai dangiškasis teisingumas būtų

tuo užganėdintas, nuolankiai atgailodami ir mušdamiesi į krūtinę, mes darome šį prisipažinimą ir pavedame jį

įniršusiai jūrai, idant jinai panaudotų kieno nors labui, kaip to panorės aukščiausiasis. Tepadeda mums švenčiausioji panelė Marija. Amen. Ant ko ir pasirašome."

Toje vietoje šerifas stabtelėjo ir tarė:

— Stai parašai. Kiekvieno skirtingas braižas.

Ir skaitė toliau:

„Daktaras Gerhardas Gestemiundė.— Asunsijona. Kry

žiukas ir šalia: Barbara Fermoi iš Tirifo salos Ebiuduose.— Gaibdora, kapralas.— Džandžiratė.— Žakas Katurzas, pramintas Narboniečiu.— Liukas Pjeras Kapgarupas iš Mahono katorgos."

Šerifas vėl stabtelėjo ir tarė:

— Toliau eina pastaba, prirašyta ta pačia ranka, kaip tekstas ir pirmasis parašas.

Ir jis perskaitė:

„Iš trijų ekipažo jūreivių laivo savininką nunešė banga, o du likusieji pasirašė žemiau.— Galdeazunas.— Ave-Marija, vagis."

U8

Šerifas, kartas nuo karto pertraukdamas skaitymą savo pastabomis, tęsė:

— Lapo apačioje parašyta: „Jūroje, „Matutina", Biskajos urka iš Pasacheso užtakio."

— Sis lapas,— pridūrė šerifas,— tai pergamentas, išduotas karališkosios kanceliarijos su Jokūbo II žymimaisiais ženklais. Pareiškimo paraštėje ta pačia ranka prira

šyta ši pastaba:

„Šitas pareiškimas surašytas antroje pusėje karaliaus įsako, mums išduoto kaip pateisinamasis raštas pirkus vaiką. Atvertus kitoje pusėje matyti įsakas."

Šerifas atvertė pergamentą ir, iškėlęs dešine ranka, prinešė jį prie šviesos. Baltame lape, jeigu galima pavadinti baltu tokį apmusijusį popierių, pačiame viduryje buvo parašyti trys žodžiai: du lotyniškai — jussu regis1 ir parašas — Džefris.

— Jussu regis. Džefris — tarė šerifas garsiai, bet nebe taip oriai.

Gvinplenas atrodė kaip žmogus, kuriam ant galvos nukrito čerpė nuo išsvajotųjų rūmų stogo.

Jis ėmė kažką nesąmoningai kalbėti:

— Gerhardas... taip, jį vadino daktaru. Niūrus senis.

Aš jo bijodavau. Gai'bdora, kaptalas, tai reiškia — vadas.

Buvo ir moterų, Asunsijona ir dar kita. Ir taip pat provansietis. Kapgarupas. Jis gerdavo iš plokščios gertuvės, ant kurios buvo raudonai užrašytas vardas.

— Stai ji,—tarė šerifas.

Ir padėjo ant stalo kažkokį daiktą, raštininko ką tik išimtą iš teisingumo maišo.

Tai buvo asinė gertuvė su karkliniu apypinu. Atrodė

visko mačiusi ir ilgai išbuvusi vandenyje. Aplipusi kiaukutais ir dumbliais. Visa inkrustuota ir išmarginta van-Karaliaus paliepimu (lot.).

29. Žmogus, kuris juokiasi

U9

denyno darbo rūdžių raštais. Ant kaklelio prikepusi smala leido spėti, kad gertuvė kažkada buvo gerai užtaisyta.

Dabar smalą nukrapštė, gertuvę atidarė, paskui vėl užkimšo tuo pačiu smaluotu lynu.

— Stai į šį butelį,— tarė šerifas,— mirti pasiruošę žmonės ir įdėjo ką tik perskaitytąjį pareiškimą. Sį teisingumui adresuotą laišką jūra sąžiningai pristatė.

Ir, stengdamasis, kad žodžiai skambėtų kuo didingiau, šerifas tęsė:

— Lygiai kaip Harou kalnas augina rinktinius kvie

čius, iš kurių gaunami geriausios kokybės duoniniai miltai karaliaus stalui, taip ir jūra teikia Anglijai visokiausias paslaugas ir, kai dingsta lordas, jinai suranda jį ir grąžina atgal.

Ir dar pridūrė:

•— Ant tos gertuvės iš tikrųjų yra raudonai užrašytas kažkoks vardas.

Ir, pakeldamas balsą, atsigręžė į savo auką, kuri gulėjo paslika:

— Čia įrašytas tavo vardas, piktadary! Nežinomi keliai, kuriais tiesa, nugrimzdusi žmonių veiksmų bedugnėn, vėl išplaukia į paviršių.

Šerifas paėmė gertuvę ir atgręžė į šviesą švariai, matyt, kvotos reikalui, nuvalytąjį gertuvės šoną. Tarp vytelių buvo įpinta siaura raudona švendrė, vietomis pajuodusi nuo laiko ir vandens. Nors ji kai kur buvo įtrūkinė-

jusi, tačiau aiškių aiškiausiai galėjai atskirti visas dvylika raidžių: Hardkvanonas.

Tada šerifas, suteikęs savo balsui tą ypatingą, su niekuo nepalyginamą skambėjimą, būdingą, tur būt, tik teisingumo balsui, vėl atsigręžė į auką:

— Hardkvanonai! Kai mes, šerifas, tau pirmąkart pristatėme, pateikėme ir parodėme šią gertuvę su tavo vardu, tu tuojau pat ir gera valia pripažinai ją tau priklausius; paskui, kai tau buvo perskaitytas jos viduje įkištas sulankstytas pergamentas, tu nesiteikei nieko daugiau pridurti, ir, be abejo, tikėdamasis, kad dingęs vaikas nebe-atsiras ir tau pavyks išvengti bausmės, klausinėjamas ne-beatsakinėjai. Ryšium su tuo, tau buvo paskirta sunkioji ir kietoji kvota ir antrukart perskaitytas aukščiau minėtasis pergamentas, kuriame surašytas ir parašais patvirtintas tavo sėbrų pareiškimas bei prisipažinimas. Viskas veltui. Šiandien, ketvirtąją dieną, įstatymo numatyta akistatai, kai tu buvai suvestas su tuo, kuris tūkstantis šeši šimtai devyniasdešimtųjų metų dvidešimt devintą sausio buvo paliktas Portlende, šėtoniškos viltys tavyje išblėso, ir tu, taip atkakliai tylėjęs, pagaliau prabilai ir atpažinai savo auką...

Kankinamasis atvėrė akis, kilsterėjo galvą ir kaip mirštančiajam neįprastai skambiu balsu ir kažkaip ramiai, nors jam buvo baisiai sunku kalbėti, prislėgtam akmenų krūvos, kada dėl kiekvieno žodžio reikėjo tartum perkelti ant jo užristą antkapį, švokšdamas prabilo:

— Aš prisiekiau laikyti paslaptį ir ją laikiau iš paskutiniųjų. Tamsūs žmonės — ištikimi žmonės; sąžiningumas ir pragare yra. Šiandien tylėjimas pasidarė nebereikalingas. Tiek to. Dėl to aš ir kalbu. Na, taip. Tai jis.

Tai mudviejų, karaliaus ir mano, darbas; karalius leido, o aš pritaikiau savo meną.

Ir, žvilgtelėjęs į Gvinpleną, pridūrė:

— Tad juokis per amžius.

Ir pats nusikvatojo.

Tasai juokas, dar kraupesnis negu pirmą kartą, galėjo būti palaikytas rauda.

Juokas nutilo, ir žmogus vėl padėjo galvą. Vokai užsimerkė.

Šerifas, suteikęs žodį kaltinamajam, vėl prabilo:

— Visa tai turi būti užrašyta.

Lukterėjo, kol raštininkas užrašė, paskui tarė:

— Hardkvanonai, sutinkamai su įstatymu, po akistatos, davusios teigiamą rezultatą, po trečiąkart perskaityto tavo sėbrų pareiškimo, nuo šiol patvirtinto tavo paties atviros išpažinties, po tavo pakartotinio prisipažinimo, tu nedelsiant būsi išlaisvintas iš pančių ir tuo pačiu pavestas jos didenybės malonei, idant būtum pakartas kaip plagiato r ius.

— Kaip plagiatorius,— pakartojo juodkepuris pareigūnas.— Tai yra, kaip vaikų supirkinėtojas ir pardavinėtojas. Vestgotų teisynas, septinta knyga, trečias skyrius, paragrafas Usurpaveritl; ir salijų įstatymas, keturiasde

šimt pirmas skyrius, paragrafas antras; ir frizų įstatymas, dvidešimt pirmas skyrius — „ D e Plagio" 2. Ir Aleksandras Nekamas sako: Qui pueros vendis, plagiarius est tibi no-m e n 3.

Šerifas padėjo pergamentą ant stalo, nusiėmė akinius, vėl paėmė puokštę ir tarė:

— Sunkioji ir kietoji kvota baigta. Hardkvanonai, padėkokite jos didenybei.

Teismo vykdytojas davė ženklą odiniais rūbais apsivilkusiam žmogui.

Tasai žmogus, budelio padėjėjas, „kartuvių bernas", kaip vadinama senose chartijose, priėjo prie kankinamojo, nuėmė vieną po kito akmenis nuo pilvo, nukėlė ketaus plokštę, apnuogindamas suplotus nelaimingojo šonkaulius, paskui išlaisvino riešus ir kulkšnis iš pančių, kuriais jis buvo pririštas prie stulpų.

Kankinamasis, nuėmus akmenis ir išlaisvinus iš pan

čių, liko gulėti kaip gulėjęs ant žemės užmerktomis akimis, iškėtotomis rankomis ir kojomis, tartum nuo kry

žiaus nuimtas nukryžiuotasis.

• Hardkvanonai,— tarė šerifas,— atsistok.

Kankinamasis nė nekrustelėjo.

Kartuvių bernas paėmė jo ranką, palaikė kiek ir paleido; ranka nudribo. Pakėlė kitą ranką, ir toji taip pat nudribo. Budelio padėjėjas pagriebė vieną, paskui kitą koją, 1 Pasisavinę s (lot.).

2 Įstatym u baudžiama s pasisavinima s (lot.).

3 Tu , kur s vaikus pardavinėji , tav o varda s plagiatoriu s (lot).

452

kurios kulnais dunkstelėjo į žemę. Pirštai ir sąnariai buvo sustingę. Ant žemės gulinčiojo nuogos pėdos visada kažkaip keistai stirkso.

Prisiartino gydytojas, išsiėmė iš apsiausto kišenės plieninį veidrodėlį, pridėjo jį prie pražiotos Hardkvanono burnos, paskui pirštu pakėlė vokus. Jie taip ir nebenusileido. Stikliniai vyzdžiai nė nesujudėjo.

Gydytojas atsitiesė ir tarė:

— Jis mirė.

Ir pridūrė:

— Juokas jį užmušė.

— Tai nesvarbu,— tarė šerifas.—-Po to, kai jis prisipažino, ar jis gyvas, ar miręs — tuščias formalumas.

Paskui, mostelėjęs rožių puokšte Hardkvanono pusėn, šerifas įsakė tuapentake:

:— Jo palaikus išnešti šiandien pat naktį.

Wapentake pagarbiai linktelėjo galvą.

Šerifas dar pridūrė:

•—* Kalėjimo kapinės priešpriešiais.

Wapentake vėl linktelėjo galvą.

Raštininkas vis teberašė.

Šerifas, laikydamas kairėje rankoje puokštę, dešiniąja paėmė savo baltąją lazdelę, priėjo prie krėsle tebesėdinčio Gvinpleno, žemai jam nusilenkė, paskui, iškilmingai atlo

šęs galvą, žiūrėdamas Gvinplenui tiesiai į veidą, pridūrė:

— Jums, čia esančiam, mes, kavalierius Filipas Denzi-lis Parsonas, Sario grafystės šerifas, dalyvaujant Obriui Dominikui, eksvairui, mūsų sekretoriui ir raštininkui, taip pat mūsų nuolatiniams pareigūnams, gavę reikiamus betarpiškus ir ypatingus jos didenybės nurodymus ryšium su mums pavestu uždaviniu ir visomis iš jo išplaukiančiomis teisėmis bei pareigomis, o taip pat apsirūpinę Anglijos lordo kanclerio leidimu, remdamiesi sustatytais protokolais, peržiūrėtais aktais ir admiraliteto prisiųsta medžiaga, sutikrinę liudijimus ir parašus, perskaitę ir išklausę parodymus, po akistatos, po visų atpažinimo ir įstatymu 453

numatytos kvotos procedūrų, papildomai atliktų, išsemtų ir sėkmingai bei teisingai privedusių iki galo bylą,—

mes patvirtiname savo parašais ir pareiškiame, idant teisiškai tat įsigaliotų, kad jūs esate Fermenas Klančarlis, Klančarlio-Hankervilio baronas, markizas Korleonis Sicilietis ir Anglijos peras. Tesaugo dievas jūsų šviesybę.

Sulig tais žodžiais jis nusilenkė.

Įstatymininkas, gydytojas, teismo vykdytojas, tuapentake, raštininkas, žodžiu, visi ten buvusieji, išskyrus budelį, pasekė jo pavyzdžiu ir dar pagarbiau, kone iki žemės, nusilenkė Gvinplenui.

— Kas čia? — sušuko Gvinplenas.— Pabudinkit mane!

Ir, mirtinai išbalęs, pašoko nuo krėslo.

— Aš kaip tik ir atėjau jūsų išbudinti,— atsiliepė iki šiol negirdėtas balsas.

Iš už stulpo pasirodė žmogus.

Kadangi niekas daugiau nebeįėjo į rūsį po to, kai pakilusi geležies plokštė praleido policininkų palydą, buvo aišku, kad šis žmogus čia atsirado ir pasislėpė šešėlyje, dar prieš atvedant Gvinpleną, kad jo pareiga ir uždavin y s — būti čia ir viską stebėti. Tai buvo storas, nutukęs žmogus, dvariškio peruku, kelioniniu apsiaustu, greičiau senas negu jaunas ir itin mandagus.

Jis nusilenkė Gvinplenui pagarbiai, laisvai ir grakš

čiai, kaip dailaus elgesio išmokytas liokajus, o ne kaip negrabus teisėjas. j

— Taip,— tarė jis,— aš atėjau jūsų prabudinti. Stai jau dvidešimt penkeri metai, kaip jūs miegate. Jūs sapnuojate, ir laikas atsitokėti. Jūs manote esąs Gvinplenas, o iš tiesų esate Klančarlis. Jūs manote esąs prastas žmogelis, o esate didžiūnas. Manote esąs paskutinis, o tuo tarpu esate pirmasis. Manote esąs komediantas, o esate senatorius. Manote esąs vargšas, o turite didžiausius turtus. Manote esąs menkas, o iš tiesų esate didis. Tad pabuskite, milorde!

Gvinplenas vos girdimai, siaubo kupinu balsu su

šnabždėjo:

\— Ką visa tai reiškia?

— Tai reiškia, milorde,— atsakė storulis,— kad aš

vadinuosi Barkilfedru, kad esu admiraliteto darbuotojas, kad šis daiktas, Hardkvanono gertuvė, buvo rasta jūros pakrantėje ir pristatyta man, kadangi mano pareiga ir teisė tokius daiktus atkimšinėti, kad aš ją atidariau, dalyvaujant dviem Džetson skyriaus prisiekusiems — abu jie parlamento nariai — Viljamui Bletvaitui, Bato miesto atstovui, ir Tomui Džervoisui, Sauthemptono miesto atstovui, kad tie abu prisiekusieji aprašė ir patvirtino gerr tuvės turinį ir drauge su manimi pasirašė atidarymo protokolą, kad apie radinį aš pranešiau jos didenybei, kad karalienės įsakymu visi įstatymo reikalaujami formalumai buvo atlikti slaptai, kas ir būtina tokioje opioje byloje, ir kad paskutinis iš tų formalumų — akistata — ką tik įv}^ko; tai reiškia, kad jūs turite milijoną metinių pajamų, kad jūs — Didžiosios Britanijos Suvienytos karalystės peras, įstatymdavys ir teisėjas, aukščiausiasis teisėjas ir aukščiausiasis įstatymdavys, vilkįs purpuru ir šermuonėlių kailiais, lygus princams ir artimas imperatoriams, kad turite ant galvos pero karūną ir vesite kunigaikštienę, karaliaus dukterį.

Sis pasikeitimas paveikė Gvinpleną kaip perkūno trenksmas: jis apalpo.

II

K L A I D Ž I O J A I R N E P A K L Y S T A Dėl viso to kaltas kareivis, radęs butelį jūros pakrantėje.

Papasakokime, kaip tai atsitiko.

A55

Įvykiai vienas su kitu glaudžiai siejasi.

Kartą vienas iš keturių Kelšoro pilies įgulos kanonie-rių pamatė smėlyje, nuslūgus potvyniui, mūšos išmestą gertuvę su karkliniu apypinu. Gertuvė buvo visa apaugusi pelėsiais, užkimšta smala užlietu kamščiu. Kareivis nunešė radinį pilies pulkininkui, o tas jį persiuntė Anglijos admirolui. Admirolui, vadinasi, admiralitetui, o admiralitete radinius tvarkė Barkilfedras. Tasai, nukrapštęs smalą ir atkimšęs gertuvę, nunešė ją karalienei.

Karalienė nedelsdama pati ėmėsi to reikalo. Ji pranešė

apie įvykį dviem svarbiausiems savo patarėjams — lordui kancleriui, kuris pagal įstatymą yra „Anglijos karaliaus sąžinės sargas", ir lordui maršalui „heraldikos ir bajorijos genealogijos žinovui", prašydama pareikšti savo nuomonę. Tomas Hovardas, Norfolko kunigaikštis, peras katalikas, paveldėjimo keliu Anglijos v3Tiausiasis maršalas, perdavė per savo atstovą grafą maršalą Henrį Hovardą, Bin-dono grafą, kad jis iš anksto sutinkąs su lordo kanclerio nuomone. Kancleriu tuo metu buvo Viljamas Kauperis.

Pastarojo nereikia painioti su jo bendrapavardžiu ir amžininku Viljamu Kauperiu, anatomu ir Bidlo veikalų komentatorium, išleidusiu Anglijoje savo „Traktatą apie raumenis" beveik tuo pat metu, kaip Etjenas Abei išleido Prancūzijoje „Kaulų istoriją"; tarp chirurgo ir lordo yra skirtumas. Lordą Viljamą Kauperį išgarsino viena frazė, pasakyta ryšium su Talboto Jelvertono, Longvilio vikonto, byla. „Anglijos konstitucijai pero teisių grąžinimas kur kas svarbiau, negu karaliaus grąžinimas į sostą." Kelšore rastoji gertuvė nepaprastai sudomino lordą kanclerį.

Kiekvienas, pasakęs kokią nors principinę taisyklę, džiaugiasi proga ją pritaikyti gyvenime. O čia kaip tik pasitaikė pero teisių grąžinimo atvejis. Imtasi ieškoti Gvinpleno; jį buvo nesunku surasti iš skelbimo gatvėje. Hardkvanoną taip pat. Jis tebebuvo gyvas. Kalėjimas gali supūdyti žmogų, bet taip pat ir jį išsaugoti, jeigu kalinti reiškia išsaugoti. Bastilijose uždarytuosius retai kada jušin-

456

davo. Belangės nekeisdavo, kaip nekeičiamas numirėliui karstas. Hardkvanonas vis dar tebesėdėjo Četeme. Tereikėjo jį iš ten paimti. Iš Četemo jį perkėlė į Londoną.

Tuo pačiu metu pradėta rinkti žinias Šveicarijoje. Faktai visiškai pasitvirtino. Vevėjaus ir Lozanos atitinkamose įstaigose buvo padaryti lordo Linijaus, gyvenusio ištrėmime, sutuoktuvių liudijimo, vaiko gimimo metrikos, tėvo bei motinos mirimo liudijimų išrašai, ,,dėl visa ko" dviem patvirtintais egzemplioriais. Visa tai buvo atlikta griež

čiausioje paslaptyje, kaip anuomet sakoma, karališka skuba ir „kurmio tylėjimu", Bekono rekomenduojamu ir jo paties naudojamu, kurį vėliau Blekstounas įstatymu padarė . privalomą, vedant aukščiausiosios kanceliarijos ir valstybinius reikalus, o taipogi svarstant vadinamus senatoriškus klausimus.

Jussu regis ir parašas Džefris buvo pripažinti tikrais.

Tam, kas yra tyrinėjęs patologiniu požiūriu karalių užgaidus, pasireiškiančius žinomuoju posakiu „tokia mūsų

valia", šis jussu regis yra visai paprastas dalykas. Kodėl Jokūbas II, kuris, atrodo, turėjo slėpti tokius darbus, paliko rašytus pėdsakus, netgi rizikuodamas pakenkti sumanymo pasisekimui? Cinizmas. Pasipūtėliškas abejingumas. O, jūs manote, kad tik mergšės begėdės! Valstybės politika — irgi tokia pat.

Et se cupit aute videril. Padaryti nusikaltimą ir puikuotis juo lyg herbu — t o k i a yra visa istorija. Karalius išsitatuiruoja kaip galerininkas. Rūpi nepakliūti žandarui ir į istoriją, bet tuo pačiu būtų labai gaila, jei taip atsitiktų: norisi, kad pažintų ir ilgam atmintų, Pažiūrėkite į mano ranką, atkreipkite dėmesį į šį piešinį, meilės šventovę ir strėle pervertą liepsnojančią širdį — tai aš, Lasneris. Jussu regis. Tai aš, Jokūbas II. Įvykdžius blogą darbą, paženklinti jį savo žyme. Prie visų savo ypatybių

dar pridėti įžūlumą, pačiam išsiduoti, pasistengti, kad ne-1 Trokšt a save matyt i priešakyje (lot.).

doras poelgis nedingtų be žinios,— tuo ir pasireiškia akiplėšiškas piktadario pagyrūniškumas. Kristina suima Monaldeskį, išgauna iš jo prisipažinimą ir nužudo, sakydama: Aš — Švedijos karalienė, viešinti pas Prancūzijos karalių. Vienas tironas slepiasi kaip Tiberijus, kitas — giriasi kaip Pilypas II. Vienas labiau primena skorpioną, kitas — leopardą. Jokūbas II priklausė pastarajai atmainai. Jis, kaip žinome, priešingai Pilypui II, buvo atvira-

širdiško ir linksmo veido. Pilypas buvo rūškanas, Jokūbas — visada smagus. Ir nežiūrint to, žiaurus. Jokūbas II buvo gerutis tigras. Kaip ir Pilypas II, siaubingus savo nusikaltimus jis vykdė ramiai. Jis buvo išgama „viešpaties malone". Todėl jam ir nereikėdavo nieko dangstyti ar švelninti, žudydamas jis rėmėsi dieviškąja teise. Jis irgi mielai paliktų po savo mirties Simankaso archyvus, kur visi jo atentatai būtų sunumeruoti, pažymėti datomis, suskirstyti, aprūpinti kortelėmis ir tvarkingai sudėlioti kiekvienas atitinkamame skyriuje, kaip nuodai vaistinėje.

Pasirašyti savo nusikaltimus — karališkas mostas.

Kiekvienas atliktas darbas — tai įsakytinis vekselis, išduotas didžiojo nežinomojo mokėtojo vardu; šio pastarojo vekselio su grasiu perleidžiamuoju įrašu terminas ką tik suėjo.

Karalienė Ona, visai ne kaip moteris mokėjusi laikyti paslaptį, paprašė lordą kanclerį pateikti jai šiuo svarbiu klausimu slaptą pranešimą, vadinamą „pranešimą karališkajai ausiai". Sios rūšies pranešimai visada buvo labai paplitę monarchijose. Vienoje buvęs ausies patarėjas, didelė asmenybė rūmuose. Tai garbingos pareigos, siekian

čios Karolingų laikus, senųjų imperatoriškųjų chartijų

auricularius. Tas, kuris šnabžda į ausį imperatoriui.

Baronas Viljamas Kauperis, Anglijos kancleris, kuriuo pasitikėjo karalienė, nes jis buvo trumparegis kaip ir ji, jeigu ne dar labiau, surašė raštą, prasidedantį šiais žodžiais: „Du paukščius turėjo Saliamonas paliepimams vykdyti: dudutį „hudbud", kalbantį visomis kalbomis, ir ere-

m

lį ,,simurgankaSi, savo sparnų šešėliu uždengiantį dvide

šimties tūkstančių žmonių karavaną. Panašiai, tik gal bent kiek kitokiu būdu, apvaizda" ir 1.1. Lordas kancleris patvirtino faktą, kad perystės paveldėtojas buvęs pagrobtas ir sužalotas, o paskui surastas. Jis dėl to nė kiek nepriekaištavo Jokūbui II, kuris, beje, buvo karalienės tėvas. Jis netgi teikėsi suminėti jį pateisinančias priežastis.

Visų pirma nuo amžių monarchija laikosi nusistovėjusių

taisyklių. E senioratu eriplmus. In roturagio cadat \ Antra, karaliai turi luošinimo teisę. Čemberlenas tai patvirtino. Corpora et bona nostrorum subjectorum nostra sunt 2, yra pasakęs šlovingos ir šviesios atminties Jokūbas I. Karalystės labui būdavo išduriamos akys karališkojo kraujo kunigaikščiams. Ne vienas princas, perdaug artimas sostui, to paties sosto naudai buvo uždusintas tarp dviejų čiužinių, paskelbiant esą jis miręs nuo apopleksijos. O uždusinti — tai daugiau negu suluošinti. Tuniso karalius išplėšė akis savo tėvui, Mulei-Asemui, o ta

čiau jo pasiuntinių imperatorius neatsisakė priimti. Taigi karalius galįs įsakyti atimti savo valdiniui kurį nors sąnarį, kaip ir atimti luomines privilegijas ir 1.1., kas yra visiškai teisėta ir t. t. Bet vienas teisėtas veiksmas nepanaikina antro. „Jeigu skenduolis iškyla į paviršių gyvas, tai reiškia, kad dievas sušvelnino karaliaus nuosprendį. Jeigu paveldėtojas atsiranda, karūna jam turi būti sugrąžinta.

Taip pasielgta su lordu Ala, Nortumbrijos karaliumi, kuris irgi buvo fokusininku. Taip turi būti pasielgta ir su Gvinplenu, kuris taip pat yra karalius, t. y. lordas. Žeminantis amatas, kuriuo tenka kartais manytis, nė kiek netemdo herbo; paimkime kad ir Abdoionimą, karalių ir daržininką, šventą Juozapą, kuris buvo dailidė, Apoloną, kuris buvo dievas ir kartu piemuo." Žodžiu, mokytasis 1 Iš senjorat o išmetame . Į prasčiokystę nukrint a (lot.).

2 Mūsų valdinių kūna s ir turta i mum s priklaus o (Čemberlenas, II dalis, IV skyrius, 76 p.) (V. Hugo past.).

kancleris padarė išvadą, kad reikia grąžinti Fermenui lordui Klančarliui, neteisingai vadinamam Gvinplenu, visus turtus ir titulus, ,,su viena sąlyga, kad jis būtų suvestas akistaton su piktadariu Hardkvanonu ir kad pastarasis jį atpažintų. Tuo kancleris, konstitucinis karališkosios sąžinės sargas, galutinai nuramino tą sąžinę.

Prieraše lordas kancleris dar priminė, kad jeigu Hardkvanonas atsisakytų kalbėti, jam turėtų būti taikoma

„sunkioji ir kietoji kvota", ir tuo atveju, laukiant, kada ateis vadinamoji „mirties šalčio" valanda, kaip to reikalauja karaliaus Adelstano statutas, akistata turėsianti įvykti ketvirtąją dieną; tai iš tiesų kiek nepatogu, nes jeigu kankinamasis miršta antrąją arba trečiąją dieną, akistaton suvesti jau sunku; tačiau įstatymas lieka įstatymu. Jį taikant, visada susiduriama su tam tikrais nepatogumais.

Be to, lordas kancleris neabejojo, kad Hardkvanonas atpažins Gvinpleną.

Ona, pakankamai painformuota apie Gvinpleno subiaurojimą, nenorėdama nė truputėlio skriausti sesers, kuriai buvo atitekę Klančarlių valdos, su džiaugsmu nutarė, kad dabar kunigaikštienė Džoziana ištekėsianti už

naujojo lordo, t. y. už Gvinpleno.

Beje, grąžinti teises lordui Fermenui Klančarliui buvo labai paprasta, kadangi jis buvo tiesioginis ir teisėtas paveldėtojas. Abejotinais giminystės klausimais arba kada dėl perysčių in abeyance 1 ginčydavosi tolimi giminaičiai, reikėdavo atsiklausti lordų rūmų nuomonės. Taip, nesileidžiant giliai į praeitį, 1782 metais čia buvo išspręstas klausimas dėl Elizabetos Peri teisių į Sidnio baronystę; 1798 metais dėl Tomo Stepltono teisių į Bomono baronystę; 1803 metais dėl didžiai gerbiamo Taimvelo Bridžo teisių į Čandos baronystę; 1813 metais dėl generolo leitenanto Nolio teisių į Benberio perystę ir grafys-1 Peryst ė be savinink o (angl.).

460

tę ir t. t. Bet čia nieko panašaus nebuvo. Jokio bylinėjimosi, paveldimumas akivaizdus; aiški ir neginčytina teisė; nebuvo reikalo svarstyti šį klausimą lordų rūmuose, pakako, kad karalienė, dalyvaujant lordui kancleriui, pripažintų ir priimtų naująjį lordą.

Visa kam vadovavo Barkilfedras.

Jo nuopelnas, kad tas dalykas buvo tvarkomas su tokiu atsargumu, o paslaptis taip griežtai saugojama, jog nei Džoziana, nei lordas Deividas nenujautė, kaip sumaniai po jais kasamasi. Pasipūtėlę Džoziana apeiti buvo nesunku. Ji pati visų šalinosi. O lordą Deividą pasirūpinta išsiųsti jūron prie Flandrijos krantų. Jis nė nenumanė, kad greit neteks lordo titulo. Pažymėkime čia vieną smulkmeną. Už dešimt mylių nuo lordo Deivido vadovaujamos flotilės stovėjimo vietos, vienas kapitonas, pavarde Helibertonas, sumušė prancūzų laivyną. Grafas Pembrokas, tarybos pirmininkas, pasiūlė pakelti kapitoną Helibertoną į kontradmirolus. Ona išbraukė Heli-bertono pavardę ir jos vietoje įrašė lordo Deivido Deri-Moiro pavardę, idant lordas Deividas, sužinojęs, kad jis jau nebe peras, bent pasiguostų kontradmirolo laipsniu.

Ona jautėsi patenkinta. Šlykštus vyras seseriai, gra

žus laipsnis lordui Deividui. Kerštas eina ranka rankon su gerumu.

Jos didenybė netrukus galės pasidžiaugti savo pačios sugalvota komedija. Be to, ji sakėsi atitaisanti jos šviesiausiojo tėvo piktnaudžiavimą valdžia, grąžinanti perų

rūmams vieną jų narį, pasielgianti kaip didi karalienė, nes, pildydama dievo valią, globojanti nekaltą, o apvaizda, kurios šventi keliai nesuvokiami ir t. t. Kaip saldu padaryti teisingą darbą, nemalonų tam, kurio neapkenti.

Beje, karalienei užteko žinoti, kad būsimasis jos sesers vyras biaurus. Kuriuo atžvilgiu tasai Gvinplenas biaurus, kokio pobūdžio tas negražumas, Barkilfedras nematė

reikalo pranešti karalienei, o toji nesiteikė išklausti.

Tikrai karališkas nesidomėjimas. Be to, argi ne vis tiek?

161

Lordų rūmai jai galėjo būti tik dėkingi. Lordas kancleris, tasai orakulas, pasisakė. Atstatyti perą, reiškia atstatyti visą perų luomą. Siuo atveju karalystė pasirodė

gera ir patikima perų privilegijų saugotoja. Kad ir kažin koks būtų naujojo lordo veidas, jis negali būti kliuviniu teisei.

Maždaug šitaip sau pasakė Ona ir nuėjo tiesiai į tiksl ą — didį moters ir karalienės tikslą: pajusti pasitenkinimą.

Karalienė tuo metu gyveno Vindzore, todėl dvaro intrigos taip greit nepasiekė publikos.

Tik patys reikalingiausi asmenys buvo supažindinti su tuo, kas įvyks.

0 Barkilfedras džiūgavo, ir tai jo veidui teikė kažką kraupaus.

Kartais nieko nėra šlykštesnio pasaulyje už džiaugsmą.

J a m buvo smagu, kad jis pirmasis nustatė, ko verta Hardkvanono gertuvė. Jis netgi per daug nenustebo, stebisi siauro proto žmonės. Be to — argi netiesa? — tai buvo atpildas jam, taip ilgai tykojusiam prie atsitiktinumo durų. Kas laukia, sulaukia.

Sis nil mirari 1 buvo vienas neatskiriamų jo elgsenos bruožų. Tačiau širdies gilumoje, turime pripažinti, jis buvo apstulbintas. Jeigu kas nors būtų galėjęs nuplėšti nuo jo sąžinės kaukę, kuria jis dangstydavosi net prieš dievą, būtų štai ką išvydęs: kaip tik tuo metu Barkilfedras pradėjo suvokti, kad jis, toks menkas, nors ir artimas prie

šas, jokiu būdu nepajėgs pakenkti taip aukštai iškilusiai kunigaikštienei Džozianai. Jį ištiko pašėlęs slepiamos neapykantos priepuolis. Jis įpuolė į visišką neviltį. Ir juo didesnis buvo jo nusiminimas, juo labiau jis niršo. „Graužti žąslus" — skaudus, bet koks teisingas posakis! Piktas žmogus, graužiamas savo paties bejėgiškumo. Barkilfed-1 Niekuo nesistebėt i (lot.).

km

rui ar tik nekilo mintis atsisakyti ne tiek noro, kiek galimybės padaryti ką nors bloga Džozianai; ne tiek niršulio, kiek vilties jai įkąsti. Tačiau kokia gėda paleisti iš rankų

laimikį! Slėpti nuo šiol savo neapykantą, kaip slepiamas makštyse nebetinkamas durklas! Žiaurus pažeminimas.

Ir staiga kaip sykis (visatoje viešpataująs atsitiktinumas mėgsta tokius sutapimus) bangos atneša Hardkvanono gertuvę jam tiesiai į rankas. Nežinomybėje slypi kažkokios jėgos, atrodo, visada pasiruošusios pildyti blogio paliepimus. Sučiupęs po ranka pasitaikiusius du liudininkus, du abejingus admiraliteto pareigūnus, Barkilfedras atkemša gertuvę, randa joje pergamentą, išvynioja ir skaito...— Tik įsivaizduokite, kokiu šėtonišku džiaugsmu nušvito jo veidas!

Keista pagalvojus, kad jūra, vėjas, vandenyno platumos, potvyniai ir atoslūgiai, audros, štiliai, oro dvelkimas gali taip stengtis suteikti laimę vienam nenaudėliui. Ir šitoks bendradarbiavimas truko penkiolika metų. Koks paslaptingas vyksmas! Per tuos penkiolika metų vandenynas nė akimirkai nenutraukė to darbo. Bangos perda-vinėjo viena kitai paviršiun išnirusį butelį, povandeninės uolos mikliai saugojo stiklą, kad nesudužtų, gertuvėje neatsirado nė menkiausio įtrūkimo, kamštis išsilaikė sveikutėlis, dumbliai nesupūdė karklinio apypino, kiaukutai neišgraužė užrašo Hardkvanonas, vidun nepateko vandens, pelėsiai nesunaikino pergamento, raštas nuo drėgmės nesusiliejo,— kiek rūpesčio dėl visa to parodė jūros gelmės! Ir galų gale tai, ką Gerhardas sviedė tamsai, tamsa perdavė Barkilfedrui, ir laiškas, skirtas dievui, pateko į rankas velniui. Beribėje papiktnaudžiauta pasitikėjimu, ir niauri likimo ironija, besikišanti į šio pasaulio reikalus, prie šio sąžiningo triumfo — pamestasis vaikas Gvinplenas tampa, kuo buvo, lordu Klančarliu,— priplakė skaudinančią pergalę, padarė gerą darbą piktais tikslais, privertė teisingumą tarnauti neteisėtumui. Atėmus auką iš Jokūbo II, ją atiduoti į Barkilfedro nagus. IŠkė-

lus Gvinpleną, išduoti Džoziana... Barkilfedrui sekėsi, ir dėl to šitiek metų šėlstančių bangų keteros, škvalai supo, blaškė, purtė, mėtė, talandavo šį stiklinį indą, kuriame buvo susipynę tiek likimų! Dėl to buvo pasiekta tokia nuoširdi santarvė tarp vėjų, potvynių ir audrų! Išsijuosęs vilnijo stebuklas, kad įsiteiktų vienam niekingam padarui! Begalybė — žemės kirmino bendradarbė! Likimas turi tokių niūrių užgaidų.

Barkilfedrą persmelkė titaniška puikybė. Jis sakė sau, kad visa tai buvo padaryta dėl jo. Jis jautėsi esąs viso ko centras ir tikslas.

Jis apsiriko. Teisingai pažiūrėkime į šį atsitikimą. Ne tokia buvo tikroji prasmė pažymėtino įvykio, kuriuo pasinaudojo Barkilfedro neapykanta. Vandenynas, apsi-imdarnas būti našlaičiui tėvu ir motina, pasiuntė jo budeliams sniego audrą, sudaužė vaiką atstūmusią urką, prarijo sunertom rankom pasigailėjimo besišaukiančius žūstančiuosius, atmesdamas visus jų maldavimus ir priimdamas tiktai jų atgailą; audra gavo iš mirties rankų už tvirtą laivą, kur buvo piktadarystė, dūžtamą butelį, atpildą už

padarytą nuostolį; jūra pakeitė vaidmenį nelyginant pantera, tapusi motina ir ėmusi čiūčiuoti ne vaiką, bet jo dalią, tuo metu, kai tas vaikas augo, nežinodamas, ką dėl jo daro gelmės; vilnys, pastvėrusios numestą gertuvę, budriai saugojo praeitį, slepiančią savyje ateitį, uraganas geraširdiškai pūtė iš viršaus, srovės nešė trapųjį daiktą per visą neišmatuojamą vandens kelionę, dumbliai, go

ža, uolos, verdančios bedugnės rūpinosi nekaltuoju, bangos buvo nesutrikdomos kaip tyra sąžinė; chaosas atstatė tvarką, sutemų viešpatija pasibaigė šviesa, visa tamsa panaudota, idant patekėtų tiesos saulė; tremtinys kape susilaukė paguodos, paveldėtojas atgavo, kas jam priklauso, karaliaus įvykdytas nusikaltimas atitaisytas, mažo, silpno, apleisto kūdikio globėju sutiko būti pati begalybė,— štai ką būtų galėjęs pamatyti Barkilfedras šiame įvykyje, dėl kurio jis taip triumfavo, ir štai ko jis nepamatė. Jis nepagalvojo, kad visa tai buvo padaryta dėl Gvinpleno; jis pagalvojo, kad visa tai buvo padaryta dėl jo, Barkilfedro, ir kad jis to nusipelnė. Tokie jau yra šėtonai.

Beje, tik menkai pažįstąs gilų vandenyno švelnumą, galėtų stebėtis, kaip dužus indas išliko sveikas penkiolika metų. Penkiolika metų — vieni juokai. 1867 metų spalio ketvirtą dieną Morbihane, tarp Grua salos, Havro pusiasalio nerijos ir Klajūnų uolos, Port-Luji žvejai aptiko romėnišką amforą iš ketvirtojo amžiaus, nuo jūros vandens apakmenėjusią, išrašytą arabeskomis. Toji amfora praplaukiojo pusantro tūkstančio metų.

Kad ir kažin kaip Barkilfedras stengėsi dėtis šalta-krauju, jo nustebimas galėjo prilygti nebent jo džiaugsmui.

Viskas ėjo sklandžiai, viskas buvo lyg tyčia paruošta.

Jo neapykantą netrukus turėjo pasotinti įvykis, kurio atskiros išmėtytos nuotrupos pačios savaime atsidūrė jam po ranka. Jam tereikėjo jas tik sudėti viena prie kitos ir sulydyti. Sutaikyti dalis — vienas malonumas. Svarus darbas!

Gvinplenas! Sį vardą jis žinojo. M ase a ridens! Kaip ir visi, jis ėjo žiūrėti Žmogaus, kuris juokiasi. Skaitė iškabą, prikaltą prie Tedkasterio viešbučio, kaip skaitoma bet kokia teatro afiša, traukianti publiką; jis buvo atkreipęs į tą lentelę dėmesį ir dabar iš karto ją prisiminė

iki mažiausių smulkmenų, kurias, beje, vėliau patikrino; šioji afiša elektros kibirkšties greičiu iškilo prieš jo proto žvilgsnį, užimdama vietą jo sąmonėje šalia žuvusiųjų

pasirašytojo pergamento, kaip atsakas į klausimą, kaip mįslės įminimas, ir eilutės: ,,Čia galima pamatyti Gvinpleną, 1690 metų sausio 29 naktį dešimties metų amžiaus paliktą Portlendo pakrantėje" — staiga nušvito jo akims apokalipsine šviesa. Ant iškalbingai bylojančio mugės skelbimo jis regėjo liepsnojančias raides Mane-Tekel-Fares. Džozianos gyvenimo pastoliai staiga griuvo. Pražu-30. Žmogus, kuris juokiasi 465

X

vęs vaikas atsirado. Lordas Klančarlis yra. Deividas Deri-Moiras nustoja visko. Perystė, turtai, galybė, rangas,—

visa tai iš lordo Deivido pereina Gvinplenui. Viskas, pilys, medžioklės draustiniai, girios, rūmai, vilos, dvarai, o taip pat ir Džoziana atitenka Gvinplenui. O toji Džoziana, kas pagalvotų! Ką dabar ji turi? Ji, garsi ir išdidi, gauna strapailą juokdarį. Pamaiva gražuolė gauna pabaisą. Argi kas galėjo to tikėtis? Teisybė, kad Barkilfedras nesitvėrė džiaugsmu. Pikčiausios užmačios nublanksta prieš staigmeną, paruoštą tikrai pragarišku užmoju. Tikrovė, kai nori, daro stebuklus. Dabar Barkilfedrui visos jo ankstesnės svajonės atrodė kvailos. Jis pasiekė kur kas geresnių dalykų.

Net jeigu jo ruošiamas pakeitimas atsigręžtų prieš jį

patį, vis tiek jis jo neatsižadėtų. Esti piktų vabzdžių, kurie, išgylę nuodus, stimpa. Barkilfedras kaip tik ir buvo iš

tokių padarų.

Bet šį kartą jis veikė ne taipjau nesavanaudiškai. Lordas Deividas Deri-Moiras jam nieko nebuvo skolingas, o lordas Fermenas Klančarlis taps amžinu jo skolininku.

Globotinis Barkilfedras pasidarys globėju. Ir dar kieno globėju? Anglijos pero. Jis turės savo lordą! Lordą, savo rankų sukurtą lordą! Barkilfedras tikėjosi iš karto jį

paimsiąs į savo nagą. Ir tasai lordas būtų morganatinis karalienės svainis! Dėl savo biaurumo jis būtų tiek pat mielas karalienei, kiek nemielas Džozianai. Mokamai pasinaudojus šia palankia padėtimi, ir jis, Barkilfedras, apsivilkęs rimtais, kukliais rūbais, galėtų tapti žymiu žmogumi. Jį visą laiką traukė bažnyčia. Jis turėjo slaptą troškimą tapti vyskupu.

O kolei kas jis buvo laimingas.

Koks šaunus pasisekimas! Ir kaip atsitiktinumas puikiai atliko visą tą didžiulį darbą! Jo kerštą, nes jis tai vadino savo kerštu, jam švelniai atnešė bangos. Ne veltui jis tykojo pasaloje.

Povandeninė uola — tai jis. Sudužęs laivas —Džoziana. Džoziana susidaužė į Barkilfedrą! O, neišpasakytas piktadario džiūgavime!

Jis mikliai buvo įsisavinęs įtaigos meną, pasireiškiantį tuo, kad kito žmogaus prote padaromas mažytis įpiovimas, kur įdedama savo mintis; visą laiką stovėdamas nuošaly ir tartum nesikišdamas, Barkilfedras taip patvarkė, kad Džoziana nuvyktų į „Žaliosios dėžės" baraką ir pamatytų Gvinpleną. Pakenkti tai negalėjo. Pamatyti visą juokdario komedianto menkystę -— svarbi sumanyto plano dalis. Vėliau tai tik paaštrintų skonį.

Jis viską patyliukais paruošė iš anksto. Vieno dalyko jis tenorėjo: kad smūgis būtų staigus. Jo atliktą darbą būtų galima apibūdinti tik šiais keistais žodžiais: sukelti perkūniją.

Paruošęs dirvą, jis pasirūpino, kad visi įstatymų numatyti formalumai būtų atlikti. Paslaptis dėl to nė kiek n e n u k e n t ė j o : — t y l a — sudėtinė įstatymų dalis.

Hardkvanono akistata su Gvinplenu įvyko; Barkilfedras kaip tik tuo metu ten buvo; kuo ji baigėsi, skaitytojui jau žinoma.

Tą pačią dieną jos didenybės karalienės dvaro karieta visai netikėtai atvyko nuvežti ledi Džozianos iš Londono į Vindzorą, kur tuo metu buvo Ona. Džoziana, turėjusi savo planų, mielai būtų nepaklausiusi ar bent ma

žiausia dienai kitai atidėjusi kelionę, bet dvaro etiketas nepakenčia priešinimosi. Jai teko tučtuojau leistis į kelionę, pakeisti savo rezidenciją Hankervil-hauzą Londone į Korleone-lodžą Vindzore.

Kunigaikštienė Džoziana išvyko iš Londono tą pačią minutę, kai į Tedkasterio viešbutį prisistatė tuapentake suimti Gvinpleno ir nuvesti jį į Sautvorko kankinimų rūsį.

Kai ji atvažiavo į Vindzorą, juodosios krivūlės prievaizdas, saugojąs priimamojo kambario duris, jai prane

šė, kad jos didenybė užsidariusi su lordu kancleriu ir ga-A67

lėsianti ją priimti tik rytoj; ryšium su tuo kunigaikštienė

turinti pasilikti Korleone-Iodže, jos didenybės žinioje, ir jos didenybės įsakymai jai būsią perduoti tiesiogiai iš

pat ryto. Džoziana, baisiausiai apmaudaudama, grįžo namo, per vakarienę buvo blogos nuotaikos, skundėsi migrena, atleido visus, išskyrus savo pažą, po kurio laiko ir jį išsiuntė, o pati atsigulė, nors buvo dar šviesu.

Jau namuose ji sužinojo, kad rytoj taip pat laukiama atvykstant į Vindzorą lordo Deivido Deri-Moiro, kuris jūroje gavęs karalienės įsakymą nedelsiant prisistatyti į

dvarą.

III

N E R A Ž M O G A U S , K U R I S , I Š S I B I R O

S T A I G A N U B L O K Š T A S Į S E N E G A L Ą , N E P R A R A S T Ų S Ą M O N E S (HUMBOLTAS) Nieko nuostabaus, kad netgi stipriausias ir ištvermingiausias vyras apalpsta, staigiai sušertas likimo vėzdu.

Netikėtumas apglušina žmogų, kaip kirvapentė jautį.

Fransua d'AIbeskola, tas pats, kuris turkų uostuose sutraukydavo grandines, visą dieną išgulėjo be sąmonės, kai jį išrinko popiežium. O juk nuo kardinolo iki popie

žiaus atstumas mažesnis, negu nuo juokdario iki Anglijos pero.

Nėra nieko baisiau kaip netekti pusiausvyros.

Kai Gvinplenas atsipeikėjo ir atmerkė akis, buvo naktis. Jis sėdėjo krėsle vidury erdvaus kambario, kur visk a s — sienos, lubos, grindys — buvo raudono aksomo.

Ten ir vaikščiojama per aksomą. Salia stovėjo tas pats pilvotas plikagalvis senis kelionės apsiaustu, kuris pasirodė iš už stulpo Sautvorko rūsyje. Kambaryje buvo tik Gvinplenas ir šis žmogus. Abipus krėslo, ranka pasiekiami stovėjo du stalai, o ant j ų — p u o š n i o s žvakidės su ŠeŠio-JflS

mis uždegtomis vaškinėmis žvakėmis. Ant vieno stalo buvo padėti kažkokie popieriai ir dėžutė, o ant kito —

paauksuotas padėklas su lengva užkanda: šalta paukštiena, vynas, brendi.

Kadangi buvo giedra balandžio naktis, pro ilgą nuo pat žemės iki lubų langą buvo galima įžiūrėti kolonas, pusračiu supančias paradinį kiemą, kurio puošnų pagrindinį įėjimą sudarė treji vartai: vieneri labai platūs ir dveji žemesni; didieji vartai viduryje — karietoms, dešinėje ma

žesni — raiteliams ir siauri varteliai kairėje — pėstiesiems. Žibėjo vartų virbgaliai; pagrindinius vartus puošė

aukšta skulptūra. Kolonos greičiausiai buvo balto marmuro , lygiai kaip ir kiemo grindinys, atrodęs tarsi sniegu nuklotas, kurio baltų plokščių laukas juosė kažkokią, tamsoje vos išsiskiriančią mozaiką; ši mozaika dienos šviesoje būtų pasirodžiusi ne kas kita, kaip milžiniškas herbas, florentišku būdu atliktas iš įvairiaspalvio emalio.

Baliustradų zigzagai vingiavo aukštyn ir žemyn, žymėdami terasų laiptus. Kieme neaiškiai pro nakties rūką dūlavo didžiulis pastatas. Žvaigždėtas dangus atrodė tarsi sukarpytas įsirėžusio pilies silueto.

Buvo matyti milžiniškas stogas, išraityti kraigai, mansardos su antkakčiais kaip šalmai, kaminai, kylą lyg bokštai, atbrailos, nustatinėtos nejudančiais dievais ir deivėmis. Prietemoje pro kolonadą tryško vienas tų pasakiškų

fontanų, kurie, meiliai šnarėdami, liejasi iš baseino į baseiną, dulkia, krinta kaskadomis ir tarsi beprotiškai dosniai žarsto į visas šalis iš brangenybių dėžutės deimantus ir perlus, kad tik kaip nors nuvaikytų nuobodulį nuo juos supančių statulų. Rikiavosi ilgos eilės langų, kuriuos tarpsieniuose vieną nuo kito skyrė iškilūs herbiniai skydai su ginkluote ir biustai ant pastovų. Frontono cokolių viršuje karo trofėjai ir akmeniniai sultonuoti šalmai stovėjo pakaitomis su dievais.

Gilumoje kambario, kuriame buvo Gvinplenas, prie

šais langą, iš vienos pusės buvo matyti milžiniškas, iki pat lubų iškilęs židinys, o iš kitos pusės — po baldakimu viena iš tų plačiųjų ir aukštųjų feodališkų lovų, kur skersai išsitenka žmogus ir kur užlipama kopėčiomis. Lovos suoliukas stovėjo greta. Iš baldų pasieniais dar rikiavosi eilė

krėslų, o priešais juos — eilė kėdžių. Lubos buvo kupolo formos; židinyje smarkiai, kaip prancūzų krašte, liepsnojo malkos; iš skaidrios liepsnos, iš rausvai žalsvų jos liežuvių žinovas būtų nustatęs, kad kūrenama uosiu —

didžiulė anuomet prabanga; kambarys buvo toks didelis, jog dvi žvakidės neįstengė jo kaip reikiant apšviesti. Nuleistos, banguojančios portjeros rodė, kad iš čia galima susisiekti su kitais kambariais. Viskas buvo keturkampa, masyvu, pagal didingą, nors jau senstelėjusią Jokūbo I laikų madą. Ne tik kilimas, sienų apmušalai, bet ir viskas kambaryje buvo ryškiai raudono aksomo: baldakimas, lova, suolelis, užuolaidos, židinys, staltiesės, krėslai, kėdės. Šiaip jokių paauksinimų, tik lubose. Ten, vienodame atstume nuo visų keturių kampų, žėrėjo paplokščias, didžiulis, apvalus metalinis kaltas skydas, kur akį vėrė žibančios heraldinės puošmenos: tarp jų, ant dviejų gretimais suglaustų herbinių skydų, galėjai įžiūrėti barono lankelį ir markizo vainiką; ar tai buvo iš paauksuoto vario, ar iš paauksuoto sidabro — nežinia. Atrodė lyg ir iš

aukso. Tamsiame ištaigingų lubų skliaute šis dulsvai spindintis herbinis skydas švietė kaip saulė naktį.

Laisvėj nevaržomai išaugęs žmogus rūmuose jaučiasi beveik taip pat nesmagiai, kaip ir kalėjime. Tas ištaigingumas kelia nerimą. Kas galėtų gyventi šioje dieviškoje menėje? Kokiam milžinui priklauso visa ši didybė?

Kokio liūto irštva būtų šie rūmai?

Gvinplenas, vis dar neatsigavęs, jautė, kaip spaudžia jam širdį.

— Kur aš? — paklausė jis.

Priešais jį stovintis žmogus atsakė:

— Jūs savo namuose, milorde.

IV

K E R A I

Į paviršių išneriama tik po kurio laiko.

Gvinplenas buvo įmestas į pačią apstulbimo gylę.

Ne iš karto apsiprantama nežinomoje aplinkoje.

Mintys pakrinka kaip ir kariuomenės eilės; nelengva jas tuoj pat vėl sutelkti.

Jautiesi kažkoks suskaldytas. Keista pačiam regėti, kaip išlakstai į šalis.

Dievas — ranka, atsitiktinumas — mėtyklė, žmogus —

akmenukas. Pamėgink išmestas susilaikyli.

Gvinplenas —- teatleidžia skaitytojas tokį palyginimą—

atšokinėjo tartum sviedinys nuo vieno stebinančio įvykio prie kito. Po kunigaikštienės meilės laiško — Sautvorko kalėjimo požemis.

Gyvenime kai jau prasideda netikėtumai, būk pasiruošęs sutikti juos vieną po kito. Sykį atsilapoja šios baisiosios durys — ir staigmenos ūžtelia pro jas. Vos tik jūsų

sienoje atsiranda spraga — įvykiai vienas per kitą metasi į ją.'

Kas nors nepaprasta nepasitaiko tik vieną vienintelį

kartą.

Nepaprastas įvykis — tai vis tiek kaip tamsa. Tokia tamsa gaubė Gvinpleną. Tai, kas jam nutiko, atrodė nesuvokiama. Viską jis matė lyg pro rūką, kuris uždengia mūsų sąmonę po gilaus pergyvento smūgio, panašiai kaip po griūties dar ilgai tvyro dulkių debesis. Sukrėtimas persmelkė kiaurai. Nieko aiškaus nesimatė. Bet oras pamažėl visada praskaidrėja. Dulkės nusėda. Kas minutę nustebimas mažėja. Gvinplenas priminė žmogų, miegantį

atviromis akimis ir besistengiantį pamatyti, kas sapne su juo dedasi. Jis čia nuvydavo tą debesį, čia vėl leisdavo jam užslinkti. Protarpiais jam imdavo maišytis mintys.

Staigmenos užkluptas, jis pergyveno tą proto blaškymąsi, kada vieną akimirką viskas atrodo suprantama, o kitą 471

akimirką — vėl nebesuprantama. Kas nepažįsta tokios švytuoklės švytavimo smegenyse?

Palaipsniui Gvinpleno mintis ėmė apsiprasti mįslingo įvykio tamsoje, kaip anksčiau vyzdys apsiprato Sautvorko požemio tamsoje. Sunkiausia buvo išnarplioti visus tuos į vieną kamuolį susiraizgiusius įspūdžius. Kad protas galėtų suvokti tokią aibę nu likimų, reikia protarpiais atsikvėpti. Čiagi atsikvėpti nebuvo kada: įvykiai vienas po kito griūte griuvo, nė minutei neduodami atodūsio.

Įeidamas į šiurpųjį Sautvorko kalėjimo rūsį, Gvinplenas tikėjosi katorgininko pančių, o čia jį apvainikavo pero karūna. Kaip tat galėjo atsitikti? Tarp to, ko Gvinplenas bijojo ir kas įvyko, laiko atžvilgiu nesusidarė pakankamo atstumo, viskas rutuliojosi perdaug greitai, jo išgąstis perdaug staigiai pasikeitė kuo kitu, todėl ir susigaudyti buvo neįmanoma. Tie du kontrastai buvo perdaug arti vienas kito. Gvinplenas iš visų jėgų stengėsi ištraukti savo protą iš šių varžtų.

Jis tylėjo. Instinktas didelių sukrėtimų atvejais griebiasi gynybinės taktikos labiau, negu mes manome. Kas nieko nesako, atsilaiko prieš viską. Vienintelis ištrūkęs žodelis — ir nepažįstama krumplinė pavara žmogų patraukia po ratais.

Vargšas gyvena amžinoje baimėje, kad jo kas nesutraiškytų. Minia visada būkštauja, kad jos nesutryptų.

O Gvinplenas juk ilgokai išbuvo tos minios dalele.

Kartais žmogų apima keista nerimo būsena, kurią galima išreikšti žodžiais: ,,kažkas turi atsitikti." Gvinplenas kaip tik buvo tokioje būsenoje, kada žmogus nesijunti prisitaikęs prie susidariusios padėties, kada įtemptai lauki, kas bus toliau. Kažkas turi atsitikti. Kas? Nežinia. Kas ateis? Pažiūrėsim.

Didžpilvis pakartojo:

— Jūs savo namuose, milorde.

Gvinplenas apsičiupnojo. Nustebęs žmogus pirmiausia apsidairo, norėdamas įsitikinti, ar viskas tebėra savo vietoje, paskui apsičiupnoja, ar jis pats tebėra. Tikrai tai jam buvo sakoma; bet jis pats jau nebe tas. Be darbinių

drabužių ir be odinio antkrūtinio. Vilkėjo gelumbinę, sidabru ataustą liemenę ir atlasinį švarką, kuris pačiupinėjus atrodė buvo išsiuvinėtas auksu; liemenės kišenėje pūpsojo prikimšta piniginė. Ant siauro, aptempto klouno triko — pūstos, trumpos aksominės kelnės; kojos apautos raudonkulniais bateliais. Perkeldami į šiuos rūmus, jam ir drabužius pakeitė.

Žmogus kalbėjo toliau:

— Teikitės, jūsų aukštybe, atminti, kad aš vadinuosi Barkilfedru. Esu admiraliteto pareigūnas. Tai aš atidariau Hardkvanono gertuvę ir išleidau iš jos jūsų likimą. Pana

šiai kaip tas arabų pasakų žvejys, kurs išleido iš butelio milžiną.

Gvinplenas įsmeigė akis į besišypsantį kalbančiojo veidą.

Barkilfedras tęsė:

— Be šių rūmų, milorde, jums priklauso Hankervil-hauzas; dar didesnis negu šitieji. Jums priklauso Klančar-li-kaslis, jūsų perystės tėvonija, tvirtovė dar iš Eduardo Senojo laikų. Jūsų žinioje devyniolika teisėjų su visais jų

prižiūrimais kaimais ir valstiečiais. Tai leidžia suburti jums po savąja lordo ir bajoro vėliava apie aštuoniasde

šimt tūkstančių vasalų ir baudžiauninkų. Klančarlyje jūs esate pilnateisis teisėjas ir valdovas visų gėrybių ir žmonių, ir ten jūs galite vykdyti barono teismą. Karalius pranašesnis už jus tik tuo, kad turi teisę kaldinti pinigus.

Karalius, kurį normanų statutas vadina chief-signor !, turi teismą, dvarą ir antspaudą. Kitaip sakant, deda ant pinigų savo atvaizdą. Visais kitais atžvilgiais jūs esate toks pat karalius savo valdose, kaip jis savo karalystėje. Jūs, kaip baronas, turite teisę naudoti Anglijoje keturstulpes kartuves, o kaip markizas — septynstulpes kartuves Sici-1 Vyriausiu senjoru.

lijoje; paprasto bajoro teismas naudoja dvistulpes kartuves, kašteliono — tristulpes ir kunigaikščio — aštuonstul-pes kartuves. Senuosiuose Nortumbrijos laisvių raštuose jūs vadinamas princu. Jūs giminiuojatės su Airijos vikontais Valenšiais (jie taip pat Paueriai) ir su Škotijos grafais Emfreviliais (jie taip pat Angusai). Jūs esate klano galva kaip ir Kembeliai, Ardmanachai ir Makalumorai.

Jūs turite aštuonetą kaštelionijų: Rikalverį, Bakstoną, Hel-Kertersą, Homblį, Morikambą, Gumdraitą, Trenvordreitą ir kitas. Jūs turite teisę naudoti Pilinmoro durpynus ir Trento alebastro kasyklas; be to, jums dar priklauso visas Penetčeiso kraštas ir kalnas su senu miestu ant jo. Tasai miestas vadinasi Vainkontonu, o kalnas —

Moil-enli. Visa tai teikia jums keturiasdešimt tūkstančių

svarų sterlingų metinių pajamų, t. y. keturiasdešimt kartų

daugiau už tuos dvidešimt penkis tūkstančius frankų, kuriais pasitenkina koks nors prancūzų didikas.

Barkilfedrui bekalbant, Gvinplenas, kurio nuostaba vis augo, daug ką pradėjo prisiminti. Atsiminimai — gelmė, kurią vienas netyčia mestas žodis gali išjudinti iki dugno. Visus tuos Barkilfedro minimus vardus Gvinplenas žinojo. Būdoje, kur prabėgo jo vaikystė, jie buvo surašyti paskutinėse ant sienos kabojusių lentelių eilutėse: akys tiek metų mašinaliai klaidžiojo jomis, kad Gvinplenas tuos vardus buvo išmokęs mintinai. Apleistasis našlaitis, atėjęs į kilnojamą Veimauto balaganą, rado ten surašytą visą savo palikimą, kuris jo laukė; rytą pabudęs, vargšas berniukas pirmiausia perbėgdavo nerūpestingu ir išsiblaškiusiu žvilgsniu savo žemių valdas ir titulus. Viena keista smulkmena dar prisidėjo prie visų šių staigmenų: penkiolika metų jis, klajojančios trupės klounas, bastėsi nuo kryžkelės prie kryžkelės, pelnė kasdienę duoną, rinko grašius, mito trupiniais, skurdo, nors prieš akis turėjo savo lobių sąrašą.

Barkilfedras bakstelėjo smiliumi dėžutę ant stalo ir tarė:

47A

— Milorde, šioje dėžutėje yra du tūkstančiai ginėjų, kurias pradžiai jums siunčia didžiai maloningoji karalienė.

Gvinplenas sujudėjo:

— Tai bus mano tėvui Ursui,— tarė jis.

— Tebūnie, kaip sakote, milorde,— atsiliepė Barkilfedras.— Ursui, Tedkasterio viešbutyje. Įstatymininkas, atlydėjęs mus čia, tuoj ruošiasi grįžti atgal: jis ir įteiks pinigus. Gal būt, ir man pačiam teks vykti į Londoną.

Tada aš apsiimu tai atlikti.

— Aš pats jam nunešiu,— atkirto Gvinplenas.

Barkilfedras liovėsi šypsojęsis ir tarė:

— Neįmanoma.

Yra intonacijų, pabrėžiančių žodžius. Barkilfedras kaip tik tokiu balsu tai pasakė. Jis stabtelėjo, tartum padėdamas po šiuo žodžiu tašką. Paskui tęsė toliau tuo pagarbiu ir ypatingu tonu, kuriuo kalba tarnas, jausdamasis esąs ponu:

— Milorde, jūs esate už dvidešimt mylių nuo Londono, Korleone-Iodže, savo dvaro rezidencijoje, greta karališkosios Vindzoro pilies. Niekas nežino, kad jūs čia.

Jūs buvote atvežtas dengta karieta, kuri jūsų laukė prie Sautvorko kalėjimo vartų. Žmonės, pristatę jus į šiuos rūmus, nežino, kas jūs toks, bet mane pažįsta, ir to užtenka. Jūs galėjote patekti į šiuos apartamentus tik dėl to, kad aš turiu slaptąjį raktą. Namuose visi miega, ir dabar ne metas žadinti tarnus. Dėl to mes turime laiko išsiaiškinti, juo labiau, kad man nebe daug kas beliko pasakyti. Tučtuojau aš jums išdėstysiu. Tą padaryti man pavedė jos didenybė karalienė.

Kalbėdamas Barkilfedras ėmė sklaidyti popierius, gulinčius šalia dėžutės.

— Milorde, štai raštas, kad jūs esate peras. Stai jums priklausančio Sicilijos markizato liudijimas. Stai jūsų

aštuonių baronysčių pergamentai ir pažymėjimai, patvirtinti vienuolikos karalių antspaudais, pradedant Baldretu, Kento karaliumi, ir baigiant Jokūbu VI ir I, Anglijos ir Škotijos karaliumi. Štai jūsų vyresniškumo popieriai. Štai arendų sutartys rentoms gauti, jūsų feodų, alodų, valdi-nystės, žemių ir dvarų pavadinimai bei aprašymai. Vir

šum savo galvos, ant lubų, jūs matote skydą, tai jūsų dvi karūnos: perlais papuoštas barono lankelis ir dantytas markizo vainikas. Šalimais, rūbinėje, kabo raudono aksomo pero mantija, apvedžiota šermuonėlių kailiais. Šiandien, vos prieš keletą valandų, lordas kancleris ir didysis Anglijos maršalas, kuriems buvo pranešta apie jūsų akistatos su kompračikosu Hardkvanonu rezultatus, gavo jos didenybės nurodymus. Jos didenybė pasirašė, tuo pareikšdama savo valią, kuri prilygsta įstatymui. Visi formalumai atlikti. Rytoj, ne vėliau kaip rytoj, jūs būsite priimtas į lordų rūmus; ten jau kelios dienos svarstomas karūnos pateiktasis bilis padidinti šimtu tūkstančiu svarų sterlingų, t. y. dviem su puse milijono prancūziškų livrų, metinę sumą Kamberlendo kunigaikščiui, karalienės vyrui; jūs galėsite dalyvauti diskusijoje.

Barkilfedras stabtelėjo, iš lėto atsiduso ir vėl kalbėjo toliau:

— Tačiau reikalas galutinai dar nebaigtas. Prieš savo valią nebūsi Anglijos peru. Jeigu nesuprasite, ko iš jūsų

norima, viskas iširs ir savaime pasinaikins. Politikoje dažnai atsitinka, kad bebręstantis įvykis neišvysta dienos šviesos. Milorde, jus dar tebegaubia tyla. Lordų rūmai apie tai sužinos tik rytoj. Visas jūsų reikalas buvo laikomas paslaptyje valstybiniais sumetimais, kurie yra tokie svarbūs, jog tie keli aukšti asmenys, šiuo metu žiną apie jūsų buvimą ir jūsų teises, jas tučtuojau užmirš, jei valstybiniais sumetimais jiems bus įsakyta juos užmiršti. Kas slypi naktyje, gali naktyje ir likti. Jus nesunku nušluoti.

Ir tai juo lengviau, nes jūs turite brolį, nesantuokoje sugyventą jūsų tėvo su viena moterimi, kuri vėliau, jūsų

tėvui gyvenant ištrėmime, buvo tapusi karaliaus Karolio II meiluže, tad jūsų brolis dvare užima gerą padėtį; taigi 476

šitajam jūsų broliui, nors jis ir pavainikis, pereitų jūsų

perystė. Jūs šito norite? Nemanau. Taigi viskas priklauso nuo jūsų paties. Reikia paklusti karalienei. Jūs paliksite šiuos rūmus tiktai rytoj ir jos didenybės karieta nuvyk-site į lordų rūmus. Milorde, ar norite būti Anglijos peru?

Taip ar ne? Karalienė jūsų atžvilgiu turi kai kurių planų.

Ji numačiusi jus apvesdinti kone su karališko kraujo asmeniu. Lorde Fermenai Klančarli, ši akimirka lemiama.

Likimas, užtrenkęs vienas duris, tučtuojau atidaro kitas.

Žengus žingsnį pirmyn, atgal trauktis nebeįmanoma. Norint įgauti kitą pavidalą, pirmykščio tenka atsisakyti. Milorde, Gvinplenas mirė. Jūs mane suprantate?

Gvinplenas sudrebėjo nuo galvos iki kojų, bet greit susivaldė.

— Taip,— atsakė jis.

Barkilfedras šyptelėjo, nusilenkė, pasikišo dėžutę po apsiaustu ir išėjo.

V

M A N A I , K A D A T S I M E N I , O I Š T I E S Ų

P A M I R Š T I

Kas per keistos permainos kartais vyksta žmogaus sieloje!

Gvinplenas tuo pat metu iškilo ant viršukalnės ir nugarmėjo prarajon.

Jam svaigo galva.

Svaigo dvejaip.

Svaigo kylant ir svaigo krintant.

Lemtingas sutapimas.

Jautė, kaip kyla, bet nejautė, kaip krinta.

Baisu išvysti naujus tolius.

Perspektyva padeda susirasti kryptį, ne visada betgi teisingą.

Priešais Gvinpleną debesyse atsiveria pasakiška properša (gal būt, čia spąstai?), vienas debesis praplyšta, ir iš

jo išnyra gili žydrynė.

477

Tokia gili, jog atrodo tamsi lyg naktis.

Jis stovėjo ant kalno, nuo kur matyti žemės karalystės.

Kalnas juo baisesnis, kad tikrovėje tokio nėra. Tie, kurie stovi ant jo viršūnės, sapnuoja.

Čia gundo bedugnė, ir ji tokia stipri, kad pragaras ant šios viršūnės tikisi suvedžioti dangų, ir šėtonas čion užkelia dievą.

Suvilioti amžinybę — kas per keista viltis!

Kaip atsilaikyti žmogui ten, kur šėtonas gundo Jėzų?

Rūmai, pilys, galybė, turtai, prabanga, visokeriopa žmogiška laimė aplink, kiek tik akis užmato, begalinis viliojančių linksmybių pasaulis, kažkoks spindulingas abiejų pusrutulių žemėlapis, kurio centru tapai tu pats. Pavojingas miražas!

O dabar tegul skaitytojas įsivaizduoja, koks turėjo būti sukrėtimas, išvydus tokį regėjimą, iškilusį nelauktai, iš

anksto neparuoštam, neįspėtam, neperėjus tam tikrų

tarpsnių.

Žmogus, užmigęs kurmio urve, o atsibudęs ant Stras-burgo varpinės bokšto smaigalio — tai ir buvo Gvinplenas.

Svaigulys — savotiškai baisi aiškiaregystė. Ypač svaigulys, sukeltas dviejų priešingom kryptim besisukančių

judesių, kurie žmogų atgręžia vienu metu ir į šviesą, ir į naktį.

Ir per daug matai, ir per mažai.

Matai viską ir nieko. . •

Patiri kažką panašaus, ką šios knygos autorius vienoje vietoje pavadino „šviesos apakintas neregys".

Gvinplenas, pasilikęs vienas, ėmė žingsniuoti dideliais žingsniais. Pirma kunkuliavimas, paskui sprogimas.

Nors jis buvo sujaudrintas, negalėjo nustygti vietoje, bet mintys dirbo. Sis kunkuliavimas —- tai buvo atsiskaitymas. Gvinplenas sutelkė savo atsiminimus. Nuostabus dalykas: mes visada puikiausiai girdime tai, ką, atrodo, tik puse ausies tesiklausėme! Sautvorko kalėjime šerifo A78

perskaitytasis žuvusiųjų prisipažinimas visiškai aiškiai ir suprantamai iškilo jo sąmonėje; jis atsiminė kiekvieną žodį; jo padedamas, jis dabar kiaurai matė savo vaikystę.

Staiga jis sustojo, sudėtomis už nugaros rankomis, įspyręs akis į lubas ar į dangų — nesvarbu — žodžiu, į

aukštį.

— Atsiskaitymas atėjo,— pratarė jis.

Jis jautėsi, kaip tas iš vandens galvą iškišęs žmogus.

Jam atrodė, kad, nusitvėręs staigios šviesos siūlo, jis mato viską: praeitį, ateitį, dabartį.

•— A,— sušuko jis, nes galima sušukti ir mintyse,—

a, vadinasi, štai kaip! Aš gimiau lordu. Dabar viskas paaiškėja. Ak, aš buvau pavogtas, išduotas, pamestas, paliktas be palikimo, apleistas, pasmerktas pražūti. Penkiolika metų mano likimo lavoną supo bangos, kol pagaliau išmetė į krantą, ir jis, palietęs žemę, prisikėlė ir atgijo! Aš

atgimstu. Aš antrąkart gimstu! Aš aiškiai jausdavau, kad po mano skarmalais plaka ne menko juokdario širdis, o kai atsigręždavau į žmones, aiškiai jausdavau, kad jie —

kaimenė, ir aš ne šuo, o piemuo! Tautos piemenys, žmonių palydovai, vadovai ir valdovai — štai kas buvo mano tėvai! Tuo, kuo jie buvo, ir aš esu! Aš bajoras ir turiu špagą; aš baronas ir turiu šalmą! Aš markizas, ir mano skrybėlę puošia plunksnos. Aš peras ir turiu karūną. Ak, visa tai iš manęs buvo atimta! Aš buvau gimęs gyventi šviesoje, o mane nubloškė į tamsybes. Tie, kurie ištrėmė tėvą, pardavė vaiką. Kai mano tėvas mirė, jie ištraukė iš po jo galvos ištrėmimo akmenį, pasikištą vietoje pagalvio, parišo jį man po kaklu ir sviedė į pamazgų duobę. O, šitie galvažudžiai, kankinę mane vaikystėje, kaip gyvi stoja mano atminties gelmėse, aš vėl juos regiu. Aš buvau gyvos mėsos gabalas, varnų pulko draskomas kapinėse. Aš

plūdau krauju, aš šaukiau, užpultas visų tų baisių šmėklų. Ak, štai kur mane nubloškė,— po kojų praeiviams, kad mane kas tik nori mindžiotų, padarė paskutiniu iš

paskutiniųjų, žemesniu už baudžiauninką, už tarną, už

A79

algininką, už vergą, sviedė ten, kur chaosas virsta kloaka, į pačią išnykimo gelmę! Ir aš iš jos išnyru! Išlipu. Prisikeiki iš numirusiųjų! Aš čia! Stai ji, atpildo valanda!

Jis atsisėdo, vėl pakilo, susiėmė rankom galvą ir vėl tęsė toliau savo audringą vidinį monologą:

•— Kame aš? Ant pačios viršukalnės! Kur aš ką tik nukritau? Ant gūbrio! Si aukštuma, didybė, šis pasaulio kupolas, visagalybė — tai mano namai. Ore kybanti šventovė, ir aš esu vienas iš jos dievų. Ji nepasiekiama, o aš

j°je gyvenu. Sis spindulingas aukštis, į kurį žvelgdamas iš

apačios, turėdavau užmerkti akis, ši nieko nebijanti senjorija, ši nepaimama laimingųjų tvirtovė — ir aš į ją įžengiu. Aš joje esu. O, galutinis rato apsisukime! Buvau apa

čioje, o atsiradau viršuje. Viršuje visam laikui! Aš — lordas, nešiosiu purpurinę mantiją, ant galvos — dantytą karūną, dalyvausiu vainikuojant karalius, priiminėsiu jų

priesaiką, teisiu ministrus ir princus, žodžiu, gyvensiu. Iš

bedugnės, į kurią buvau įmestas, iškilau į pat dangaus vidurį. Man priklauso rūmai miestuose ir kaimuose, ištaigingi namai, sodai, medžioklės draustiniai, girios, karietos, milijonai, aš kelsiu puotas, leisiu įstatymus, pasirinktinai naudosiuos džiaugsmais ir malonumais, ir valkata Gvinplenas, neturėjęs teisės nusiskinti gėlės pievoje, galės raškyti žvaigždes nuo dangaus.

Šiurpu, kai tamsa užvaldo sielą. Tokiu būdu Gvinple-ne, kuris buvo didvyris ir gal dar nenustojo juo buvęs, dvasinė didybė užleido vietą materialinei didybei. Pragaištingas pasikeitimas. Aibės atlėkusių demonų įsilaužimas į dorybės buveinę. Staigmena, palietusi silpnąją žmogaus vietą. Visa, kas žema, nors ir laikoma aukšta,— garbėtroškos siekiai, įtartini užgaidai, aistros, geiduliai, kuriuos šalin nuo Gvinpleno vijo sveikas vargo vėjas, dabar audringai užvaldė šią taurią širdį. Ir ką dėl to kaltinti?

Pergamento lapą, rastą jūros atplukdytoje gertuvėje. Atsitiktinumo išprievartauta sąžinė — neretas reiškinys.

Gvinplenas dideliais gurkšniais gėrė puikybę, ir jo sie-ASO

loje darėsi vis tamsiau. Toks jau šio baisaus gėrimo poveikis.

Tasai apsvaigimas apėmė jį visą; jis ne tik kad nekovojo, tiesiog tuo mėgavosi. Taip atsitinka, ilgai kentus troškulį. Ar žmogus ne sėbras taurės, kurioje skandina savo protą? Gvinplenas visada paslapčiomis šito troško.

Nuolatos didžiūnų pusėn dirsčiojo; o dirsčioti — reiškia geisti. Ereliukas ne veltui gimsta arų lizde.

Būti lordu. Dabar protarpiais jam tai atrodė visai paprasta.

Vos kelios valandos tepraėjo, o kaip jau toli vakarykščia !

Kai gerai, neieškok geriau; šitų žabangų Gvinplenas neišvengė.

Vargas tam, apie kurį kalba: „Tas tai turi laimę!"

Prieš negandus lengviau atsispirti, negu prieš gerą gyvenimą. Iš nesėkmės greičiau galima sveikam išsikapanoti, negu iš sėkmės. Skurdas — Charibdė, turtai — Scilė.

Tuos, kurie atlaiko perkūnus, parbloškia ant žemės akinanti šviesa. Tu, kurs nepabūgai prarajos, bijok, kad tavęs nenuneštų debesų ir svajonių sparnuotasis legionas.

Kuo aukščiau kopsi, tuo mažesnis darysies. Lemtinga kritimo jėga slypi apoteozėje.

Sunku pažinti save laimėje. Atsitiktinumas visada su kauke. Niekas taip neapgauna, kaip šis veidas. Kas jis: apvaizda ar pikta lemtis?

Ne kiekvienas žiburys šviečia. Nes šviesa — tai tiesa, o ugnis gali būti ir klastinga. Jūs manote, kad ji apšviečia, ne, ji sudegina.

Naktis. Kažkieno ranka ant lango į tamsos viešpatiją stato žvakę, prastą, lajinę, kuri atrodo tartum žvaigždė.

Ir drugelis lekia į ją.

Ar galima jį dėl to kaltinti?

Ugnis apkeri drugelį, kaip gyvatė, savo žvilgsniu apkeri paukštį.

Būtų gerai, kad drugelis ir paukštis nelėktų į pra-31. Žmogus, kuris juokiasi

A81

žūtį, bet ar tai įmanoma? Ar įmanoma, kad lapas nepaklustų vėjui? Ar įmanoma, kad akmuo nepaklustų traukos dėsniui?

Grynai materialiniai klausimai, bet jie podraug ir moraliniai.

Po kunigaikštienės laiško'Gvinplenui pavyko atsitiesti.

Giliai suleisti ramsčiai atlaikė. Bet vėtra, nuščiuvusi viename horizonto pakrašty, ima siautėti kitame; likimą kaip ir gamtą pagauna baisus įtūžimas. Pirmas vėjo gūsis išjudina, antrasis — išrauna.

Argi ne taip išvirsta ąžuolai?

Taip ir tasai, kurs, būdamas vos dešimties metų, vienas ant Portlendo uolos, pasiruošęs kovai, drąsiai žiūrėjo į

akis priešininkams, su kuriais turėjo susiremti: siūtingam gūsiui, nunešusiam laivą, į kurį jis tikėjosi įsėsti; gelmei, atėmusiai iš jo išsigelbėjimo lentą, žiojinčiai tuštumai, kuri graso traukdamosi, žemei, atsisakiusiai suteikti jam prieglobstį, zenitui, atsisakiusiam užžiebti jam žvaigždę, negailestingai vienatvei, neįžvelgiamai tamsai, vandenynui, dangui, visiems beribės gaivalams ir visoms beribės mįslėms; tasai, kurs nesudrebėjo ir nepalinko, susidūręs su neaprėpiamu nežinomybės priešiškumu; tasai, kurs dar kūdikis nepabūgo nakties, kaip senovės Herkulis nepabūgo mirties, tasai, kurs šiose nelygiose grumtynėse metė

iššūkį ir nustatė prieš save visas galimybes išsigelbėti, paimdamas vaiką, pats vaikas būdamas; kurs užsikrovė naštą, pats būdamas pavargęs ir vos gyvas, pats nuplėšė nuo aplinkui tykojančių patamsio baidyklių antsnukius; kurs, ne pagal savo amžių tapęs tramdytoju, vos iš lopšio išsiritęs, gavo susiremti su likimu; tasai, kurio nuo kovos neatbaidė aiškus priešininko jėgų pranašumas, tasai, kurs matydamas, kaip staiga grėsmingai aplink jį pasislėpė

visa, kas gyva, susitaikė su tuo ir išdidus ėjo tolyn; tasai, kurs mokėjo vyriškai pakelti šaltį, troškulį, alkį, kurs, ūgiu pigmėjas, dvasia buvo milžinas,— tas pats Gvinplenas, kurs, nugalėjęs dviveidės prarajos — audros ir var-482

go — siūtingą vėją, susvyravo, papūtus silpnam dvelktelėjimui — tuštybei!

Taigi kai lemtis, panaudojusi viską, kas jos galioje, nelaimes, negandus, audras, stūgavimą, katastrofas, priešmirtines kančias, mato, kad žmogus atsilaikė, ji ima šypsotis, ir žmogus, staiga apgirtęs, nugriūna.

Lemties šypsnys! Ar galima įsivaizduoti ką nors baisiau? Tos paskutinės priemonės griebiasi negailestingasis sielų probuotojas, tiriąs žmones. Likimas — tai tigras, kuris tiesia aksominę leteną. Klastingas pasiruošimas. Koktus pabaisos meilumas.

Kad organizmas tįsdamas apsilpsta, kiekvienas pagal save žino. Staigus augimas sukelia sutrikimus ir karštį.

Gvinpleno smegenyse svaiginančiu sūkuriu skriejo spiečiai naujų įspūdžių, metamorfozė mainėsi visais at

šešėliais, vyko kažkokios keistos akistatos, praeitis atsidaužė į ateitį, atsirado du Gvinplenai, jis tapo dviašmeniu; užpakaly apsiskarmaliavęs vaikas, išėjęs iš nakties, klaidžiojąs, drebąs, alkanas, juokinąs žmones; priešakyje — spindintis, išsipustęs, išdidus senjoras, savo švytėjimu užtemdąs visą Londoną. Jis nusimetė vieną pavidalą ir įgavo kitą. Išlindo iš juokdario kailio ir įlindo į: lordo kailį. Pakeitus kailį, kartais pasikeičia ir siela. Protarpiais visa tai per daug panėšėjo į sapną. Tai buvo kartu gera ir bloga. Jis galvojo apie savo tėvą. Kaip skaudu nepažinti tėvo! Jis stengėsi jį įsivaizduoti. Jis galvojo apie brolį, apie kurį ką tik išgirdo. Vadinasi, yra šeima! Kaip!

Jis, Gvinplenas, turi šeimą! Jis blaškėsi fantastiškuose spėliojimuose. Vaizduotė jam piešė didingiausius vaizdus, priešais jį tartum debesys plaukė nematytos iškilmingos eisenos, jis girdėjo fanfarų garsus. : . ;\:

,,0, be t o , — galvojo jis,— aš būsiu iškalbus." .-:c Ir jis vaizdavosi, kaip iškilmingai 'įžengia"' į lordų rūmus. Jisatvyksta pilnas naujų minčių. Ko tik jis neturės pasakyti? Kiek daug visko jame susikaupė!.Jis, tiek-Visko matęs, tiek patyręs^iškejitė^ęs ir.pefgyvenęs,;Misįį&a-gal-483

va už juos pranašesnis ir galės jiems sušukti: „Visa, kas jums tolima, man buvo artima!" Šitiems iliuzijomis persisotinusiems patricijams jis svies į veidą tikrovę, ir jie sudrebės, nes jis bus teisus, ir jie plos, nes jis bus didis.

Jis iškils tarp visų tų galiūnų, galingiausias iš visų; jis atsistos prieš juos kaip šviesos nešėjas, nes jis parodys jiems tiesą, ir kaip kalavijo nešėjas, nes jis parodys jiems teisingumą! Koks triumfas!

Ir visą laiką kurdamas planus savo protu, sykiu ir blaivu, ir sukrėstu, jis elgėsi it kliedėdamas: čia susmukdavo pirmame pasitaikiusiame krėsle, čia užsigalvodavo apie kažką, čia vėl pašokdavo. Jis vaikščiojo ten ir atgal, apžiūrinėjo lubas, tyrinėjo karūnas, nagrinėjo jam nepa

žįstamus herbo ieroglifus, čiupinėjo sienų aksomą, stumdė kėdes, vartė pergamentus, skaitė vardus, skiemenavo pavadinimus — Bakstonas, Homblis, Gumdraitas, Hankervilis, Klančarlis — lygino antspaudų vašką, virbino karališkųjų antspaudų šilkines pinutes, prieidavo prie lango, pasiklausydavo fontano čiurlenimo, įsispoksodavo į statulas, lunatiko kantrumu skaičiavo marmuro kolonas ir sakė: „Visa tai tikrovė!"

Jis paliesdavo savo atlasinį švarką ir klausdavo save:

— Argi tai aš? Taip, aš.

Jame šėlo audra.

Pagautas šito sūkurio, ar jis bent jautėsi nusilpęs, pavargęs? Ar gėrė, valgė, miegojo? Jeigu ir darė, tai nesąmoningai. Stipriai dvasiškai sukrėstas žmogus savo fizinius poreikius tenkina, nedalyvaujant minčiai. Beje, Gvinpleno ir mintys buvo kaip dūmai. Argi tą akimirką, kai juoda lava išsiveržia iš kunkuliuojančio kraterio, ugnikalnis daug galvoja apie kalno papėdėje besiganančias bandas ?

Slinko valandos.

Ėmė aušti; prasidėjo diena. Baltas spindulys įspindo r į kambarį ir tuo pačiu į Gvinpleno protą.

— O Dėja? — priminė jam šviesa.

ŠEŠTOJI KNYGA

URSAUS METAMORFOZĖS

I

K Ą S A K O M I Z A N T R O P A S

Pamatęs Gvinpleną dingus Sautvorko kalėjimo vartuose, Ursus taip ir nustėro savo kamputyje, iš kur užsiglaudęs stebėjo. Dar ilgai jo ausyse netilo užraktų ir sklastų girgždesys; atrodė, tartum kalėjimas spygautų iš

džiaugsmo, prarijęs dar vieną nelaimingąjį. Jis laukė.

Ko? Jis tykojo. Ko? Sie nepermaldaujami vartai, sykį

užsivėrę, neatsidaro tučtuojau; sustingę jie stūkso tamsoje ir sunkiai darinėjasi, ypač jeigu reikia ką išleisti; įeiti — galima, išeiti-—kitas dalykas. Ursus tai žinojo.

Bet laukimas ne visada pareina nuo žmogaus valios, kartais lauki, pats visai to nenorėdamas; įsivarius ką daryti, atsiranda judesio inercija, kuri tebeveikia, net kai nebėra to siekiamojo objekto, kuri mus užvaldo ir stumia, versdama tam tikrą laiko tarpą tęsti, kas pradėta, nors tai daryti nebe tikslinga. Tuščias lūkuriavimas, beprasmiškas stoviniavimas, kurį kiekvienas mūsų turėjo progos patirti, gaištis, susidaranti mašinaliai, žmogui sutelkus visą savo dėmesį į dingusį daiktą. Niekam nepavyksta to išvengti.

Užsispiri kažkaip neperkalbamai, iki pasimiršimo. Pats nežinai, kodėl čia stovi, bet stovi, ir tiek. Tai, ką p r a dėjai aktyviai, toliau jau tęsi pasyviai. Toks atkaklumas išsekina, prislegia. Nors Ursus skyrėsi iš kitų, tačiau ir A85

jis, kaip bet kuris iš mūsų, stovėjo vietoje lyg prikaltas, kažko užsigalvojęs ir tuo pačiu budriai įsitempęs, paveiktas įvykio, prieš kurio visagalybę pasijunti bejėgis. Jo žvilgsnis klaidžiojo pajuodusiomis mūro sienomis, nuo žemosios prie aukštosios, nuo vartų su kartuvių kopėčiomis prie vartelių su kaukole; jis tartum buvo įspraustas į kalėjimo ir kapinių gniaužtus. Šioje nykioje gatvėje, kurios visi išsilenkdavo, praeivių buvo tiek mažai, kad niekas Ursaus nepastebėjo.

Pagaliau jis išlindo iš už kampo, kur buvo užsiglaudęs, tarsi iš būdelės, kur ėjo sargybą, ir lėtai nukiūtino namo. Jau temo —- taip ilgai jis čia prastovėjo. Kartkartėmis jis vis atsigrįždavo pažiūrėti į baisiuosius vartelius, už kurių dingo Gvinplenas. Senio žvilgsnis buvo stiklinis, bukas. Pasiekęs skersgatvio galą, Ursus pasuko į vieną gatvę, paskui į kitą, silpnai teatsimindamas kelią, kuriuo prieš keletą valandų buvo atėjęs. Jis nuolatos atsisukinė-

jo, tartum būtų galėjęs dar pamatyti kalėjimo vartus, nors toji gatvė liko toli užpakalyje. Pamažu jis artėjo prie Tarinzofildo. Skersgatviai, supantieji mugės aikštę, buvo tušti keliukai, praminti padaržėmis. Ursus susikūprinęs ėjo pagrioviais palei gyvatvores. Staiga jis stabtelėjo, atsitiesė ir sušuko:

— Juo geriau!

Ir čia pat sudavė kumščiais sau į galvą ir plekštelėjo per šlaunis,— mostas, rodąs, kad žmogus pagaliau suprato, kur šuo pakastas.

Ir patraukė toliau, čia burbėdamas sau po nosimi, Čia pakeldamas balsą:

— Na ir puiku! Ak tas skarmalius, plėšikas, nenaudėlis, plevėsa, maištininkas! Tai jo tauškalai apie vyresnybę jį čionai atvedė! Jis maištininkas. Ir aš laikiau pas save maištininką. Pagaliau jo atsikračiau. Tai laimė. Jis užtraukė mums gėdą. Pakliuvo paukštelis į katorgą. Juo geriau! Puikumėlis tų įstatymų! Ak nedėkingasai, aš gi tave užauginau! Na ir stenkis, žmogau! Kokio galo jam reikėjo malti liežuviu ir postringauti? Kištis į valstybės reikalus!

Na. jau atleiskite! Pačio kišenėje keletas sū, o paisto niekus apie mokesčius, apie vargšus. apie liaudį, apie dalykus, kurie jo visai neliečia! Įsileido svarstyti, kas yra penis! Jis piktai ir suktai kažką aiškino apie karališkąjį

varioką! Įžeidinėjo jos didenybės išleistus liardus! O juk fartingas tas pat, kas karalienė! Tai šventas atvaizdas. Po šimts, šventas atvaizdas. Turime mes karalienę galų gale ar ne? Tad gerbk jos pažaliavusius variokus. Valstybėje viena ir kita rišasi. Reikia tą gerai įsikalti į galvą. Šilto ir šalto esu matęs. Žinau tuos dalykus. Kas nors man pasakys: „Jūs, vadinasi, atsisakote nuo politikos?" Politika, mano mieli, man rūpi tiek, kiek pernykštis sniegas. Kartą man vienas baronetas sušėrė lazda. Ir aš tada sau pasakiau: „Gana, dabar aš suprantu, kas yra politika." Liaudis teturi tik liardą, ir tą paskutinį atiduoda karalienei, karalienė jį paima, ir liaudis jai už tą dėkoja. Nieko paprasčiau ir būti negali. Visa kita — lordų reikalas. Jų šviesybių dvasiškųjų ir pasaulietiškųjų lordų reikalas. O Gvinpleną — po raktu! Gvinpleną — katorgon! Taip jam ir reikia! Tai teisinga, puiku, atseikėta pelnytai ir pagal įstatymus. Pats kaltas. Neplepėk, ko nereikia. Ar tu koks lordas, kvaily? Wapentake suėmė jį, teismo vykdytojas išsivedė, šerifas jį laiko savo naguose. Siuo metu jį tikriausiai pešioja koks nors juodkepuris įstatymininkas.

Kaip jie apsukriai moka išlukštenti nusikaltimus! Patupdė balandėlį! Juo blogiau tau, juo geriau man! Dievaži, aš labai patenkintas. Atvirai prisipažinsiu, kad man ir sekasi. Kas per kvailystė šovė į galvą priglausti tą berniuką ir tą mergiūkštę! Taip ramiai mudu gyvenome su Homo! Ir ko tie nenaudėliai atsivilko į mano baraką? Ma

žai aš aplink juos tupinėjau, kol buvo bambliai ? Mažai įsikinkęs tampiau! Gražią porelę išgelbėjau! Jis — biaurus pabaisa, ji — abiem akim akla! Va ir atsisakinėk, žmogau, nuo visko. Kiek aš dėl jų badmiriavau! O jie užauga įr įsimyli vienas antrą! Abu labu luošu ir flirtais užsiiminėja! Rupūžė su kurmiu — nieko sau idilė! Ir visa tai dėjosi po mano stogu. Teisingumas turėjo tam padaryti galą.

Rupūžė kvarkė apie politiką, gerai! Ir štai aš laisvas. Kai ivapentake atėjo, aš iš pradžių apdujau, visada žmogus laime abejoji, man atrodė, kad čia vaidenasi, kad to negali būti, kad tai košmaras, kad man prisisapnavo. Bet ne, tai ne vaizduotės padarinys. Tikras dalykas. Gvinplenas iš tikrųjų sėdi kalėjime. Pati apvaizda tuo pasirūpino.

Ačiū jai. Tas pabaisa pridarė tiek triukšmo, jog atkreipė

valdžios dėmesį į mano įstaigą ir į mano vargšą vilką!

Gvinpleno nebėra! Iš karto abiejų atsikračiau. Vienu šūviu du kiškius paguldžiau! Nes Dėja nuo to mirs. Kai ji daugiau nebematys Gvinpleno,— o jinai, idiote, jį m a t o ! —

jai nebebus prasmės gyventi, ji tars sau: „Ką man daryti šiame pasaulyje?" Ir ji taip pat išsinešdins. Laimingo kelio! Velniop juos abu! Aš visada negalėjau jų pakęsti!

Stipk, Dėja! Ak, kaip aš patenkintas!

n

I R K Ą J I S D A R O

Jis grįžo į Tedkasterio viešbutį.

Išmušė pusę septynių, „šešias su puse", kaip sako anglai. Vos buvo pradėję temti.

Smuklininkas Niklsas stovėjo ant slenksčio. Iš ryto pergyventa baimė kaip iškreipė jo veidą, taip jis toks nusigandęs ir pasiliko.

Jau iš tolo pastebėjęs Ursų, šūktelėjo:

— Na kaip?

— Kas kaip?

— Ar grįš Gvinplenas? Jau seniai būtų laikas. Netrukus ir publika pradės rinktis. Ar šiandien vaidins Žmogus, kuris juokiasi?

A88

— Žmogus, kuris juokiasi — tai aš,-—atsakė Ursus.

Ir, dėbtelėjęs akimis į smuklininką, nusikvatojo visa erkle.

Paskui jis užlipo tiesiai į antrąjį aukštą, atidarė langą, tą, kur šalia kabojo viešbučio iškaba, persilenkė per palangę, ištiesė ranką ir, šiaip taip pasiekęs lentelę GVINP

LENAS — ŽMOGUS, KURIS JUOKIASI ir užrašą NU

GALĖTASIS CHAOSAS, pirmąją nukabino, antrąjį tiesiog plėšte nuplėšė, pasikišo po pažastim ir nusileido žemyn.

Smuklininkas Niklsas sekė jį akimis.

— Kodėl jūs tai nukabinote?

Ursus vėl nusikvatojo.

— Ko jūs juokiatės? — paklausė šeimininkas.

— Aš pasitraukiu į privatų gyvenimą.

Smuklininkas Niklsas suprato ir paliepė savo padėjėjui Govikemui paskelbti visiems, kas ateis, kad šį vakarą vaidinimo nebus. Jis nurito nuo durų statinę, kasininkės būdelę, ir pastatė ją apatinės salės kampe.

Po minutės Ursus jau kopė į „Žaliąją dėžę".

Padėjęs kampe abi lenteles, jis nuėjo į vadinamąją

„moterų pusę".

Dėja miegojo.

Ji, kaip visada, prigulė pokaičio ant savo lovos, nenu-sivilkusi, tik prasisegusi suknelę.

Prie jos susimąsčiusios sėdėjo Vinos ir Fibi, viena ant taburetės, kita tiesiog ant žemės.

Nors buvo vėlyvas metas, bet jos, baisiai susikrimtusios, dar nebuvo apsivilkusios deivių drabužiais. Taip ir kiūtojo šiurkščiavilnėmis palaidinėmis ir kiltiniais sijonais.

Ursus įdėmiai pasižiūrėjo į Dėją.

— Ji ruošiasi ilgesniam miegui,— burbtelėjo jis.

Ir kreipėsi į Fibi ir Vinos:

— Na, mano mielos, muzika baigta! Savo trimitus galite paslėpti į stalčių. Gerai padarėt, kad neišsipustėt deivėmis. Tokios, kaip dabar, jūs biaurokos, bet pasielgėte protingai. Na ir vaikščiokite sau sveikos savo sudriskusiais rauktinukais. Vaidinimo nebus nei šį vakarą, nei ryt, nei poryt, nei užporyt. Gvinpleno nebėr. Matysite Gvinpleną kaip savo ausis.

Ir vėl įsistebeilijo į Dėją.

— Koks jai bus smūgis! Ji užges kaip žvakė.

Ištempęs skruostus, pūstelėjo:

— Fu! — ir baigta.

Ir sausai sukikeno.

— Gvinpleno nebus ir nieko nebus. Tai tas pat, lyg aš netekčiau Homo. Ne, dar blogiau. Ji pasijus vienišesnė, negu bet kuri kita jos vietoje. Aklieji giliau liūdi, negu mes.

Jis priėjo prie langelio galinėje furgono sienoje.

— Kaip ilgėja dienos! Jau septynios, o dar šviesoka.

Tiek to, uždekime žvakę.

Jis išskėlė titnagu ugnį ir uždegė žibintą „Žaliosios dėžės" palubėje.

Paskui pasilenkė prie Dėjos:

— Dar gaus, ko gero, slogą. Jūs, bobos, per daug atsegiojote liemenę. Yra tokia prancūzų patarlė: Balandis tai dar ne gegužis:

Švarko nenusivilk, drauguži.

Pamatęs ant žemės smeigtuką, pakėlė ir įsismeigė į

rankovę. Paskui mosikuodamas ėmė dideliais žingsniais vaikščioti ten ir atgal.

— Aš nepasimečiau. Esu blaivaus, net pernelyg blaivaus proto. Mano išmanymu, taip ir turėjo atsitikti, ir aš visiškai tam pritariu. Kai ji prabus, aš jai išdėsiu viską, nieko nenuslėpdamas. Katastrofos ilgai neteks laukti.

Gvinpleno nebėra. Labanakt, Dėja! Kaip viskas gerai susiklostė! Gvinplenas — kalėjime, Dėja — kapuose. Kaip tik vienas kitam priešpriešiais. Mirties šokis. Du likimai nueina nuo scenos. Nusivilkim kostiumus. Užtrenkim yą-

490

lizą, kitaip sakant, karštą. Tai buvo du nevykėliai. Dėja be akių, Gvinplenas be veido. Ten, aukštybėse, gerasai dievas grąžins Dėjai akių šviesą, o Gvinplenui — grožį.

Mirtis atstato tvarką. Viskas gerai. Fibi, Vinos, savo būgnelius galite pakabinti ant vinies. Terūdija jūsų sugebėjimai kelti triukšmą, mano gražuolės. Nei vaidinti, nei trimituoti daugiau nebereikės. „Nugalėtasis chaosas" nugalėtas. Žmogus, kuris juokiasi, sudegė. Taran-tararan nutilo visam laikui. Toji Dėja vis tebemiega. Ir gerai daro.

Aš, ja dėtas, nebeatsibusčiau. Ek, ji greit vėl užmigs. Toks vieversėlis, kaip ji, netruks numirti. Stai ką reiškia užsiimti politika. Kokia pamoka! Kaip bekalbėsi, vyriausybės teisios! Gvinplenu pasirūpins šerifas, o Dėja —

duobkasys. Tai paralelė. Pamokanti simetrija. Tikiuosi, kad smuklininkas užrėmė duris. Šįvakar mes mirsime glaudžiame šeimos ratelyje. Tik ne aš ir ne Homo. Bet Dėja. O aš, kaip ir anksčiau, vėl trauksiu savo vežimaitį.

Aš sutvertas klajūniškam gyvenimui. Atleisiu abi merginas. Nė vienos nepasiliksiu. Aš linkęs tapti senu ištvirkėliu. Tarnaitė pas paleistuvį — tai tas pat, kas duona ant lentynos. Nenoriu pagundos. Ne mano jau amžiui.

Turpe senilis amor l. Keliausiu toliau gyvenimo taku vienas su savo Homo. Tai nustebs Homo! Kur Gvinplenas!

Kur Dėja? Mano senas bičiuli, štai mes vėl drauge. Po perkūnais, aš džiaugiuosi. Man skersai gerklės stovėjo ta jų idilė. Ak, tas padauža Gvinplenas nė negalvoja sugrįžti! Jis mus pametė! Gerai. Dabar Dėjos eilė. Ilgai laukti nereikės. Mėgstu užbaigtus dalykus. Nė piršto nepajudinsiu, kad sutrukdyčiau jai stipti. Stipk, girdi! O, ji prabunda!

Dėja atmerkė vokus, nes dauguma aklųjų miegodami užsimerkia. Švelnus, nekaltas jos veidelis spinduliuote spinduliavo.

Senio meilė gėdinga (lot.).

A9)

•— Ji šypsosi,— sumurmėjo Ursus,— o as juokiuosi.

Puiku.

Dėja šūktelėjo:

— Fibi! Vinos! Jau tikriausiai laikas pradėti vaidinimą. Aš, atrodo, ilgokai miegojau. Aprenkite mane.

Nei Fibi, nei Vinos nė nekrustelėjo.

Tuo tarpu aklas Dėjos žvilgsnis, kuriame buvo kažkas nenusakoma, susitiko su Ursaus akimis. Senis sudrebėjo.

— Ei, jūs ten! — suriko jis,— ką gi veikiate? Vinos, Fibi, argi negirdite, kad ponia jus šaukia. Apkurtote, ar ką? Greičiau! Tuoj prasidės vaidinimas.

Abi moterys apstulbusios pažvelgė į Ursų.

Ursus užriko:

•— Ar nematote, kad publika jau renkasi. Fibi, aprenk Dėją. Vinos, būgnelį!

Fibi buvo tikra paklusnybė, Vinos — pasyvumas. O

abi drauge — nuolankumo įkūnijimas. Jų šeimininkas Ursus visada joms buvo mįslė. Ko nesuprantama, tam paprastai visada paklūstama. Jos tiesiog pagalvojo, kad senis išsikraustė iš proto, ir dėl to įsakymą įvykdė. Fibi nukabino drabužius, o Vinos — būgnelį.

Fibi ėmė rengti Dėją. Ursus nuleido ,,moterų pusės"

uždangą ir, jau stovėdamas anapus, tęsė:

— Tik pažiūrėk, Gvinplenai! Jau daugiau kaip pusė

kiemo prisirinko. Tai grumdosi prie įėjimo. Kokia minia!

Na, ką tu pasakysi apie Fibi ir Vinos, jos, girdi, viso to nepastebėjo! Kokios tos čigonės kvailos! Kas per tamsa!

Neatkelk užuolaidos. Būk padorus, Dėja rengiasi.

Jis padarė pauzę, ir staiga pasigirdo šūktelėjimas:

— Kokia graži Dėja!

Tai buvo Gvinpleno balsas. Fibi su Vinos krūptelėjo ir atsigręžė. Gvinpleno balsas, tik iš Ursaus burnos.

Pro užuolaidos plyšį Ursus ženklu uždraudė joms stebėtis. '

Ir vėl Gvinpleno balsu tarė:

m

— Angelas!

Paskui Ursaus balsu atkirto:

— Dėja — angelas! Tu kuoktelėjai, Gvinplenai. Iš žinduolių tiktai šikšnosparniai skraidžioja.

Ir pridūrė:

— Stai ką, Gvinplenai, eik atrišti Homo. Tai bus daug protingiau.

Ir vikriai, lengvai kaip Gvinplenas nukaukšėjo užpakaliniais „Žaliosios dėžės" laipteliais. Tyčia pamėgdžiojo Gvinpleno tapsėjimą, kad Dėja girdėtų.

Kieme jis pamatė Govikemą, smalsiai bespoksantį į

visa, kas čia dedasi.

— Laikyk rieškutes,— sušnabždėjo jam Ursus.

Ir pripylė saują variokų.

Toks dosnumas sujaudino Govikemą.

— Klausyk, berniuk, pasilik kieme, strypčiok, šok, baladokis, rėkalok, stauk, švilpk, žvenk, plok, trypk kojomis, kvatok, sulaužyk ką nors.

Smuklininkas Niklsas, užsigavęs ir piktas, kad publika, atėjusi pasižiūrėti Žmogaus, kuris juokiasi, pasukdavo atgal ir nugužėdavo į kitus balaganus mugės aikštėje, už

šovė viešbučio duris; jis netgi atsisakė šį vakarą prekiauti gėralais, norėdamas išvengti įkyrių klausinėjimų.

Kadangi vaidinimas neįvyko, jis, neturėdamas ką veikti, su žvake rankoje žiūrėjo iš galerijos į kiemą. Ursus, atsargumo dėlei pridėjęs prie burnos delnus, jam šūktelėjo:

— Džentelmene, imkite pavyzdį iš savo tarno, spygaukite, vauksėkite, riaumokite.

Ir, sugrįžęs į „Žaliąją dėžę", tarė vilkui:

— Tu, Homo, stauk kaip išgalėdamas.

Vėl pakeldamas balsą, Ursus tarė:

— Žmonių daugiau, negu reikia. Manau, vaidinimas bus trankus.

Vinos mušė būgną.

Ursus kalbėjo toliau:

— Dėja aprengta. Tuoj bus galima pradėti. Nereikėjo tiek prileisti žmonių. Aibės prisigrūdo! Tik pažiūrėk, Gvinplenai! Padugnės šėlsta! Einu lažybų, kad šiandien surinksime pinigų kaip niekad. Ei jūs, nenaudėlės, duokit muziką! Eikš čia, Fibi, čiupk savo trimitą. Tu, Vinos, mušk savo būgną. Trenk, kad drebėtų. Fibi, atsistok Šlovės dievaitės poza. Mielos panelytės, mano manymu, jūs nepakankamai apsinuoginote. Nusimeskit liemenes.

Apsigaubkit gaziniu šydu. Publika mėgsta pasigrožėti moters kūnu. Tegul moralistai svaido perkūnus. Po šimts, galima leisti truputį nekuklumo. Daugiau aistros! Sudre-binkit orą pasiutusiom melodijom! Pūskit, trimituokit, tarškinkit! Tegriaudžia fanfaros ir būgnai! Kiek žmonių, vargše Gvinplenai!

Pertraukęs pats save, tarė:

— Gvinplenai, padėk man. Nuleiskim sienelę.

Ir tuo pačiu metu išskleidė savo nosinę.

— Bet pirma leisk man patrimituoti į savo skudurą.

Ir jis energingai išsišnypštė — būtinas pasiruošimas pilvakalbystei.

Įgrūdęs nosinę kišenėn, ištraukė kaiščius, paleido skridimus, kurie, kaip paprastai, sucypė. Sienelė nusileido.

— Gvinplenai, uždangos neatitrauk. Tegul sau būna nuleista, kol prasidės vaidinimas. O tai viskas matysis.

Jūs abi į avansceną. Muziką, panelytės! Bum! Bum! Žiūrovai visi kaip vienas. Padugnės. Dieve, kiek žmonių!

Čigonės, nuolankios kaip avelės, atsistojo su savo instrumentais įprastinėn vieton, abiejuose nuleistos sienelės kampuose.

Ursaus nebegalima buvo pažinti. Tai buvo ne vienas žmogus, o ištisa minia. Priverstas iš tuštumos sukurti gausybę, jis pasitelkė pagalbon nuostabiąją pilvakalbystę.

Visas žmonių ir gyvulių balsų orkestras, kurį jis nešiojo savyje, iš karto įsijungė. Ursus vienas atstojo ištisą legioną. Užsimerkęs galėjai pamanyti esąs viešojoje aikštėje švenčių ar sambrūzdžių dienomis. Šūkalojimų, riksmų sūkurys veržėsi iš Ursaus koserės: jis dainavo, tauškė,

m

plepėjo, kosėjo, spiaudė, Čiaudėjo, uostė taboką, šnekučiavosi, klausinėjo ir atsakinėjo, ir visa 1 p" w v o ^; —

metu. Pynėsi skiemenų nuotrupom. _ U o ^

girdėti vyrų, moterų, vaikų baisa.,

misas gatvės triukšmas. Pro šitą gaudesį lyg p o . , m išsiskyrė keista kakofonija, vištų kudakavimu kniaukimas, žindomų kūdikių verksmas. Prikirtu: ^ais pasais rėkalojo girtuokliai, nepatenkinti suurgzttavo Šunys, kai jiems kas numindavo leteną. Balsai sklido iš toli ir iš

arti, iš aukštai ir iš žemai, iš pirmųjų eilių ir iš paskutiniųjų. Visumoje tai buvo ūžesys, atskirai paėmus, kiekvienas garsas — riksmas. Ursus daužė kumščiais, trypė

kojomis, jo balsas čia ataidėdavo iš kiemo g'lumos. čia pasigirsdavo lyg iš po žemių. Visa tai buvo audringa ir gerai pažįstama. Jo šnabždesys virsdavo triukšmu, triukš

mas — sambrūzdžiu, sambrūzdis — uraganu. Jis buvo vienas, bet atstojo visus. Monologas ir balsų choras. Kaip yra akių apgaulė, taip yra ir klausos apgaulė. Ką Protėjas da rė akiai, Ursus darė ausiai. Nieko nėra nuostabiau kaip šitoks minios klegesio pamėgdžiojimas. Kartkartėmis jis praskleisdavo „moterų pusės" užuolaidą ir žiūrėdavo į

Dėją. Ji klausėsi.

Kieme ne mažiau šėlo Govikemas.

Vinos su Fibi sąžiningai trimitavo ir įnirtingai barškino būgnelias. Smuklininkas Niklsas, vienintelis žiūrovas, lygiai kaip ir jos, sau vienas nusprendė, kad Ursus išėjo iš proto; beje, tai buvo tik dar viena pilkšva smulkmena, pridėta prie jo melancholijos. Šaunusis smuklininkas bumbėjo: „Kas per netvarka!" Jis buvo rimtas kaip kiekvienas, kas neužmiršta, kad yra įstatymai.

Govikemas, džiaugdamasis, kad gali kuo nors prisidėti prie netvarkos, siautėjo ne mažiau už patį Ursų. Tatai jį linksmino. Be to, jis pelnėsi pinigų.

Homo buvo susimąstęs.

Į tą triukšmą Ursus sugebėdavo įterpti ir atskirus žodžius.

— Kaip paprastai, Gvinplenai, vėl pinklės. Mūsų konkurentai kasasi po mūsų pasisekimo pamatais. Švilpimas tik pagardina pergalę. O, be to, žmonių susirinko devynios galybės. Jiems ankšta. Menkas malonumas, kada kaimynas nuolat baksnoja alkūne. Kad tik jie nesulau

žytų suolų! Tapsime nesupratingos, tamsios minios auka.

Ak, jeigu mūsų bičiulis Tom-Džim-Džekas būtų čia! Bet jis nebeateina. Tik pažiūrėk į tas galvas viena viršum kitos. Stovintieji neatrodo patenkinti, nors, pasak didžio mokslininko Galeno, stovima padėtis stiprina organizmą. Spektaklį mes sutrumpinsime. Kadangi tėra paskelbtas tiktai „Nugalėtasis chaosas", „Ursaus Rursaus"

nebevaidinsime. Nors tiek išlošime. Kokia erzelynė! O

akla, nerimstanti minia! Pridarys ji mums nuostolių! Betgi negali visą laiką taip tęstis. Mes negalėsime vaidinti.

Žmonės negirdės nė vieno pjesės žodžio. Aš jiems pasakysiu prakalbą. Gvinplenai, praskleisk truputėlį uždangą.

Piliečiai...

Čia Ursus pats save pertraukė, surikdamas drebančiu, spigiu balsu:

— Šalin senį!

Ir vėl savo balsu tęsė:

— Atrodo, publika mane užgaulioja. Ciceronas buvo teisus: plebs, fex urbis l. Nieko, pagraudensime tamsią minią. Sunku bus priversti ją klausyti. Vis dėlto pamėginsiu. Žmogau, atlik savo pareigą. Gvinplenai, matai tą megerą! Kaip ji griežia dantimis!

Ursus stabtelėjo ir sugriežė dantimis. Homo, suklaidintas, pasekė jo pavyzdžiu; prisidėjo ir Govikemas.

Ursus kalbėjo toliau:

— Moterys blogesnės už vyrus. Momentas ne iš palankiųjų. Tiek to, išmėginkime žodžio galią. Gražbylystė niekad nepakenks. Paklausyk, Gvinplenai, meilikauja-1 Prastuomen ė — sostinės padugnė s (lot.).

m

mos įžangos. Pilietės ir piliečiai, as — lokys. Kalbėdamas su jumis, aš nusiimu savo galvą. Nuolankiai prašau tylos, Pamėgdžiodamas minios šūksnį, Ursus riktelėjo:

•— Bambeklis!

Ir tęsė toliau:

— Aš didžiai gerbiu savo klausytojus. Bambeklis —

šūksnis ne blogesnis už bet kurį kitą. Sveikinu tave, niekingas knibždėlyne. Kad jūs čia visi šunsnukiai, aš tuo nė

kiek neabejoju. Bet dėl to mano pagarba jums nė kiek nesumažėja. Pagarba, taip sakant, sąmoninga. Žemai lenkiuosi jums, ponai gribišiai, kurie mane pagerbėte savo atsilankymu. Jūsų tarpe yra luošių, bet manęs tai neužgauna. Šlubiai ir kupriai — būdingas gamtos reiškinys.

Kupranugaris turi kuprą, bizonas — storą sprandą; opšraus abi kairės kojos trumpesnės už dešines; tai nustatė

dar Aristotelis savo traktate apie gyvulių eigastį. Tie iš

jūsų, kurie turi dvejus marškinius, vienais vilki, antrus neša pas palūkininką. Aš tai žinau. Albukerkas užstatydavo savo ūsus, o šv. Dionizas — savo aureolę. Žydai skolindavo pinigus net už aureolę. Sektini pavyzdžiai. Turėti skolų — vadinasi, jau šį tą turėti. Jūsų asmenyje gerbiu elgetas.

Ursus nutraukė save, žemu bosu šūkteldamas:

— Asilų asilas!

Ir atsakė kuo mandagiausiai:

— Sutinku. Aš mokslinčius. Nuolankiai atsiprašau.

Moksliniu požiūriu aš ir pats neapkenčiu mokslo. Nemokšiškumas tai toks daiktas, iš kurio galima pramisti; mokslas — tai toks daiktas, iš kurio galima gyventi tik pasnikiškai. Aplamai, tenka rinktis: arba būti mokslin

čium ir liesėti, arba būti asilu ir skabyti žolę. O piliečiai, skabykite žolę. Mokslas nevertas, kad dėl jo atsisakytum skanaus kąsnelio. Aš labiau mėgstu valgyti minkštą jautieną nuo kryžkaulio, negu žinoti, kaip ji vadinasi lotyniškai. Aš teturiu vieną gerą privalumą: mano akys sausoj vietoj. Kaip jūs mane matote, aš niekad neverkiau.

32. Žmogus, kuris juokiasi

Reikia pasakyti", kad ir patenkintas aš niekad nebuvau.

Niekados. Netgi pats savimi. Aš save niekinu. Bet atkreipsiu čia esančiųjų opozicijos atstovų dėmesį, kad jeigu Ursus tiktai mokslinčius, tai Gvinplenas — tikras artistas.

Jis vėl sušnirpštė:

— Bambeklis!

Ir dėstė toliau:

— Vėl bambeklis! Tai jau prieštaravimas. Tačiau aš

jį praleidžiu negirdomis. O šalia Gvinpleno, mano ponai ir ponios, jūs matote kitą artistą, įžymųjį gauruotąjį, su mumis keliaujantį senjorą Homo, kadaise laukinį šunį, o dabar civilizuotą vilką ir ištikimą jos didenybės pavaldinį.

Homo yra įvairiaspalvio ir neprilygstamo talento minias.

Būkite atidūs ir susikaupę. Jūs tučtuojau išvysite vaidinant Homo, taipogi ir Gvinpleną, o meną reikia gerbti.

Tai pritinka didžiosioms nacijoms. Negi jūs miške augę?

O jeigu ir taip, sylvae sunt consule dlgnae l. Du artistai atstoja vieną konsulą. Puiku. Į mane ką tik paleido kopūsto kotu. Bet nepataikė. Tai man nesutrukdys kalbėti.

Priešingai. Išvengęs pavojaus, daraisi plepiu. Garrula pe-ricula, sako Juvenalis. O žmonės, jūsų tarpe yra girtuoklių, vyrų ir moterų. Tai labai gerai. Girti vyrai šlykštūs, girtos bobos biaurios. Jūs turite šimtus svarių priežasčių

susigrūsti čia, smuklėje, ant šitų suolų: dykinėjimas, tinginystė, laisvalaikis tarp dviejų vagysčių, porteris, elis, stautas, salykliniai gėrimai, brendi, džinas ir vienos lyties trauka prie kitos. Tiesiog nuostabu. Žaismingas protas čia rastų didį pritaikymą. Bet aš susilaikau. Gašlumas —

tegul. Tiktai ir orgijoje reikia prisilaikyti tam tikro padorumo. Jūs linksmi, bet triukšmingi. Jūs nuostabiai pamėgdžiojate gyvulių balsus; bet ką jūs pasakytumėt, jeigu meilautumėtės su ledi kokioje smuklėje, o aš stovėčiau šalia jūsų ir amsėčiau? Tai jums trukdytų. Na va, ir jūs mums trukdote. Leidžiu jums nutilti. Menui reikia skirti 1 Tebūni e miška i verti konsul o (lot.).

£98

ne mažiau pagarbos, kaip ištvirkavimui. Aš kalbu su jumis padorių žmonių kalba.

Ir pats ant savęs užriko:

— Kad tave kur drugys uždusintų sykiu su tavo antakiais, stirksančiais it rugių varpos!

Ir tučtuojau atkirto:

— Gerbiamieji ponai, palikite rugių varpas ramybėje.

Nuodėmė įžeidinėti augalus, lyginant juos su žmonėmis ar su gyvuliais. Be to, drugys ne dusina, o krečia. Nevykusi metafora. Prašau tylos! Atleiskite už atvirumą, bet aš pasakysiu, kad jums bent kiek trūksta tos didybės, kuri būdinga tikram anglui džentelmenui. Aš konstatuoju faktą, jog tie, kuriems iš batų kyšo nykščiai, deda savo kojas priekiniams žiūrovams ant pečių; tatai leidžia da moms padaryti išvadą, jog puspadžiai visada pradyla toje vietoje, kur labiausiai išsišauna pėdos kaulai. Jūs ma

žiau rodykite savo kojas, o daugiau rankas. Aš pastebiu čia ilgapirščių, kurie mikliai įlenda į savo kvailų kaimynų

kišenes. Brangūs kišenvagiai, turėkit gėdos! Apkumščiuo-kite artimą, jei norite, tik neapkraustinėkite jo. Žmogus ne taip supyks, jeigu jam pamušite akį, negu kad nudžiausite iš jo varioką. Tad geriau suknežinkit nosį. Miestelėnui pinigas brangesnis už grožį. Beje, teikitės priimti mano palankumą jums. Aš anaiptol nesu toks pedantas, kad plūsčiau apgavikus. Blogis yra žemėje. Kiekvienas nuo jo kenčia, ir kiekvienas jį daro. Niekas nėra laisvas nuo savo nuodėmių biaurėsties. Aš kalbu tik apie pastarąją nuodėmę. Ar mes visi nepatiriame šitokio knie-tulio? Dievas, ir tas kasosi, velnio įgeltas. Aš ir pats ne kartą esu suklydęs. Plauclite, cives !.

Čia Ursus paimitavo pratisą minios niurnesį, paskui užbaigė savo kalbą šiais žodžiais:

— Milordai ir ponai, aš matau, kad mano kalba turėjo laimę jums nepatikti. Aš valandėlei pasišalinsiu, kad 1 Plokite , piliečiai [lot.). ' ... ...... ... i negirdėčiau jūsų švilpimo. Tuojau vėl užsidėsiu savo galvą, ir vaidinimas prasidės.

Ir jau nebe oratorišku, o savo paprastu balsu tarė:

— Užtrauk uždangą. Atsipūsim bent kiek. Aš kalbėjau, lyg medum tepiau. Aš puikiai kalbėjau. Vadinau juos milordais ir ponais. Stengiausi įsiteikti, bet veltui. Ką tu pasakysi apie tą šunaują, Gvinplenai? Kaip aiškiai matyti, kiek negerovių teko iškentėti Anglijai per pastaruosius keturiasdešimt metų dėl tų surūgėlių ir suktų žmonių.

Senovės anglai buvo karingi, o šitieji — paniurę, susimąstę ir didžiuojasi savo panieka įstatymams bei karaliaus valdžios nepripažinimu. Aš padariau viską, ką tik gali žmogaus iškalbingumas. Bėriau metonimijas, puikias kaip žydintys jaunuolio skruostai. Ar suminkštėjo jų širdys? Labai abejoju. Ko galima tikėtis iš tautos, kuri nepaprastai daug ryja ir tiek surūko tabokos, kad netgi šios šalies rašytojai savo kūrinius rašo, neišleisdami pypkės iš burnos! Na, tiek to, pradedam vaidinimą.

Atitraukiamos uždangos žiedai nučiuožė viela. Čigonės liovėsi būgnijusios. Ursus nusikabino savo rylą, atliko preliudiją ir tarė pusbalsiu:

— Žiū, Gvinplenai, kaip slėpininga!

Paskui su vilku puolė ant jo.

Tačiau drauge su ryla Ursus nusikabino ir vieną labai gauruotą savo peruką, kurį numetė į kampą, kad prireikus turėtų po ranka.

„Nugalėtojo chaoso" vaidinimas vyko beveik kaip paprastai, tiktai nebuvo žydrojo apšvietimo ir magiškųjų

efektų. Vilkas vaidino kuo sąžiningiausiai. Reikiamą akimirką pasirodė Dėja ir savo virpančiu dievišku balseliu šūktelėjo Gvinpleną. Ji ištiesė ranką, ieškodama jo galvos...

Ursus puolė prie peruko, krestelėjęs užsimaukšlino jį, patyliukais, užgniaužęs kvapą, prisiartino ir pakišo savo kudlotą galvą po Dėjos ranka.

Paskui, pasitelkęs visą savo meną ir nutaisęs Gvinp-

500

leno balsą, jausmingai, su neapsakoma meile sudainavo pabaisos atsakymą į dvasios šauksmą.

Ir jam taip nuostabiai pavyko, jog abi čigonės ir šį

kartą ėmė akimis ieškoti Gvinpleno, išsigandusios, kad girdi balsą, o jo paties nemato.

Sužavėtas Govikemas ėmė trypti, ploti, daužyti rankomis, kelti olimpinį triukšmą, vienas pats kvatodamas lyg būrys dievų. Berniukas, turime pasakyti, pasirodė talentingas žiūrovas kaip reta.

Fibi ir Vinos, Ursaus valdomi automatai, kaip ir kitais kartais, trenkė savo instrumentais, variniu trimitu ir asilo oda aptemptu būgnu: tie kurtinantys muzikos garsai skelbdavo, kad vaidinimas baigtas, ir palydėdavo besiskirstančius žiūrovus.

Ursus pakilo, visas apsipylęs prakaitu.

Jis patyliukais pašnabždėjo Homo:

— Supranti, reikėjo laimėti laiko. Atrodo, mums tai pavyko. Išsisukau ne per blogiausiai, nors buvo dėl ko pamesti galvą. Gvinplenas dar gali rytoj sugrįžti. Kam be laiko žudyti Dėją? Tau vienam aš galiu tai paaiškinti.

Jis nusiėmė peruką ir nusišluostė kaktą.

— Aš genialus pilvakalbys,— sumurmėjo jis.— Tai bent parodžiau! Prašokau patį Brabantą, prancūzų karaliaus Pranciškaus I pilvakalbį. Dėja tikra, kad Gvinplenas su mumis.

•— Ursau,— pratarė Dėja,— o kur Gvinplenas?

Ursus krūptelėjęs atsigręžė.

Dėja liko stovėti scenos gilumoj, po žibintu, kabančiu palubėje. Ji buvo balta kaip drobė.

Ir, šypsodamasi kažkokiu neišpasakytu nevilties šypsniu, kalbėjo:

— Žinau, jis mus paliko. Jis dingo. Žinojau, kad jis turi sparnus.

Ir, pakeldama begalybėn savo užgesusias akis, pridūrė: — Kada gi ateis mano valanda?

501

III

V I S K A S S U S I P A I N I O J A

Ursus suglumo.

Jam nepavyko suklaidinti.

Ar dėl to buvo kalta jo pilvakalbystė? Tikrai ne. Jam pasisekė apgauti akis turinčias Fibi ir Vinos, tačiau neregės Dėjos apgauti nepasisekė. Tai todėl, kad Fibi ir Vinos žiūrėjo akių vyzdžiais, o Dėja matė širdimi.

Jis negalėjo pratarti nė žodžio. Sau vienas pagalvojo: Bos in lingua. Suglumusiam žmogui jautis ant liežuvio.

Iš daugybės sudėtingų jausmų pirmiausia žmogus patiria pažeminimą. Ursus pagalvojo: „Veltui tik švais

čiausi savo onomatopėjomis."

Ir kaip kiekvienas svajotojas, galutinai priremtas prie sienos, jis ėmė save keiksnoti.

— Visiškas nepasisekimas. Garsų pamėgdžiojimo menas šuniui ant uodegos nuėjo. Bet kas gi dabar bus?

Jis pažvelgė į Dėją. Toji stovėjo tyli, nejudėdama, vis labiau ir labiau blykšdama. Jos nematantis žvilgsnis tebebuvo įsmeigtas kažkur toli į erdves.

Tuo metu kaip tik atsitiko vienas nelauktas įvykis.

Ursus pastebėjo kieme smuklininką Niklsą, kuris stovėjo su žvake rankoje ir jam mojo.

Smuklininkas Niklsas nematė ligi galo tos savotiškos šmėklų komedijos, kurią vaidino Ursus. Mat, kažkas pabeldė į viešbučio duris. Smuklininkas Niklsas nuėjo atidaryti. Į duris beldėsi dukart, ir dukart smuklininkui teko pasišalinti. Ursus, visas įsitraukęs į šimtabalsį savo monologą, nieko nepastebėjo.

Pamatęs, kad smuklininkas Niklsas ženklais jį kvie

čia, Ursus nulipo žemyn.

Jis priėjo prie smuklininko.

Ursus pridėjo pirštą prie lūpų.

Smuklininkas Niklsas irgi pridėjo pirštą prie lūpų.

502

Taip jiedu žiurėjo viens į antrą.

Kiekvienas tartum sakė kitam: „Pakalbėsim, bet ne cia.

Smuklininkas atsargiai pravėrė duris į apatinę smuklės salę. Abu įėjo. Viduje nieko daugiau nebuvo. Nuo gatvės pusės durys ir langai buvo aklinai uždarinėti.

Smuklininkas užtrenkė duris į kiemą prieš pat smalsiojo Govikemo nosį.

Paskui pastatė žvakę ant stalo.

Prasidėjo pokalbis. Pusbalsiu, beveik pašnabždomis:

— Misteri Ursau...

— Misteri Niklsai?

— Galų gale aš supratau.

— Sit kaip!

— Jūs norėjote įtikinti vargšę neregę, kad viskas tebėra kaip buvę.

— Joks įstatymas nedraudžia pilvakalbystės.

— Jūs turite talentą.

— Kur ten!

— Nuostabu, kaip jūs sugebate padaryti tai, ką norite padaryti.

— Sakau, kad čia nieko nuostabaus.

— Dabar aš turiu jums kai ką pasakyti.

— Pokalbis apie politiką?

— Kaip čia jums pasakius...

— Aš nė girdėti nenoriu.

— Stai kas. Tuo metu, kai jūs vaidinote, vienas ūž

artistus ir už publiką, kažkas beldėsi į smuklės duris.

— Beldėsi į duris?

— Taip.

•— Man tas nepatinka.

— Man irgi.

— Kas toliau?

— Aš atidariau.

— Ir kas gi beldėsi?

*— Kažkoks žmogus. Jis su manim kalbėjosi.

— Ką jis jums pasakė?

— Aš jį išklausiau.

— Ką atsakėte?

— Nieko. Grįžau žiūrėti jūsų vaidinimo.

— Ir?..

— Ir į duris pabeldė antrukart.

— Kas? Tas pats?

— Ne. Kitas.

— Jis irgi kalbėjosi su jumis?

— Ne, tasai nieko nepasakė.

— Man jis geriau patinka.

— O man — ne.

— Paaiškinkite, misteri Niklsai.

— Atspėkite, kas su manim kalbėjo pirmą kartą?

— Aš ne Edipas.

— Cirko savininkas.

— To gretimojo?

— Gretimojo.

— Kur griaudėja ši pasiutusi muzika?

— Taip. Taigi, misteri Ursau, jis atėjo jums pasiūlyti..,

— Pasūdyti?

— Taip, pasiūlyti.

— Kodėl?

— O todėl.

— Jūs, misteri Niklsai, nuovokesnis už mane; jūs ką tik atspėjote mano mįslę, o aš jūsiškės vis dar negaliu atspėti.

— Cirko savininkas paprašė mane perduoti jums, kad jis matė, kaip rytą praėjo būrys policininkų, ir kad jis, cirko savininkas, norėdamas jums įrodyti savo bičiulystę, pasisiūlė nupirkti iš jūsų už penkiasdešimt svarų

sterlingų grynais jūsų vežimą, „Žaliąją dėžę", abudu arklius, trimitus su abiem juos pučiančiom moterim, jūsų

pjesę su nerege, kuri joje dainuoja, jūsų vilką ir priedo jus patį.

504

Ursus iš aukšto šyptelėjo:

— Tedkasterio viešbučio šeimininke, perduokite cirko savininkui, kad Gvinplenas sugrįš.

Smuklininkas paėmė kažką nuo kėdės patamsyje ir atsigręžė į Ursų iškeltomis rankomis, vienoje laikydamas apsiaustą, o kitoje — odinį antkrūtinį, veltinę skrybėlę ir liemenę.

Ir tarė:

— Žmogus, antrukart pabeldęs, buvo policininkas; jis įėjo ir išėjo, neprataręs nė žodžio, ir paliko man šit ką.

Ursus pažino Gvinpleno odinį antkrūtinį, liemenę, skrybėlę ir apsiaustą.

IV

M O E N I B U S S U R D I S C A M P A N A M U T A1

Ursus pačiupinėjo skrybėlės veltinį, apsiausto gelumbę, liemenės šaržą, antkrūtinio odą — jokių abejonių dėl šių palaikių daiktų negalėjo būti, ir, nė žodžio nepratardamas, trumpu, įsakmiu mostu parodė į viešbučio duris.

Smuklininkas Niklsas jas atidarė.

Ursus puolė lauk iš tavernos. - *

Smuklininkas Niklsas nulydėjo jį akimis ir matė, kaip senas Ursus tekinas pasileido ta kryptimi, kuria rytą tuapentake išsivedė Gvinpleną. Po ketvirčio valandos uždusęs Ursus pasiekė gatvelę, kur buvo užpakaliniai Sautvorko kalėjimo varteliai ir kur prieš tai jis tiek valandų

praleido bežiūrėdamas.

Tasai skersgatvis būdavo tuščias ne tik vidurnaktį.

Bet jeigu dieną jis būdavo nykus, tai naktį stačiai šiurpus. Niekas čia nedrįsdavo užsukti vėlią valandą. Kiekvienas tartum bijojo, kad tie du mūrai nesusiglaustų, ir 1 Sienos kurčios, varpas nebylus (lot.).

505

nuogąstavo, kad, kalėjimui ir kapinėms užsimanius apsikabinti, tame glėbyje jo nesutraiškytų. Naktį viskas atrodo baisiau. Paryžiuje apie Voverto gatvelės aplaužytus gluosnius irgi sklido ne kokios kalbos. Žmonės tvirtindavo, esą naktį tie nugenėti medžių stuobriai pavirstą didžiulėmis rankomis, kurios gaudančios praeivius.

Sautvorko gyventojai, kaip jau sakėme, instinktyviai vengdavo tos gatvės tarp kalėjimo ir kapinių. Kadaise nakčiai ji būdavo užtveriama geležine grandine. Ir visai be reikalo, nes geriausias užkardas tai gatvei būdavo baimė, kurią ji keldavo praeiviams.

Ursus ryžtingai pasuko į ją.

Ką jis buvo sumanęs? Nieko.

Jis atėjo į šią gatvę, tiesiog norėdamas ką nors su

žinoti. Nejaugi jis belsis į kalėjimo vartus? Aišku, ne. Si baisi ir bergždžia priemonė jam net mintyse nepasivaideno. Mėginti kaip nors patekti į vidų ir ten pasiklausinėti? Kokia beprotybė! Kalėjimai neatsidaro nei tiems, kurie nori įeiti, nei tiems, kurie nori išeiti. Jų durų vyriai varstosi tik įstatymo vardu. Ursus tai žinojo. Tad ko gi jis atėjo į šią gatvę? Pamatyti. Ko pamatyti? Nieko. Jis ir pats nežinojo ko. Kas pasitaikys. Vėl atsirasti priešais duris, už kurių dingo Gvinplenas,— jau šis tas. Kartais ir juodžiausia bei niūriausia siena prabyla, ir pro akmenis prasimuša spindulys. Pasitaiko matyti iš tamsios, aklinos krūvos besismelkiant blausią šviesą. Atidžiai ap

žiūrėti slėpinio apvalkalą — reiškia nebergždžiai praleisti laiką. Visi mes instinktyviai stengiamės būti kaip galint arčiau to, kas mums rūpi. Stai kodėl Ursus sugrįžo į

skersgatvį, kur buvo žemieji kalėjimo varteliai.

Vos tik įžengęs į tą gatvelę, jis išgirdo vieną varpo dū

žį, paskui antrą.

„O,— pagalvojo jis,— nejaugi jau vidunaktis?"

Ir mašinaliai ėmė skaičiuoti;

— Trys, keturi, penki.

506

„Kaip iš lėto muša šis varpas! Kokiais dideliais protarpiais! — pagalvojo jis.— Šeši. Septyni."

Ir sau vienas pastebėjo: „Koks gūdus skambesys! —

Aštuoni, devyni.— Ak, nieko čia nepaprasto.— Kalėjime ir laikrodžiui liūdna.—Dešimt.— O, be to, juk čia pat kapinės. Tasai varpas gyviesiems skambina valandas, o mirusiems amžiną atilsį.— Vienuolika. Aiman! skambinti valandas tam, kam atimta laisvė, vadinasi, taip pat skambinti amžiną atilsį! Dvylika."

Jis liovėsi skaičiavęs.

— Na taip, vidunaktis.

Varpas išmušė trylika.

Ursus krūptelėjo.

— Trylika!

Nuaidėjo ir keturioliktas dūžis, paskui penkioliktas.

— Ką tai reikštų?

Dūžiai sekė vienas po kito ilgais laiko tarpais. Ursus klausėsi.

— Tai ne laikrodis muša. Tai varpas Nebylys. Todėl aš ir sakiau: kaip ilgai muša dvylikę. Ne valandas muša, o skambina. Kas čia tokio baisaus darosi?

Kadaise kiekvienas kalėjimas, kaip ir kiekvienas vienuolynas, turėdavo savo varpą, vadinamą Mutus, liūdnai žiniai skelbti. Mutus, nebylys, skambindavo labai tyliai, tartum stengdamasis, kad jo neišgirstų.

Ursus vėl įsitaisė stebėti patogiame kampe, kur jis prastovėjo didesnę dienos dalį, nenuleisdamas akių nuo kalėjimo.

Varpas vis gaudė kaip gaudęs, kraupiai, iš lėto.

Šermenų varpas sudėlioja erdvėje klaikius skyrybos ženklus. Mūsų kasdienių rūpesčių sąraše jis atžymi naujas gedulingas-eilutes. Jo dūžiai primena priešmirtinį žmogaus kriokimą. Praneša, kad agonija prasideda. Jei namuose, kur pasigirsta šitas skambesys, yra kokių svajonių ar lūkesčių, varpas viską žiauriai sutrauko. Miglotos svajon ė s — tai savotiška priebėga; kartu su ilgesiu, kuriame 507

yra kažkas sklaidaus, prasiskverbia ir spindulėlis vilties; gūdūs varpo dūžiai byloja aiškiai. Jie išsklaido tą ūkanų skraistę, už kurios mėgina pasislėpti nerimas. Šermenų varpas kiekvienam byloja apie jo sielvartą ar baimę.

Liūdni jo garsai liečia mus visus. Jie įspėja. Nieko nėra niūresnio už šį kapotinį monologą. Tie dūžiai lygiais protarpiais turi kažkokį tikslą. Ką gi kala varpo kūjis ant mūsų minties priekalo?

Ursus nejučiomis tebeskaičiavo dūžius, nors tai nebeturėjo jokios prasmės. Atsidūręs ant slidumos, jis stengėsi susilaikyti nuo bet kokių spėliojimų. Spėliojimai —

nuokalnė, kuria gali nuriedėti prarajon. O vis dėlto ką gi reiškė šis varpas?

Ursus žiūrėjo tamsoje į tą vietą, kur žinojo esant kalėjimo vartelius.

Staiga toje pačioje vietoje, kur tarsi juodavo anga, pasirodė raudonas atšvaitas. Jis vis didėjo ir galop virto šviesa.

Tai buvo ne kokia blausi rausva dėmė, o aiškiai tamsoje išryškėjęs keturkampis. Vadinasi, kalėjimo durys prasivėrė. Raudona šviesa nubrėžė viršdurį ir staktas.

Durys greičiau virstelėjo, negu atsidarė. Kalėjimas plačiai neatsiveria, tik prasižioja. Tartum iš nuobodulio.

Pro vartelius išėjo žmogus, deglu nešinas.

Varpas nesiliovė skambinęs. Ursus pajuto, kad jo dėmesys susiskaldę: ausis gaudė dūžius, akis stebėjo deglą.

Praleidusios tą žmogų, pusiau praviros durys iki galo atsidarė, ir išėjo dar du žmonės; įkandin jų — ketvirtasis. Tas ketvirtasis buvo mapentake, aiškiai matomas deglo šviesoje. Rankoje jis laikė savo geležinę krivūlę.

Paskui mapentake pro vartelius išniro dviem eilėm, tiesūs kaip kelio stulpai, tylūs žmonės.

Si naktinė eisena, tartum kokia atgailautojų procesi: ja, pora už poros, nenutrūkdama, stengdamasi nekelti nė

mažiausio triukšmo, oriai, beveik negirdimai peržengė

508

kalėjimo slenkstį. Taip atsargiai iššliaužia iš savo lindynės gyvatė.

Deglo atšvaitai išryškino profilius ir figūras. Žiaurius profilius, niaurias figūras.

Ursus pažino tuos pačius policininkus, kurie rytą buvo išsivarę Gvinpleną.

Jokios abejonės. Tie patys. Dabar jie išeina.

Matyt, tuojau išeis ir Gvinplenas.

Jie atvedė jį čion, jie ir išveda.

Aišku kaip dieną.

Ursaus vyzdžiai išsiplėtė. Ar paleis jie Gvinpleną?

Policininkų gretos iš žemojo skliauto ritosi labai pamažėl, sakytum lašas po lašo. Netyląs varpas, atrodo, taikėsi prie jų žingsnių. Išėjusi iš kalėjimo, eisena atgręžė

nugarą Ursui, pasukdama į dešinįjį, priešingą gatvelės galą.

Antras deglas žybtelėjo varteliuose.

Vadinasi, eisena baigėsi.

Ursus tuojau pamatys, ką jie veda. Kalinį. Žmogų.

Ursus tuojau pamatys Gvinpleną.

Tas, ką jie vedė, pagaliau pasirodė.

Tai buvo karstas.

Ketvertas nešė juodu audeklu uždengtą karstą.

Už jų žingsniavo žmogus su kastuvu ant pečių.

. Trečias uždegtas deglas, kurį laikė skaitantysis knygą, matyt, kalėjimo kapelionas, užbaigė eiseną.

Karstą nunešė įkandin policininkų, pasukusių į de

šinę.

Kaip tik tuo metu priešakiniai sustojo.

Ursus išgirdo, kaip sugirgždėjo užraktas.

Deglas apšvietė kitus vartelius žemutiniame mūre, antroje gatvelės pusėje, priešais pat kalėjimą.

Tai buvo kaukole pažymėti kapinių varteliai.

Pirmasis pro juos įėjo mapentake, paskui policininkai, įkandin pirmojo deglo — antrasis; eisena sumažėjo kaip nušliaužiančio driežo uodega; visa policininkų virtinė din-

509

go tamsoje anapus vartelių, po jos karstas, paskui žmogus su kastuvu, paskui kapelionas su deglu ir knyga, ir durys užsitrenkė.

Viskas dingo, tik viršum mūro švysčiojo šviesa.

Pasigirdo burbėjimas, paskui duslūs smūgiai.

Tai, be abejonės, kapelionas ir duobkasys bėrė ant nuleidžiamo karsto vienas poterius, kitas — žemes.

Burbėjimas liovėsi, duslūs smūgiai taip pat.

Vėl girgžtelėjo kapinių varteliai, sušvito deglai, ir iš

ėjo pirma tuapentake, aukštai iškėlęs krivūlę, kapelionas su savo knyga, duobkasys, lopeta nešinas, ir galiausiai visa eisena, tik jau be karsto; vyrų gretos grįžo atgal tuo pačiu keliu, kaip ir pirma, niūriai tylėdamos; kapinių varteliai užsitrenkė, kalėjimo durys atsivėrė, gūdus skliautas lyg karsto antvožas išryškėjo šviesoje, neaiškiai sudū-

lavo koridorius, ir žvilgsnis trumpam išvydo juodą, gilią kalėjimo naktį, ir tuoj visas šis regėjimas paskendo tamsoje.

Varpas nutilo. Tyla, toji grasi tamsybių spyna," viską uždarė po raktu.

Regėjimas dingo kaip nebuvęs.

Vaiduoklių procesija išsisklaidė. ,

Dažnai mes randame kažkokią prasmę atsitiktiniuose sutapimuose ir, jais remdamiesi, sukuriame kažką pana

šaus į tiesą.

Prie suimtojo Gvinpleno, prie tylaus, slėpiningo jo arešto, prie drabužių, kuriuos grąžino policininkas, prie šio gūdaus varpo, gaudžiančio kalėjime, kur jį nuvedė, prisidėjo, teisingiau pasakius, prisitaikino dar vienas liūd-

' nas dalykas — duobėn nuleistas karstas. -

— Jis mirė! — sušuko Ursus. -i--

Ir susmuko ant šalikelės akmens.

— Mirė! Jie jį nužudė! Gvinplenai! Mano vaikę L Sūnau mano! - . . \ _ r . . ' . " v ; :

. _Jr. prapliupo._ rąųdotįJ: ; ^L^v ^Z,u'

v

V A L S T Y B Ė Ž I Ū R I S A V O I N T E R E S Ų

T I E K D I D E L I U O S E , T I E K I R M A Ž U O S E

D A L Y K U O S E

Deja, veltui gyrėsi Ursus, kad jis niekuomet neverkia.

Ašarinė prisipildė iki kraštų. Sklidina kaip akis taurė, į

kurią rinkosi lašas po lašo, sielvartas po sielvarto per visą ilgą gyvenimą, vienu mirksniu neišsituština. Ursus ilgai raudojo,

Ašara ašarą spaudžia. Jis apverkė Gvinpleną, Dėją, save patį, Homo. Verkė kaip vaikas. Verkė kaip senis.

Apverkė viską, iš ko buvo juokęsis. Jis atgaline data atsiskaitė. Žmogaus teisė į ašaras neįsisenėja.

Beje, ką tik į žemę užkastasis numirėlis buvo Hardkvanonas; bet iš kur Ursus galėjo tai žinoti?

Praslinko kelios valandos.

Ėmė švisti; balzgana ryto marška, šen ten nakties še

šėlių išmarginta, nutįso per mugės aikštę. Pirmieji aušros spinduliai nubaltino Tedkasterio viešbučio fasadą.

Smuklininkas Niklsas taip ir nesudėjo akių; nes kartais tas pats įvykis daugeliui esti nemigos priežastis.

Kiekviena katastrofa sukelia aibę padarinių. Įmeskite vandenin akmenį ir pamėginkit suskaičiuoti ratilus.

Smuklininkas Niklsas jautė, kad tai ir jį liečia. Baisiai nemalonu, kai tokie dalykai atsitinka tavo namuose.

Smuklininkas Niklsas, ne juokais sunerimęs ir numatydamas galimas nemalonias pasekmes, paskendo savo mintyse. Jis gailėjosi priėmęs „tuos žmones". Jeigu jis būtų

žinojęs! Įtrauks jie, ko gero, į kokią bėdą. Kaip čia dabar juos iškrapščius? Su Ursumi jo sudaryta sutartis.

Kokia laimė būtų, jeigu jam pavyktų jų atsikratyti! Prie ko čia prikibti, kad būtų galima juos išvaryti?

Staiga į viešbučio duris pasigirdo triukšmingas ba-ladojimas, kuris Anglijoje praneša, jog „kažkas" atvyko.

Beldimo gama atitinka hierarchijos laiptus.

511

Taip beldžiasi ne didikas, o teismo pareigūnas.

Smuklininkas, tirtėdamas kaip epušės lapas, pravėrė

langelį.

Iš tiesų tai buvo teismo pareigūnas. Smuklininkas Niklsas priešaušrio brėkšmoje prie savo durų pastebėjo būrelį policininkų, kurių priešakyje išsiskyrė du žmonės: vienas jų buvo teismo vykdytojas.

Teismo vykdytoją smuklininkas matė rytą ir todėl dabar jį iš karto pažino.

Antrojo žmogaus jis visai nepažinojo.

Tai buvo storulis džentelmenas vaškiniu veidu, dvariškio peruku ir kelionės apsiaustu.

Smuklininkas Niklsas didžiai prisibijojo to pirmojo, teismo vykdytojo. Bet jeigu smuklininkas Niklsas būtų

buvęs dvariškis, jis būtų labai išsigandęs antrojo, nes tai buvo Barkilfedras.

Vienas iš policininkų antrukart smarkiai pasibeldė į

duris.

Smuklininkas, kurio kaktą išpylė stambūs baimės prakaito lašai, skubiai atidarė.

Teismo vykdytojas rūsčiu pakeltu balsu kaip žmogus, einąs policininko pareigas ir gerai pažįstąs, kas per paukš

čiai tie valkatos, paklausė:

— Misteris Ursus yra?

Šeimininkas, nusitraukęs kepuraitę, atsakė:

— Jis čia gyvena, gerbiamas pone.

— Žinau ir be tavęs,— atsakė teismo vykdytojas.

— Neabejoju, gerbiamas pone.

— Pašauk jį čia.

— Jo nėra, gerbiamas pone.

•— Kur jis?

— Nežinau.

•— Kaip tai nežinai?

— Jis dar negrįžo.

•— Taip anksti išėjo?

-— Ne. Jis išėjo labai vėlai.

512

— Ak, tie valkatos! — prakošė teismo vykdytojas.

— Gerbiamas pone,— tyliai tarė smuklininkas Niklsas,— štai ir jis.

Iš tiesų kaip tik tuo momentu iš už mūro kampo pasirodė Ursus. Jis ėjo viešbučio link. Kone kiaurą naktį jis išbuvo tarp kalėjimo, kur vidudienį matė įvedant Gvinpleną, ir kapinių, kur vidunaktį girdėjo užkasant kapą. Iš

sielvarto nubalęs jo veidas rytmečio prieblandoje atrodė

dar baltesnis.

Apyaušriu, iš kurio nelyginant iš vikšro išsirita šviesa, netgi judančių daiktų apybraižos palieka dulsvos, neryškios kaip naktį. Lėtai kiūtinantis išblyškęs, apsiblausęs Ursus buvo panašus į prisisapnavusį vaiduoklį.

Vakar, pagautas nerimo, baisiausiai išsiblaškęs, jis vienplaukis išbėgo iš viešbučio. Jis netgi nesusigriebė, kad buvo be kepurės. Vėjas taršė jo retus žilus plaukus.

Išplėstos akys, atrodė, nieko nematė. Dažnai mes budime miegodami ir budėdami miegame. Ursus panėšėjo į beprotį.

— Misteri Ursau,— šūktelėjo smuklininkas.— Eikite šen. Gerbiami ponai nori su jumis pasikalbėti.

Smuklininkas Niklsas, vien tik tegalvodamas, kaip čia sušvelninus įvykį, leptelėjo ir buvo benorįs atsiimti atgal tą daugiskaitą „gerbiami ponai", taikytą visam būriui, bet, gal būt, įžeidžiančią viršininką, kadangi jis pastatomas lygia greta šalia savo valdinių.

Ursus pašoko it žmogus, staigiai numestas nuo lovos, kur jis kietai miegojo.

•— Kas čia? — paklausė jis.

Ir pastebėjo policininkus su teismo pareigūnu prie

šaky.

Naujas, žiaurus sukrėtimas.

Ką tik tuapentake, dabar — teismo vykdytojas. Atrodė, kad jie vienas kitam mėtė jį, Ursų. Tai priminė senus pasakojimus apie laivą, atsidūrusį tarp dviejų povandeninių

uolų.

33, Žmogus, kuris juokiasi 513

Teismo vykdytojas mostelėjo jam eiti į smuklę.

Ursus paklausė.

Govikemas, ką tik atsikėlęs ir šlavęs salę, sustojo, padėjo į šaiį savo šluotą ir, pasislėpęs kampe už stalų, užgniaužė kvapą. Suleidęs savo penkis pirštus į plaukus, jis nežymiai pasikasė pakaušį, kas rodė aiškų jo susidomėjimą įvykiais.

Teismo vykdytojas atsisėdo ant suolo priešais stalą; Barkiliedras — ant kėdės. Ursus ir smuklininkas liko bestovį. Policininkai lauke susigrūdo prie uždarytų durų.

Teismo vykdytojas įsmeigė į Ursų įstatymininko žvilgsnį ir tarė:

— Jūs laikote vilką.

Ursus atsakė:

— Ne visai taip.

— Jūs laikote vilką,-—pakartojo teismo vykdytojas, prieštaravimų nepripažįstančiu balsu pabrėždamas žodį

„vilkas".

Ursus atsakė:

— Bet kad jis...

— Už tai baudžiama,— tarė teismo vykdytojas.

Ursus pamėgino gintis:

— Jis naminis.

Teismo vykdytojas padėjo ant stalo ranką, išskėtęs visus penkis pirštus — mostas, puikiausiai nusakąs visą jo valdžios galią.

— Pajace, žiūrėk, kad ryt tuo pačiu metu nei tavęs, nei tavo vilko kojos nebebūtų Anglijos žemėje. Priešingu atveju vilkas bus atimtas, nuvestas į skyrių ir nužudytas.

Ursus pagalvojo: „Žudynės po žudynių." Bet garsiai jis nepratarė nė žodžio, tik visas tirtėjo.

— Girdi? — paklausė teismo vykdytojas.

Ursus teigiamai linktelėjo galvą.

Teismo vykdytojas pakartojo:

•— Nužudytas.

Ir kiek patylėjęs:

5U

v

— Pasmaugtas arba prigirdytas.

Teismo vykdytojas pažvelgė į Ursų.

— O pats — į kalėjimą.

Ursus sumurmėjo:

— Pone teisėjau...

— Turi išsinešdinti pirma negu išauš rytas. Jeigu ne — įsakymas bus įvykdytas.

— Pone teisėjau...

— Ką?

— Vadinasi, aš ir jis turime palikti Angliją!

— Taip.

— Šiandien?

— Šiandien.

— Kaipgi čia dabar padaryti?

Smuklininkas Niklsas buvo laimingas. Sis teismo pareigūnas, kurio jis taip bijojo, jam ateina į pagalbą. Policija talkininkauja jam, Niklsui. Ji padės jam atsikratyti

„tais žmonėmis". Jie pasiūlė būdą, kurio jis taip ieškojo.

Nė nemėgink prieštarauti. Jis buvo sužavėtas. Jis įsikišo į pokalbį:

— Gerbiamasis, šis žmogus...

Ir parodė pirštu į Ursų:

-— Sis žmogus klausia, kaip čia jam šiandien išvykus iš Anglijos? Nieko paprasčiau. Dieną ir naktį Temzės prieplaukose, ir šiapus, ir anapus Londono tilto, stovi laivai, kurie plaukia į įvairias šalis. Į Daniją, Olandiją, Ispaniją, visur, išskyrus Prancūziją, nes ten karas. Daugelis iš jų pakels inkarus šiąnakt, apie pirmą valandą nakties, potvyniui prasidėjus. Tarp kitų ir „Vogratas" iš

Roterdamo.

Teismo vykdytojas atsainiai gūžtelėjo petimi Ursaus pusėn:

— Gerai. Išvyk bet kokiu laivu. Kad ir „Vogratu".

— Pone teisėjau,— pradėjo Ursus.

— Kas yra?

5/5

— Pone teisėjau, jei aš teturėčiau kaip seniau tik paprastą būdą ant ratų, tai būtų įmanoma. Ją sau pakrautum į laivą. Bet...

— Kas bet?

— Bet aš turiu ,,Žaliąją dėžę", didžiulį dvejetu kinkomą furgoną, kuris jokiu būdu netilps laive, kad ir koks didelis jis būtų.

— O man kas? — paklausė teismo vykdytojas.— Tada užmuš vilką.

Ursus sudrebėjo, pajutęs, kad jį tarsi kas palietė ledine ranka. „Išgamos! — pagalvojo jis.— Užmušinėti —

jų amatas." ....

Smuklininkas šyptelėjo ir kreipėsi į Ursų:

— Misteri Ursau, jūs galite parduoti „Žaliąją dėžę".

Ursus pažvelgė į Niklsą.

— Misteri Ursau, jums buvo pasiūlymas.

— Dėl ko?

— Dėl vežimo. Dėl abiejų arklių. Dėl abiejų čigonių.

Siūlėsi...

— Kas toks? — pakartojo Ursus.

— Gretimojo cirko savininkas. -

— A, teisybė.

Ursus prisiminė.

Smuklininkas Niklsas atsigręžė į teismo vykdytoją.

— Gerbiamas pone, sandėris gali įvykti šiandien pat.

Gretimojo cirko savininkas nori nupirkti furgoną ir abu arklius.

— Ir gerai padarys tas cirko savininkas, nes jam jų

greit prireiks. Vežimas ir pora arklių jam pravers. Jis taip pat šiandien išvyks. Sautvorko parapijų klebonai padavė skundą dėl begėdiško triukšmo Tarinzofilde. Šerifas ėmėsi priemonių. Šiandien vakare neliks nė vieno balagano šioje aikštėje. Galas skandalams. Gerbiamas džentelmenas, kuris teikiasi čia dalyvauti...

Teismo vykdytojas stabtelėjo ir nusilenkė Barkilfedrui, kuris atsake jam tuo pačiu.

— Gerbiamas džentelmenas, kuris teikiasi čia dalyvauti, atvyko šiąnakt iš Vindzoro. Jis atvežė parėdymus.

Jos didenybė įsakė: „Išvalyti aikštę."

Ursui, kuris kiaurą naktį praleido bemąstydamas, kilo ne vienas klausimas. Pagaliau jis malė tik karstą. Ar jis visiškai tikras, kad ten buvo Gvinplenas? Galėjo ir kas kitas numirti, nebūtinai Gvinplenas. Ant karsto numirėlio vardas nerašomas. Tuoj po to, kai suėmė Gvinpleną, kažką laidojo. Bet tai dar nieko neįrodo. Post hoc, non prbp-ter hoc 1 ir 1.1. Ursų vėl apniko abejonės. Viltis užsidega ir šviečia viršum liūdesio, tarytum nafta vandens pavir

šiuje. Si liepsna nuolat prasimuša ir tvyro virš žmonijos sielvarto. Galų gale Ursus nusprendė: „Galimas daiktas, kad laidojo Gvinpleną, bet gal ir ne jį. Kas žino? O gal Gvinplenas dar gyvas?"

Ursus nusilenkė teismo vykdytojui.

— Gerbiamas teisėjau, aš išvyksiu. Mes išvyksime.

Visi išvyksime. Išplauksime „Vogratu". Į Roterdamą. Aš

paklustu. Parduosiu „Žaliąją dėžę", arklius, trimitus, čigones. Bet aš turiu draugą, kurio negaliu palikti. Gvinpleną...

— Gvinplenas mirė,— tarė kažkieno balsas.

Ursui tartum šaltą varlę būtų pridėję prie kūno. Tai pasakė Barkilfedras.

Paskutinė vilties kibirkštėlė užgeso. Jokių abejonių.

Gvinplenas miręs.

Sis žmogus, matyt, žino.

Pažiūrėti jis atrodė gan grasiai.

Ursus nusilenkė.

Smuklininkas Niklsas šiaip buvo labai geras žmogus, tik bailys. Išsigandęs jis darydavosi nuožmus. Aukščiausias žiaurumas — tai baimė.

Jis burbtelėjo:

•— Dar geriau.

Po to dar nereiškia dėl to (lot.).

511

Ir, stovėdamas užpakaly Ursaus, ėmė trinti rankas, džiaugdamasis kaip visi egoistai: „Aš čia niekuo d ė t a s ! " —

mostas, kuris reiškia: „Aš nusiplaunu rankas kaip Ponti-jus Pilotas."

Ursus nusiminęs nuleido galvą. Mirties nuosprendis Gvinplenui įvykdytas, o jam pasirašytas ištrėmimas. Neliko nieko, kaip tik paklusti. Jis susimąstė.

Kažkas palietė jo alkūnę. Tai buvo teismo vykdytojo palydovas. Ursus krūptelėjo.

Tas pats balsas, pasakęs: „Gvinplenas mirė", sušnabždėjo jam į ausį:

— Stai dešimt svarų sterlingų, kuriuos siunčia asmuo, linkįs jums gera.

Ir Barkilfedras padėjo mažą kapšelį ant stalo prieš

Ursų.

Skaitytojas prisimena dėžutę, kurią išsinešė Barkilfedras.

Dešimt ginėjų buvo viskas, kiek galėjo išskirti Barkilfedras iš tų dviejų tūkstančių. Pagal sąžinę to visai gana.

Jeigu jis būtų davęs daugiau, pats nusiskriaustų. Jo rūpesčiu surastas lordas, jis tuo ir naudojasi, pagal teisybę pirmoji gavyba iš aukso kasyklų jam priklausytų. Tegul kiti pavadina tokį poelgį žemu, jų reikalas, bet stebėtis nebūtų ko. Barkilfedras mėgo pinigus, ypač vogtus. Kas pavydus, tas ir šykštus. Barkilfedras nebuvo be trūkumų.

Žmogus, darąs nusikaltimus, taip pat gali būti ydingas.

Ir tigras turi blusų.

Beje, tai buvo Bekono mokykla.

Barkilfedras atsigręžė į teismo vykdytoją ir tarė jam:

— Pone, malonėkite baigti. Aš labai skubu. Karieta, pakinkyta asmeniškais jos didenybės arkliais, manęs laukia. Aš turiu paršuoliuoti į Vindzorą ne vėliau, kaip po dviejų valandų. Turiu pranešti apie tai, kas įvykdyta, ir gauti tolimesnius nurodymus.

Teismo vykdytojas atsistojo.

Jis nuėjo prie durų, kurios tik skląsčiu buvo užstum-

518

tos, atidarė jas, pažvelgė, nė žodžio netardamas, j policininkus ir smiliumi davė jiems žaibišką įsakymą. Tylėdami, kas paprastai pranašauja kažką baisaus, jie visi suėjo į vidų.

Smuklininkas Niklsas buvo patenkintas, kad sunkumai greit išsisprendė, ir apsidžiaugė, išsipainiojęs iš bėdos, bet, pamatęs išsirikiavusius žandarus, pabūgo, kad tik Ursaus nesuimtų jo namuose. Du areštai tuoj pat vienas po kito — iš pradžių Gvinplenas. paskui Ursus — gali pakenkti geram jo smuklės vardui, lankytojai nemėgsta vietų, kur dažnai landžioja policija. Buvo kaip tik patogi proga nužemintai įsikišti ir tuo pačiu pasirodyti kilnia

širdžiu. Smuklininkas Niklsas atsigręžė į teismo vykdytoją šypsančiu, pasitikėjimo kupinu veidu, kurį kiek švelnino pagarbumo išraiška:

— Gerbiamas pone, drįstu jums pastebėti, kad šių

ponų tvarkos saugotojų buvimas šiuo metu čia nebūtinas, kadangi prasižengėlis vilkas bus išgabentas iš Anglijos, o šisai žmogus, vardu Ursus, nesipriešina, taigi gerbiamojo įsakymai kuo tiksliausiai vykdomi. Jūs. gerbiamas pone, teikitės sutikti, kad pagarbos verti policijos veiksmai, tokie būtini karalystės labui, padaro tam tikros žalos įstaigai, o mano namai nėra niekuo prasikaltę. Išvalius, pasak jos didenybės karalienės, aikštę nuo „Žaliosios dė

žės" komediantų, aš nebematau čia daugiau prasikaltu-siųjų, nes nemanau, kad aklos mergaitės ir dviejų čigonių

buvimas kuo pažeidžia įstatymus; to dėlei aš labai pra

šyčiau gerbiamąjį sutrumpinti savo aukštą apsilankymą ir išsiųsti šiuos, ką tik suėjusius malonius ponus, kadangi jiems nėra kas veikti mano namuose; jeigu jūs. gerbiamas pone, leistumėt patvirtinti mano pasakytu žodžių teisingumą kukliu klausimu, aš akivaizdžiai įrodyčiau šių gerbtinų ponų buvimo nereikalingumą, paklausdamas gerbiamąjį: „Kadangi pilietis, vardu Ursus, sutinka su nuosprendžiu ir išvyksta, ką gi dar jie galėtų čia suimti?"

— Jus,— atsakė teismo vykdytojas.

510

Nepasiginčysi su špaga, kuri jus kiaurai perveria.

Smuklininkas Niklsas, tartum perkūno trenktas, susmuko ant pirmo pasitaikiusio daikto, berods, ant stalo ar ant suolo.

Teismo vykdytojas pakėlė balsą taip, kad jį būtų galėję išgirsti žmonės aikštėje:

— Misteri Niklsai Plemptri, šios smuklės šeimininke, mes turime sutvarkyti paskutinį dalyką. Sis komediantas ir vilkas — valkatos. Jie išvejami. Bet kalčiausias esate jūs. Pas jus ir su jūsų sutikimu buvo pažeistas įstatymas, ir jūs, žmogus, kuriam leista laikyti viešbutį, žmogus, atsakingas už tai, kas jame dedasi, savo namuose apgyvendinote triukšmadarius. Misteri Niklsai, leidimas iš

jūsų atimamas, turėsite sumokėti pabaudą, o pats būsite pasodintas į kalėjimą.

Policininkai apsupo smuklininką.

Teismo vykdytojas mostelėjo į Govikemą ir pridūrė:

— Sis vaikinas suimamas kaip jūsų bendrininkas.

Vienas žandarų stvėrė už pakarpos Govikemą, kuris smalsiai pasižiūrėjo į jį. Vaikiščias ne per labiausiai išsigando, nes menkai tesusigaudė, kas čia dedasi; tiek prisižiūrėjęs visokių keistenybių, jis pagalvojo bene čia tik nebūsianti komedijos tąsa.

Teismo vykdytojas užsimaukšlino ant galvos skrybėlę, sudėjo ant pilvo rankas — aukščiausias didybės ženklas — ir pridūrė:

— Taigi, misteri Niklsai, jūs būsite nuvestas į kalėjimą ir pasodintas į belangę. Jūs ir šis vaikinas. O jūsų

Tedkasterio viešbutis — uždarytas ir užkaltas. Kaip pavyzdys kitiems. Dabar sekite paskui mus.

V

SEPTINTOJI KNYGA

TITANE

I

P R A B U D I M A S

— O Dėja!

Gvinplenui, žiūrinčiam į švintantį rytą Korleone-Io-dže tuo metu, kai Tedkasterio viešbutyje dėjosi šie dalykai, šis šūksnis pasigirdo tartum iš lauko; o iš tiesų šis šūksnis suskambo jame.

Kas nėra girdėjęs gūdaus sielos šauksmo?

Be to, jau švito.

Aušra — t a i balsas. '

Kam tada saulė, jeigu ji neprižadintų niūrios miegalės — sąžinės?

Šviesa ir dorybė-—giminingos.

Tegul dievas vadinasi Kristum ar Amūru, visada ateina valanda, kada jį užmiršta net geriausiasis; mums visiems, netgi šventiesiems, balsas jį turi priminti, ir aušra priverčia prabilti mumyse išmintingąjį perspėtoją.

Sąžinė skelbia pareigą, kaip kad gaidys skelbia rytą.

Žmogaus širdis, tasai chaosas, išgirsta Fiat luxl.

Gvinplenas — mes jį ir toliau taip vadinsime, nes Klančarlis — lordas, o Gvinplenas — žmogus,— Gvinplenas tarsi prisikėlė iš numirusių.

1 Tebūni e šviesa (lot.).

Pats laikas buvo perrišti arteriją.

Jam grėsė netekti padorumo.

—- O Dėja? — tarė jis.

Ir jis pajuto, tartum į jo gyslas kas būtų įliejęs taurumo. Jį pagavo kažkoks sveikas noras smarkauti. Ūmus gerų minčių antpuolis primena namo grįžusį ir rakto neturintį žmogų, kuris imasi versti savo paties sieną. Šturmas, bet tai gėrio šturmas. Įsilaužimas, bet tai blogio įsilaužimas.

— Dėja! Dėja! Dėja! — pakartojo jis, tuo lyg užtvirtindamas savo širdies balsą.

Jis garsiai paklausė:

- r Kur tu?

Ir beveik nustebo, kad jam neatsakė.

Apžiūrinėdamas lubas ir sienas kaip pasimetęs, bet jau protą atgavęs žmogus, jis nesiliovė klausinėjęs:

— Kur tu? Kur aš?

Ir vėl ėmė blaškytis po kambarį, tartum narve uždarytas laukinis žvėris.

— Kur aš? Vindzore? O tu? Sautvorke. Ak dieve mano! Pirmą kartą mes vienas nuo antro atskirti. Kas gi iškasė tarp mūsų bedugnę? Aš čia, tu ten! O, taip nėra.

Taip nebus. Ką jie su manim padarė?

Jis stabtelėjo.

— Kas man kalbėjo apie karalienę? Argi aš žinau?

Pasikeičiau! Aš pasikeičiau! O kodėl? Todėl, kad esu lordas. Ar tu žinai, kas čia dedasi, Dėja? Tu — ledi. Nuostabūs dalykai darosi. Na taip! Man reikia susirasti kelią atgal. Kad tik nebūčiau pasiklydęs. Buvo čia žmogus, kuris man kalbėjo rūškanu veidu. Prisimenu jo žodžius:

-„Milorde, vienoms durims atsidarius, kitos užsidaro. To, kas užpakalyje jūsų, jau nebėra." Kitaip sakant: „Jūs niekšas!" Toji menkysta man visa tai kalbėjo, kol aš dar nebuvau atsitokėjęs. Jis pasinaudojo mano pirmąja nustebimo akimirka. Aš buvau nelyginant koks grobis jo ran-522

kose. Kur jis? Aš jam atsakysiu įžeidimu! Lyg per sapną jis man kalbėjo, niauriai šypsodamasis. Ak, bet štai aš vėl darausi, koks buvęs! Puiku! Klysta, kas galvoja, kad su lordu Klančarliu galės daryti, ką tinkamas! Taip, aš Anglijos peras su savo žmona Dėja. Sąlygos? Negi aš priimsiu kokias sąlygas? Karalienė? Kas man karalienė! Aš jos akyse nesu matęs. Ne tam esu lordas, kad būčiau vergas.

Galybę priimu, laisvės neišsižadu. Negi veltui nuimti nuo manęs pančiai? Tik tiek, kad aš be antsnukio. Dėja! Ursau! aš su^jumis. Aš buvau tuo, kuo jūs buvote. Dabar jūs būsite tuo, kuo aš esu. Ateikite! Ne. Aš pats einu pas jus!

Tuoj pat! Tuoj pat! Jau ir taip ilgai delsiau. Ką jie gali pamanyti, kad aš negrįžtu? Ak, tie pinigai! Kaip aš drįsau pasiųsti jiems pinigus! Aš juk pats turėjau skubėti Atsimenu, tasai žmogus man sakė, kad aš negaliu iš čia išeiti. Pažiūrėsim. Ei, karietą! Karietą! Tegul greičiau kinko! Aš pats važiuosiu jų paimti. Kur tarnai? Turi gi būti tarnai, kadangi yra ponas. Aš čia šeimininkas. Tai mano namai. Nuplėšiu skląsčius, nudaužysiu užraktus, kojomis išmušiu duris. Kas pastos man kelią, tą perversiu špaga, nes aš dabar turiu špagą. Tegul tik pabando priešintis.

Aš turiu žmoną — Dėją. Turiu t ė v ą — U r s ų . Mano namai — rūmai, ir aš juos atiduodu Ursui. Mano vardas —> diadema, ir aš ją atiduodu Dėjai. Greičiau! Aš tuoj! Dėja, štai aš! Ak, aš greit peržengsiu mus skiriantį atstumą, pamatysi!

Ir, atkėlęs pirmą pasitaikiusią portjerą, valdingai iš

ėjo iš. kambario.

Jis atsidūrė koridoriuj ir puolė pirmyn.

Pasitaikė antras koridorius.

Visos durys buvo atidarinėtos.

Jis žingsniavo akiplotu iš kambario į kambarį, iš galerijos į galeriją, ieškodamas išėjimo.

523

II

R O M A I K A I P G I R I A

Itališkos statybos rūmuose, o Korleone-lodžas buvo vienas iš tokių, durų nedaug. Perdėm užuolaidos, portjeros, kilimai.

Nerastum tos epochos rūmų, kurių vidus nebūtų savotiškas raizgynas kambarių ir koridorių, pertekusių prabanga: paauksinimai, marmuras, drožinėtas medis, rytietiški šilkai, nuošalūs kampeliai, tai tamsūs ir baugūs, tai šviesos užlieti. Puošnūs, smagūs pastogės kambariai, blizgančios, žvilgančios aukšto patalpos, išklotos olandiško fajanso plytelėmis ar portugališkomis azulėjomis, pailgų

langų ambrazūros, perdalytos į du pusaukščius, vieno stiklo kabinetai, tartum dailūs gyvenami žibintai. Gilios įdubos storose sienose irgi būdavo naudojamos. Šen bei ten rūbinės kaip bonbonjerės. Visa tai vadinosi „mažaisiais apartamentais". Kaip tik ten būdavo atliekami nusikaltimai.

Jeigu reikėdavo nužudyti de Gizą, išvesti iš kelio gra

žutę pirmininkienę Silvekan arba, žymiai vėliau, užslopinti Lebelio atvedamų jaunų mergiočių riksmus, ten būdavo labai patogu. Sudėtingas vidaus išplanavimas, kur pirmą kartą atėjusiam sunku susigaudyti. Pagrobimų vieta; neištirtas dugnas, kur žmonės dingdavo be žinios. Šiose prašmatniose landynėse princai ir didikai laikydavo savo laimikį; grafas de Šarole ten slėpė ponią Kuršan, valstybės tarybos pranešėjo žmoną; ponas de Montiule ten slėpė Krua-Sen-Lanfrua žemių arendatoriaus Odri dukrą; princas de Konti ten slėpė dvi gražutes kepėjas iš

Lil-Adamo; kunigaikštis Bekingemas ten slėpė vargšelę Peniuel ir t. t. Ten dėjosi dalykai, kurie, kaip sako romėnų teisė, daromi ui, clam et precario, t. y. prievarta, slaptai ir trumpam laikui. Ten pakliuvęs pasilikdavo tol, kol ponas panorėdavo. Paauksuoti požemių kalėjimai.

Kažkas panašaus į vienuolyną ir seralį. Vingiuodami kilo, leidosi laiptai. Kambariai apsukui jungėsi vienas su kitu, atvesdami jus į tą pačią vietą. Iš galerijos patekdavai į

koplyčią. Klausykla šliedavosi prie alkovo. Tikriausiai koralų šakotumą ir kempinių akytumą architektai paėmė

kaip pavyzdį karalių ir didikų rūmų „mažiesiems apartamentams". Neišeinami atsišakojimai. Tik portretai, besisukinėją ant vyrių, leisdavo įeiti ir išeiti. Tai būdavo padaryta tyčia. Ir ne be reikalo: ten vykdavo dramos. Nuo požemių iki mansardų kilo daugiaaukštis avilys. Keista madrepora, išaugusi visuose rūmuose, pradedant Versaliu, buvo tartum pigmėjų gurbai titanų būstuose. Kuluarai, poilsio kambariai, lizdeliai, geldelės, slaptavietės. Visokiausios skylės didžiūnų nešvariems darbams sukišti.

Šios vingiuotos aklavietės primindavo žaidimus užrištomis akimis, apčiuopom grabinėjančias rankas, sulaikomą prunkštimą, gužynes, slapukus; ir tuo pačiu metu lįsdavo į galvą mintys apie Atridus, Plantagenetus, Medičius, nuožmiuosius Elco riterius, Ričiją, Monaldeskį, špagas, persekiojančias bėglį iš kambario į kambarį.

Tokios rūšies paslaptingų buveinių, kur prabanga naudota baisumams pridengti, būta jau senų senovėje. Kaip pavyzdį galima suminėti po žemėmis išlikusius Egipto kapų pastatus, kad ir faraono Psamtiko kriptą, Pasalakio aptiktą. Senovės poetai baisėjosi šiais įtartinais pastatais.

Error circumpflexus, locus implicitus gyris.1

Gvinplenas buvo mažuosiuose Korleone-lodžo aparta-, mentuose. .

Jis degė nekantrumu išeiti iš čia laukan, vėl pamatyti Dėją. Painiai išsimėtę koridoriai, vienutės, slaptos durys, netikėti išėjimai jį stabdė ir neleido paspartinti žingsnio. Jis mielai būtų pasileidęs tekinas, bet buvo priverstas klaidžioti. Atrodydavo, kad užteks tik pastumti duris, o tekdavo pinklioti sruogą gijų.

1 Pain i slaptaviet ė su sudėtingais posūkiai s (lot). .: .

525,

Vienas kambarys, kitas. Paskui į visas puses sklindan

čios svetainės.

Niekur nė gyvos dvasios. Nė garso. Jokio krebždesio.

Kartais jam atrodydavo, kad jis sukasi vienoje vietoje.

Tai vėl pasivaidendavo, jog kažkas ateina priešais. Bet nieko panašaus nebuvo: jis matydavo veidrodyje pats save didiko drabužiais.

Tai buvo jis, bet visiškai nepanašus. Jis save pažindavo, bet ne iš karto.

Jis ėjo, kur vedė koridoriai. Skverbėsi intymiosios architektūros vingiais; čia pasitaikydavo kabinetas, koketiškai išgražintas medžio drožiniais ir tapyba, bent kiek ne-padorokas ir visai atskirtas; ten neaiškios paskirties koplyčia, išklota perlamutro ir emalės žvynais su dramblio kaulo puošmenomis tokio smulkaus darbo, kad reikia jas žiūrinėti pro padidinamąjį stiklą kaip tabokinių dangtelius; ten vėl vienas iš tų įmantrių florentiškų kampelių, įrengtų atsižvelgiant į moterišką aikštingumą, kurie nuo tol vadinami buduarais1. Visur — palubėse, ant sienų ir net ant grindų — aksome ar metale atlikti viliojo akį

paukščiai, medžiai, keisčiausia nematyta augmenija, perpinta perlais, reljefingi basonai, karoliukais siuvinėtos staltiesės, kariai, karalienės, moterys-tritonės su žvynė-

tom žuvų uodegom. Briaunotas kristalas atmušinėjo šviesą ir mirgėjo visomis prizmės spalvomis. Stiklo papuošalai lenktyniavo su brangakmeniais. Kažkas žybčiojo tamsiuose kampuose. Sunku buvo pasakyti, ar visos tos blyk

čiojančios briaunos, kur smaragdų žalumas susiliedavo su tekančios saulės aukso varsomis ir kur raibuliuodavo įvairiaspalviai kaip balandžio pakaklė atšvaitai, buvo mikroskopiniai veidrodžiai ar didžiuliai akvamarinai. Meniška ir kartu gramozdiška didybė. Tai buvo žaisliniai rūmai, jeigu tik ne kolosališkiausia brangakmenių dėžutė.

1 Sis žodis kilęs iš pranc . houder — pykti , širsti, apmaudauti .

526

Mab namelis arba Geo papuošalas. Gvinplenas ieškojo išėjimo.

Bet jo nerado. Neįmanoma buvo susigaudyti. Niekas taip nesusuka galvos, kaip pirmąkart matoma prabanga.

Be to, tai buvo labirintas. Kiekvienam žingsny kokia nors

J didinga grožybė pastodavo kelią. Atrodė, viskas priešinosi, kad tik jis neišeitų. Regis, nenori jo išleisti. Jis negalėjo išsikapstyti iš tų stebuklų lyg iš smalos. Jis jautėsi taip, tartum jį kas pastvėręs laikytų.

„Kokie šlykštūs rūmai", — galvojo jis.

Jis dvoklinėjo po šį labirintą, klausdamas pats save, ką visa tai galėtų reikšti, ar tik jis ne kalėjime, širdo, r veržte veržėsi į gryną orą. Jis kartojo: „Dėja! Dėja!", tartum šis vardas būtų keliavedys siūlas, kurio reikia laikytis ir žiūrėti, kad jis nenutrūktų.

Kartkartėmis jis šūkteldavo:

— Ei, ar yra kas nors!

Niekas neatsiliepdavo.

Kambariams galo krašto nebuvo. Visur tuščia, tylu, puošnu ir kraupu.

Tokius mes vaizduojamės užburtus rūmus.

Paslėptos šiluminės žiotys palaikė tuose koridoriuose ir kabinetuose vasaros temperatūrą. Atrodė, lyg koks burtininkas būtų sugavęs birželį ir uždaręs šiame labirinte.

Kartkartėmis maloniai pakvipdavo, tartum netoliese būtų žydėjusios nematomos gėlės. Buvo karšta. Visur kilimai. Būtų buvę galima vaikštinėti nuogam.

Gvinplenas žiūrėjo pro langus. Vaizdas mainėsi. Jis matydavo tai sodus, dvelkiančius pavasario ir rytmečio vėsa, tai naujus fasadus su kitoniškomis statulomis, tai ispaniškus patios — kvadratinius, plytelėmis išklotus kie-mukus, drėgnus ir šaltus; kartkartėmis sublizgėdavo Temzės upė, kartais iškildavo storas Vindzbro pilies bokštas.

Lauke tokį ankstų rytą nebuvo nė gyvos dvasios.

Gvinplenas stabtelėjo. Ėmė klausytis.

—• O, aš iš čia išeisiu! — kalbėjo jis.— Grįšiu pas Dė~

527

ją. Jokia jėga manęs čia nesulaikys. Vargas tam, kuris norėtų man sukliudyti. Kas čia per bokštas? Tegul jame gyvena milžinas, pragaro cerberis, taraskas, saugas duris šiuose užburtuose rūmuose, vis tiek aš jį nugalabysiu.

Su visa kariauna susidoročiau. Dėja! Dėja!

Staiga jis išgirdo vos vos girdimą garsą: lyg vanduo čiurlentų.

Gvinplenas buvo siauroje, tamsioje, uždaroje galerijoje; už kelių žingsnių matėsi užleista portjera.

Jis nuėjo tiesiai prie tos portjeros, praskleidė ją, įėjo.

Jo akims atsivėrė netikėtas reginys.

III

I E V A

Jis išvydo aštuonkampę salę pusapvaliais skliautais, be langų, apšviečiamą iš viršaus, kur viskas — sienos, grindys ir skliautai — buvo perdėm išklota persiko spalvos marmuru. Salės viduryje kūpsojo baldakimas raitytomis juodo marmuro kolonomis sunkoko, bet žavaus Elžbietos laikų stiliaus; po baldakimu — tokio pat juodo marmuro vonia — baseinas, kur tryško plona kvapnaus ir šilto vandens čiurkšlė, tyliai ir pamažu pripildanti vonią. •

Juodas vonios marmuras, pabrėždamas kūno baltumą, suteikia jam akinantį spindesį.

Tai šį vandens čiurlenimą ir pagavo Gvinpleno ausis.

Tam tikrame vonios aukštyje padaryta anga neleido vandeniui lietis per kraštus. Iš baseino kilo vos pastebimas garas, smulkiais rasos lašeliais nusėsdamas ant marmuro. Laiba srove mušantis trykšlys panėšėjo į lankstų plieninį virbą, siūbuojantį nuo mažiausio dvelktelėjimo.

528

Jokių baldų. Tik prie pat vonios stovėjo ilgoka, pagalviais apkrauta kušetė, tokia, kad, moteriai ant jos išsitiesus, kojūgaly dar likdavo vietos jos šuneliui ar meilu

žiui; iš čia ir tokios kušetės pavadinimas can-al-pie kurį

prancūzai perdirbo į canapė (kanapa).

Sprendžiant iš apatinių kėdės dalių ir kojų sidabro, tai buvo ispaniškas šezlongas. Pagalviai ir apmušalas buvo baltOybiizgančio šilko.

Anapus vonios, prie sienos priremta, stovėjo aukšta masyvaus sidabro tualetinė etažerė su visais reikmenimis; pačiame viduryje aštuoni nedideli veneciniai veidrodžiai, sujungti sidabro rėmeliais, švietė kaip langas.

Sienos dalyje, kur arčiausia kanapos, buvo iškirsta keturkampė anga, lyg ir koks langelis, uždaromas raudo sidabro durelėm. Jos varstėsi kaip langinės. Sidabro fone padengta juoda emale ir auksu spindėjo karališka karūna. Viršum durelių kabėjo sienoje įtaisytas paauksuoto sidabro, o gal net ir gryno aukso varpelis.

Priešpriešiais tai arkai, pro kurią įėjo Gvinplenas, buvo matyti tokia pat pusapvalė marmuro skliauto anga, užtiesta nuo lubų iki pat žemės sidabruotu audeklu.

Tasai audeklas, plonytis kaip voratinklis, buvo perregimas. Pro jį kiaurai buvo matyti.

To voratinklio viduryje, kur paprastai kiūti voras, Gvinplenas pastebėjo kažką nepaprasta — nuogą moterį.

Tiesą sakant, ne visiškai nuogą. Moteris buvo apsirengusi. Apsirengusi nuo galvos iki kojų. Ji vilkėjo labai ilgais marškiniais — panašiai vaizduojami angelai šventuose paveiksluose — bet tokiais plonyčiais, kad atrodė, lyg j i e Pr*iipC Prie kūno. Toks vos vos pridengtas nuogumas labiau gundo ir pavojingesnis už visišką nuogumą.

Istorija yra aprašiusi princesių ir įžymių damų procesijas, iš abiejų pusių lydimas vienuolių, kur ponia de Monpans-je, basa ir neva atgailodama, taip pasirodžiusi visam Pa-1 Šunelis pri e kojų (isp.).

34. Žmogus, kuris juokiasi

52.0

ryžiui vienais mezginių marškiniais. Mažytė pataisa: su žvake rankoje.

Sidabruotas audeklas, vaiskus kaip stiklas, atstojo uždangą. Ji atsiskleisdavo, nes buvo prikabinta tik viršuje.

Ji skyrė marmurinę salę-vonią nuo miegamojo. Tas visai mažytis kambarys buvo lyg ir kokia veidrodinė grota. Vienas prie kito sustatyti veneciniai veidrodžiai, sujungti paauksuotais bagetais, sudarė daugiasienį ir atspindėjo viduryje stovinčią lovą. Ant tos lovos, tokio pat sidabro kaip tualetas ir kanapa, gulėjo moteris. Jį miegojo.

Miegojo, atmetusi galvą, viena koja nuspyrusi apklotą, tartum daili vampyre, viršum kurios sparnais vasnoja sapnas.

Gipiuru išpuoštas pagalvis buvo nukritęs ant kilimo.

Tarp moters nuogumo ir Gvinpleno žvilgsnio buvo tik dvi kliūtys: marškiniai ir sidabruoto gazo uždanga, dvi perregimybės. Kambarį, kuris greičiau panėšėjo į alkovą, santūriai apšvietė tiktai silpnas atspindys iš vonios. Šviesa gėdijosi, ko tikriausiai nebūtų buvę galima pasakyti apie moterį.

Lova buvo be kolonų, be baldakimo, be viršaus, taip kad moteris, pramerkusi akis, galėdavo matyti savo nuogą atvaizdą tūkstančius kartų atsimušant veidrodžiuose vir

šum galvos.

Paklodės, neramiai miegant, buvo susigarankščiavusios. Jų dailios klostės liudijo apie drobės plonumą. Tai buvo laikai, kada kažkokia karalienė, galvodama, jog būsianti pasmerkta amžinoms kančioms, vaizdavosi pragarą kaip lovą su šiurkščiomis paklodėmis.

Beje, įprotis miegoti nuogam atėjo iš Italijos; pradžią jam davė romėnai. Sub clara nuda lucerna\ sako Horacijus.

1 Po šviesiu žiburiu nuog a (lot.).

530

Kažkokio keisto, tur būt, kiniško šilko chalatas, nes jo klostėse rangėsi didelis auksinis driežas, buvo numestas lovos kojūgaly.

Už lovos, alkovo gilumoje, tikriausiai buvo užmaskuotos durys, kurių vietą žymėjo gan didokas, povais ir gulbėmis išpieštas veidrodis. Siame pustamsiame kambaryje viskas blizgėjo. Tarpeliai tarp stiklo ir jų paauksuotų rėmų buvo užlieti tuo žibančiu lydiniu, kuris Venecijoje vadinamas „stiklo tulžimi".

Lovos galvūgaly buvo pritvirtintas sidabrinis sukinėjama lentele piupitras su žvakidėmis, ant jo gulėjo atskleista knyga, kurios puslapių viršuje stambiomis raudonomis raidėmis ėjo užrašas: Alcoranus Mahumedis !.

Gvinplenas nepastebėjo nė vienos iš šių smulkmenų.

Jis matė tik moterį.

Jis suakmenėjo ir tuo pačiu buvo giliai sukrėstas; tai nesuderinama, bet pasitaiko.

Juk jis pažino tą moterį.

Jos akys buvo užmerktos, o veidas atgręžtas jo pusėn.

Tai buvo kunigaikštienė.

Ji, toji slėpininga būtybė, viliojanti visais nežinios žavesiais, ji, tiek kartų prisisapnavusi taip, jog jis neišdrįstų prisipažinti, ji, parašiusi tokį keistą laišką! Vienintelė moteris pasaulyje, apie kurią jis būtų galėjęs pasakyti: ji mane matė ir manęs geidžia! Sapnus jis nuvijo šalin, laišką sudegino. Nustūmė ją kaip begalima toliau, kur nebesiekė jo svajonės ir jo atmintis; nebegalvojo daugiau apie ją, užmiršo.

Ir vėl ją išvydo!

Išvydo baisią.

Nuoga moteris — tai apsiginklavusi moteris.

Jam užgniaužė kvapą. Tarytum kažkoks spindintis debesis pačiupo jį. iškėlė ir nunešė su savim. Jis žiūrėjo.

Si moteris — priešais jį! Argi tai įmanoma?

1 Mahomet o korana s (lot.).

531

Teatre — kunigaikštienė. Čia — nereidė, najadė, fėja.

Ir visada — regėjimas.

Jis buvo benorįs bėgti, bet pasijuto bejėgis. Jo žvilgsniai tartum dvi grandinės prikaustė jį prie šios vizijos.

Kas ji? Paleistuvė? Nekalta mergelė?

Ir viena, ir kita. Mesalina, gal būt, akiai nematoma, turėjo šypsotis, o Diana turėjo budriai saugoti. Nepasiekiamų aukštybių šviesa skaistino šį grožį. Niekas nebūtų

galėjęs lygintis su tyrumu jos kūno, nelytėto ir išdidaus. Yra sniegynų, į kuriuos pažvelgęs pasakysi, kad jų

nemindžiojo žmogaus koja. Šventu baltumu spindinti Jungfrau viršūnė — tokia buvo ši moteris. Nuo jos lygios kaktos, išsitaršiusių auksinių plaukų, nuleistų blakstienų, vos pastebimų melsvų gyslučių, skulptūriško krūtų

apvalumo, šlaunų ir kelių, prasišviečiančių rausvai pro marškinius, dvelkė miegančios deivės didybė. Sis begėdiškumas tirpo spinduliavime. Si būtybė gulėjo nuoga taip ramiai, tartum būtų turėjusi teisę į dievų cinizmą, jautėsi saugi kaip olimpietė, kuri laiko save gelmių dukra ir gali vandenyną vadinti tėvu. Didinga ir neprieinama ji siūlėsi bet kam, žvilgsniams, geismams, beprotybėms, svajonėms, išdidžiai, kaip Venera putų beribėje, ilsėdamasi ant šios buduaro lovos.

Ji užmigo vakare ir tebemiegojo iki šiol; pasitikėjimas, atsiradęs tamsoje, tebetruko ir dienos šviesoje.

Gvinplenas virpėjo. Jis žiūrėjo į ją susižavėjęs.

Ligūstas, godus žavėjimasis yra pražūtingas.

Jį pagavo baimė.

Likimo staigmenoms nėra galo. Gvinplenas manė, kad jau viskas baigta. O čia vėl iš naujo prasideda. Ką reiškė

visi tie žaibai, be atvangos kritę ant jo galvos, ir pagaliau šis paskutinis perkūno smūgis — miegančioji deivė prie

šais jį, virpulio apimtą vyriškį? Ką reiškė tos visos, nuolat atsiveriančios dangaus properšos, iš kurių galų gale nusileido jo svajonė — geidžiama ir gąsdinanti? Ką reiškė tas pataikavimas nepažįstamojo gundytojo, kurs at-532

tiesė jam vieną po kito tuos miglotus jo troškimus, neaiškius lūkesčius, suteikė gyvo kūno pavidalą netgi nedoroms jo mintims ir prislėgė jį svaiginančia tikrove, panašia į fantaziją? Ar tik nesusimokė prieš jį, bėdžių, visos tamsybių galios? Ir kur jį turi nuvesti visi tie rūškano likimo siunčiami jam šypsniai? Kas sumanė apsukti jam galvą? Toji moteris čia? Kodėl? Ji čia? Kuriam galui?

Nežinia. Kodėl jis čia? Kodėl ji čia? Bene jis tik nebus padarytas peru dėl šitos kunigaikštienės? Kas juodu tokiu būdu suvedė? Katras iš jų apmulkintas? Katras auka?

Kieno pasitikėjimu papiktnaudžiauta? Negi dievą norėta apgauti? Visų tų dalykų jis aiškiai nesuvokė, jie šmėkš

čiojo, juodų debesų gaubiami, jo smegenyse. O gal šie užburti ir priešiški, šie keisti rūmai tartum kalėjimas irgi susimokė prieš jį? Gvinplenas jautėsi grimztąs. Tamsūs gaivalai paslapčia surišo jam rankas ir kojas. Kažkokia trauka sukaustė jį. Jo valia, vis labiau ir labiau silpdama, apleido jį. Už ko nusitverti? Jis buvo pasimetęs ir apžavėtas. Šįkart jis jautėsi galutinai išsikraustęs iš proto. Šiurpus kritimas stačia galva į beprotybės bedugnę tebesitęsė.

Moteris miegojo.

Gvinpleno geismai vis stiprėjo. Jam tai jau buvo nebe ledi, nebe kunigaikštienė, nebe įžymi dama, o moteris.

Blogi polinkiai tūno žmoguje užslėptu pavidalu. Mūsų organizme ydoms yra visiškai paruoštas nematomas kelias. Netgi nekalčiausi ir iš pažiūros tyri žmonės tai turi savyje. Būti be dėmės dar nereiškia būti be trūkumų.

Meilė — gamtos dėsnis. Geiduliai — spąstai. Pasigėrimas ir girtuoklystė — skirtingi dalykai. Geisti kokios nors moters •— pasigėrimas, geisti moters aplamai — girtuoklystė.

Gvinplenas buvo kaip nesavas, jis visas drebėjo.

Kaip atsilaikyti prieš šią pagundą? čia nebebuvo bangom krintančių medžiagų, nei sunkių šilko klosčių, nei gausaus ir koketiško tualeto, nei įmantraus paryškinimo, kurio tikslas kai ką paslėpti, kai ką parodyti, jokio debe-533

sėlio. Nuogumas visu savo gąsdinančiu paprastumu. Kažkoks slėpiningas, įsakmus reikalavimas, begėdiškai rojiškas. Tamsiosios žmogaus pusės ultimatumas. Ieva pavojingesnė už šėtoną. Susipynimas žmogiška su ant

žmogiška. Nerimastinga ekstazė, kuri baigiasi brutalia instinkto pergale prieš pareigą. Pavergianti grožio galia.

Kai grožis nustoja buvęs idealu ir tampa realybe, įvyksta suartėjimas, pragaištingas žmogui.

Kartais kunigaikštienė vangiai sujudėdavo lovoje —

taip nežymiai slenka žydrynėje rūkas — pakeisdama padėtį kaip debesėlis pavidalą. Ji lyg banga čia žaviai išsilenkdavo, čia vėl atsitiesdavo. Moteris apdovanota vilnies lankstumu. Kaip vandens bangavime, taip ir kunigaikštienės judesiuose buvo kažkas nesugaunama. Tiesiog keista sakyti: ji, tas matomas kūnas, buvo čia ir tuo pat metu atrodė kažkokia chimeriška. Apčiuopiama, o, regis, tolima. Suglumęs, išblyškęs Gvinplenas neatplėšė nuo jos akių. Jis klausėsi, kaip kilnojasi ši krūtinė, ir manė girdįs vaiduoklio alsavimą. Jį traukte traukė, jis spyriavosi.

Kaip atsilaikyti prieš ją? Kaip atsilaikyti prieš save?

Jis visko tikėjosi, tik ne šito. Kad duris pastos nuožmus sargybinis, kad teks susiremti su baisiu slibinu, saugančiu kalėjimą — šitai jis buvo numatęs. Manė išvysiąs Cerberį, o rado Hebę.

Nuogą moterį. Miegančią moterį.

Kokia klaiki kova!

Jis užmerkė akis. Nuo perdaug ryškios šviesos įskausta akys. Bet ir užsimerkęs tučtuojau išvydo ją vėl.

Blankesnę, bet tokią pat gražią.

Pabėgti ne taip jau lengva. Jis mėgino, bet nieko neiš

ėjo. Jis tarsi įaugo į žemę, kaip kartais esti sapne. Norėtumėm trauktis atgal, bet pagunda surakina kojas—•

ir nė iš vietos. Pirmyn eiti galima, atgal — ne. Nuodėmės nematomos rankos išlenda iš žemės ir traukia mus į liūną.

Įsigalėjusi nuomonė, kad pojūčiai pamažu atbunka.

Gryniausia nesąmonė. Tai tas pat, kaip tvirtinti, jog, laši-

53A

nant ant žaizdos azoto rūgštį, apmalšinamas ir pašalinamas skausmas, arba kad ketvirčiuojamas Damjenas su tuo apsiprato.

Po teisybei kiekvienas naujas jaudiklis tik paaštrina jutimą.

Nuostaba po nuostabos Gvinpleną privedė prie kraš-

tutinosios. Jo protas, apstulbintas naujos staigmenos, buvo nelyginant sklidina taurė. Jautė, kad jame bunda kažkas baisaus.

Kompaso jis nebeturėjo. Viena, kas dar buvo tikra priešais jį — tai ši moteris. Priešais jį atsivėrė neišvengiama praraja, traukianti lyg eldiją verpetas. Krypties nebepasirinksi. Nenugalima srovė ir — rifas. Rifas pasirodė besąs ne povandeninė uola, o sirena. Magnetas bedugnėj gelmėj. Gvinplenas norėjo atsiplėšti nuo šios traukos, bet kaip? Jis jau nebejautė atramos taško. Žmogų

kartais pagauna ir neša audra. Panašiai kaip laivas, jis netenka viso takelažo. Jo inkaras yra sąžinė. Kaip bebūtų baisu, bet ir sąžinė gali nutrūkti.

Jis netgi neturėjo tos dingsties: „Aš subiaurotas, baisus. Ji mane atstums." Toji moteris rašė jį mylinti.

Kritiškais momentais esti lemiamų akimirkų. Kai mes pasinešame į blogį tiek, kad nebeišsilaikome gėryje, toji mūsų būtybės dalis, kuri traukia nuodėmėn, galutinai nusveria, ir mes lekiame žemyn galva. Negi Gvinplenui būtų

atėjęs šis liūdnas momentas ?

Kaip išsigelbėti?

Vadinasi, čia ji? Kunigaikštienė! Toji moteris! Ji čia, šiame kambaryje, šioje nuošalioje vietoje, mieganti, viena, beginklė. Jinai buvo jo rankose, ir jis buvo jos valdžioje.

Kunigaikštienė!

Erdvių toliuose jūs pastebėjote žvaigždę. Jūs ja gė-

rėjotės. Ji taip toli. Ko bijoti žvaigždės, patekančios vis toje pačioje vietoje? Bet vieną gražią d i e n ą — t i k r i a u naktį — matote ją pasislinkus. Aplink ją jau galima įžiūrėti šviesos mirgėjimą. Šviesulys, kurį laikėte nejudriu, ima judėti. Tai ne žvaigždė, o kometa. Didžioji dangaus padegėja. Šviesulys slenka, didėja, krato ugninius kar

čius, darosi milžiniškas. Jis suka jūsų pusėn! O siaube, jis artinasi į jus! Kometa jus pažino, kometa jūsų geidžia, kometa jūsų nori. Gąsdinantis dangaus kūno artėjimas.

Tai, kas eina į jus, taip skaistu, jog akina. Tai gyvybingumo perteklius, nešąs mirtį. Zenito pasiūlymą jūs atmetate.

Atstumiate bedugnės meilę. Jūs užsidengiate rankomis akis, slepiatės, bėgate, manote, kad išsigelbėjote. Atve-riate akis...— Baisioji žvaigždė čia. Tai nebe žvaigždė, tai — pasaulis. Nepažįstamas pasaulis. Lavos ir ugnies pasaulis. Visaryjantis gelmių stebuklas. Ji užima visą dangų. Nieko daugiau nebėra, tik ji viena. Karbunkulas begalybės gilumoje, iš tolo — deimantas, iš arti —žaizdras. Jūs jo liepsnose.

Ir jūs jaučiate, kaip nuo rojaus kaitros įsiliepsnojate.

IV

Š Ė T O N A S

Staiga miegančioji atsibudo. Beregint atsisėdo lovoje didinga ir grakšti; šviesūs, minkšti kaip šilkas plaukai netvarkingu žavesiu apgaubė jos liemenį; marškiniai nusismaukdami apnuogino visą petį; dailute ranka ji palietė rausvą kojos pirščiuką ir valandėlę žiūrėjo į savo nuogą koją, vertą Periklio pasigėrėjimo ir Fidijo kalto; paskui pasirąžė ir nusižiovavo, kaip tigrė saulei tekant.

Galimas daiktas, kad Gvinplenas atsidūsėjo sunkiai, kaip atsitinka sulaikius alsavimą.

— Ar yra ten kas nors? — paklausė ji.

Ji ištarė tuos žodžius, plačiai nusižiovaudama, ir tat išėjo labai grakščiai.

536

Gvinplenas išgirdo balsą, iki šiol jam nepažįstamą.

Kerėtojos balsą, kuriame skambėjo kažkas žaviai išdidaus; įprastinį tono įsakmumą švelnino meilumo gaidelės.

Staiga ji atsiklaupė — yra viena antikinė statula šitokia klūpančia poza, su tūkstančiu perregimų klosčių —

pasiekė palaidinį, nuoga iššoko iš patalo ir jau atsistojusi žybt susisiaustė. Vienas mirksnis — ir šilko rūbas ją pridengė. Rankos dingo ilgiausiose rankovėse. Matėsi tiktai baltų vaikiškų kojyčių pirštų galiukai su mažais nagučiais.

Suėmusi iškėlė ant viršaus plaukų vilnį ir paskleidė

ant palaidinio, paskui nubėgo už lovos, į alkovo gilumą, ir pridėjo ausį prie išrašyto veidrodžio, už kurio tikriausiai buvo durys.

Sulenktu smilium ji pabeldė į stiklą.

— Kas ten? Lordas Deividas? Negi jūs taip anksti būtumėt? Kelinta dabar valanda? Ar tai tu, Barkilfedrai?

Ji apsigręžė.

— Ne, ne iš tos pusės. Gal kas yra vonios kambaryje?

Ei, atsiliepkite! Ne, iš tiesų pro ten niekas negali ateiti.

Ji pasuko prie sidabruoto audeklo užuolaidos, kojos galu kilstelėjo, petimi praskleidė ją ir įžengė į marmurinę salę.

Gvinplenas pajuto, kaip jo kūnu perbėgo priešmirtinis šaltis. Pasislėpti nebuvo kur. Bėgti per vėlu. Be to, ir jėgų neužteko. Geriau būtų, kad prasiskirtų grindys ir jis skradžiai žemę prasmegtų. Tikėtis, kad jo nepamatys, nebuvo ko.

Ir ji pamatė.

Ji nė nekrūptelėjo. Žiūrėjo į jį, labai nustebusi, tačiau be jokio būkštavimo, su laimės ir paniekos išraiška.

— A, Gvinplenas! — pratarė ji.

Paskui staigiai, smarkiu šuoliu toji katė, virtusi pantera, puolė jam ant kaklo.

Suspaudė jo galvą savo rankomis, nuo tokio veržlaus judesio apsinuoginusiomis iki alkūnių.

537

Ir, tučtuojau atstumdama, įsikabino jam į pečius savo mažais pirščiukais lyg nagais ir, taip stovėdama priešais, ėmė kažkaip keistai jį apžiūrinėti.

Jinai įsmeigė į jį savo fatališkas skirtingų atspalvių

akis, žėrinčias kaip Aldebaranas, kuriose buvo kažkas tamsaus ir kažkas nežemiško. Gvinplenas stebėjo nevienodos spalvos vyzdžius — mėlyną ir juodą — netekdamas galvos nuo dangaus ir pragaro žvilgsnių. Ši moteris ir šis vyras akino vienas antrą kraupiu spindesiu. Jie kerėjo vienas antrą: jis — savo biaurumu, ji — grožiu, o abudu

'drauge — savo siaubu.

Jis tylėjo, tartum slegiamas neatkeliamos naštos. Ji šūktelėjo:

— Turi galvą! Atėjai. Sužinojai, kad buvau priversta išvykti iš Londono. Atskubėjai iš paskos. Gerai padarei.

Tu nepaprastas, jei esi čia.

Kai dvi būtybės atsiduria viena kitos valdžioje, tarp jų tvykstelia žaibas. Gvinplenas, pagautas kažkokio neaiškaus laukinės, bet doros baimės nujautimo, atšoko, ta

čiau rausvi, jam į petį įsikirte nagai jį laikė. Artinosi kažkas neišvengiama. Jis, laukinis, buvo laukinės oloje.

Ji kalbėjo toliau:

— Ona, toji kvailė, na, žinai, karalienė, iškvietė mane į Vindzorą, pati nežinodama kam. O kai aš atvykau, ji užsidarė su savo idiotu kancleriu. Bet kaipgi tu prasigavai iki manęs? Tai bent vyras. Jokių kliūčių nepripažįsta.

Pašauki, ir jis tuoj čia. Tu teiravaisi apie mane? Aš vadinuosi kunigaikštienė Džoziana, manau, tu tai žinojai?

Kas tave čionai įvedė? Tikriausiai pažas. Sumanus vaikinas. Aš jam duosiu šimtą ginėjų. Pasakyk, kaip tu įsmukai? Ne, geriau nesakyk. Nenoriu žinoti. Paaiškinimai viską sumenkina. Man tu geriau patinki, kad esi mįslė.

Tu toks baisus, kad atrodai tikras stebuklas. Tu arba iš

empirėjaus, arba iš trečiojo pragaro rato, išlindęs pro Erebo angą. Nagi paprasčiausiai: lubos prasiskyrė arba grindys prasivėrė. Nusileidai iš debesų arba išlėkei aukš-

538

tyn sieros liepsnoje,— štai kokiu būdu atsiradai. Tu vertas čion įžengti kaip dievai. Nuspręsta, tu mano meilužis.

Sutrikęs Gvinplenas klausėsi, jausdamas, kad jo mintys vis labiau ir labiau maišosi. Baigta. Ir abejoti nebebuvo ko. Si moteris patvirtino naktinį laišką. Jis, Gvinplenas, kunigaikštienės meilužis, mylimas iš tiesų! Begalinė

klaikios tūkstantgalvės hidros puikybė sukrutėjo šioje nelaimingoje širdyje.

Tuštybė — baisi jėga mumyse, veikianti prieš mus pačius.

Kunigaikštienė kalbėjo toliau:

— Kadangi tu čia, vadinasi, taip turi būti. Nieko daugiau man nereikia. Kažkas, dangus ar pragaras, bloškia mus vienas kitam į glėbį. Stikso ir Auroros sužadėtuvės!

Beprotiškos sužadėtuvės, nepaisančios jokių įstatymų! Tą dieną, kai aš tave pamačiau, tariau sau: „Tai jis. Aš jį

pažinau. Tai mano išsvajotasis baisūnas. Jis bus mano."

Tačiau likimui reikia padėti. Stai kodėl aš tau parašiau.

Sakyk, Gvinplenai, tu tiki lemtimi? Aš pati tikiu nuo to laiko, kai perskaičiau Cicerono knygoje Scipiono sapną.

Ak, aš ir nepastebėjau. Bajoro rūbai. Tu persirengei didiku. O kodėl gi ne? T u — j u o k d a r y s . Tad juo didesnį

turi tam pagrindą. Komediantas vertas lordo. Beje, kas gi tokie lordai? Klounai. Tu tauraus stoto, labai dailiai nuaugęs. Negirdėtas dalykas, kad tu čia! Kada atėjai?

Seniai jau čia? Tu matei mane nuogą? Aš graži, ar ne?

Aš ketinau išsimaudyti. O, aš myliu tave! Perskaitei mano laišką? Ar pats perskaitei? Ar tau kas perskaitė? Skaityti moki? Tu tikriausiai neraštingas? Aš klausinėju, bet tu neatsakinėk. Nepatinka man tavo balsas. Kažkoks švelnus. Tokia su nieku nepalyginama būtybė, kaip tu, turėtų ne kalbėti, o griežti dantimis. Tu dainuote dainuoji. Skambu, bet aš nepakenčiu šito. Vienintelis dalykas, kurs man tavyje nepatinka. Visa kita tiesiog nežmoniškai nuostabu, visa kita be galo puiku. Indijoj tu būtum dievas. Tu taip ir gimei su tokiu siaubingu juoku 589

veide? Ne, netiesa. Tave, be abejo, sudarkė už kokią bausmę. Tikiuosi, įvykdei kokią piktadarystę. Eikš į mano glėbį.

Ji susmuko ant kanapos, patraukdama kartu ir jį.

Patys nežinodami kaip, jiedu atsidūrė greta. Jos kalba Gvinpleną užklupo lyg viesulas. Jis vos suvokė prasmę jos beprotiškų žodžių sūkurio. Jos akys spindėjo susi

žavėjimu. Ji kalbėjo padrikai, įsikarščiavusi, sujaudintu ir švelniu balsu. Jos žodžiai skambėjo kaip muzika, bet Gvinplenui toje muzikoje tartum girdėjosi audra.

Ji vėl atidžiai pažvelgė į jį.

— Salia tavęs aš jaučiuosi pažeminta — kokia laimė!

Būti kunigaikštiene — kaip tai lėkšta! Aš esu aukštos kilmės. Niekas taip nevargina, kaip šitai. Didybės netekimas suteikia poilsį. Aš taip prisisotinusi pagarbos, jog man būtinai reikia paniekos. Visos mes truputį pakvai

šusios, pradedant Venera, Kleopatra, poniom de Sevrez ir de Longvil ir baigiant manimi. Pranešu, aš su tavim nevengsiu viešumos. Tai užgaus ši meilės istorijėlė karališkąją Stiuartų giminę, kuriai aš priklausau. Pagaliau gaunu atsikvėpti. Aš radau išeitį. Atsisakau didybės. Nusmukti, vadinasi, nuo visko išsivaduoti. Viską sutraukyti, viską niekinti, viską daryti, viską apversti aukštyn kojomis — šitai aš vadinu gyvenimu. Klausyk, aš tave myliu.

Ji stabtelėjo, ir jos lūpas iškreipė siaubingas šypsnys.

— Aš tave myliu ne vien dėl to, kad tu šlykštus, bet dar ir dėl to, kad tu niekingas padaras. Myliu pabaisą ir myliu šmutą. Žeminamas, plūstamas, kvailai komiškas, atgrasus mylimasis, išstatytas juokams prie gėdos stulpo, vadinamo teatru,— juk tai nepaprastai magina. Magu paragauti prarajos vaisiaus. Meilužis, užtraukiąs nešlovę,— tai puiku. Atsikąsti ne rojaus, o pragaro obuolio,—

štai kas masina mane, šito aš alkstu ir trokštu, šitokia Ieva esu! Bedugnių Ieva. Tu, tikriausiai pats to nežinodamas, esi demonas. Aš tausojau save baidyklei, kokia tik sapne gali prisisapnuoti. Tu pajacas, kažkokio vai-540

duoklio timpčiojamas už siūlo. Tu baisaus pragariško juoko įkūnijimas. Tu valdovas, kurio aš laukiau. Man buvo reikalinga meilė, tokia, kaip Medėjos ar Kanidijos.

Buvau tikra, kad su manim atsitiks vienas tų didžiųjų

naktinių nuotykių. Tu esi tas, ko aš geidžiau. Aš tau kalbu apie daugybę dalykų, apie kuriuos, tur būt, supratimo neturi. Gvinplenai, niekam aš dar nepriklausiau, aš atsiduodu tau tyra kaip deganti žarija. Tu, žinoma, manim netiki, bet kad tu žinotum, kaip man tai vis tiek!

Jos žodžiai veržėsi kaip iš ugnikalnio. Pragręžk Etnos šlaitą, ir siūbteltų tokia liepsna.

Gvinplenas sumikčiojo:

— Ponia...

Ji ranka uždengė jam burną.

— Tylėk! Aš žiūriu į tave. Gvinplenai, aš nelytėta, bet jau pasileidėlė. Vestalė ir bakchantė. Joks vyras manęs neturėjo, aš galėčiau būti pitija Delfuose ir sėdėti, įsirėmusi nuogais kulnais, ant bronzinio trikojo, prie kurio žyniai, parimę ant Pitono odos, šnabžda klausimus nematomam dievui. Mano akmens širdis, bet ji panaši į

tuos paslaptingus akmenis, jūros atridinamus prie Hentli-Nabo uolos papėdės, Tisos žiotyse, kuriuos perskėlus randi viduje gyvatę Toji gyvatė — m a n o meilė. Visagalė

meilė, nes ji tave privertė ateiti. Mudu skyrė begalinis atstumas. Aš buvau Sirijuse, o tu — Aliote. Tu įveikei neišmatuojamą kelią — i r štai esi čia! Tai gerai. Nė žodžio.

Imk mane.

Ji nutilo. Jis virpėjo. Ji vėl nusišypsojo.

— Matai, Gvinplenai, svajoti, vadinasi, kurti. Pageidavimas prilygsta šaukimui. Susikūręs chimerą, provokuoji tikrovę. Visagalė tamsa draudžia ją veltui šaukti.

Ji patenkino mus. Stai tu čia. Ar išdrįsiu save pražudyti?

Taip. Ar išdrįsiu būti tavo meiluže, sugulove, verge, tavo daiktu? Su džiaugsmu. Gvinplenai, aš — moteris. Moter i s — tai molis, trokštąs pavirsti purvu. Jaučiu būtinybę

SU

save niekinti. Puikybei tat suteikia ypatingą prieskonį.

Menkysta paryškina didybę. Tarpusavy niekas geriau nesiderina kaip šitai. Tu, pats niekinamas, niekink mane.

Žemintis prieš pažemintąjį — koks pasimėgavimas! Dvigubo begėdiškumo žiedas! Aš jį skinu. Trypk mane kojomis. Dėl to tik dar stipriau mane pamilsi. Aš pagal save žinau. Zinai, kodėl tave dievinu? Todėl, kad niekinu. Palyginus su manimi, tu esi taip žemai, jog aš tave užkeliu ant altoriaus. Sumaišius aukštybes su žeme, gaunasi chaosas, o chaosas man patinka. Chaosas visko pradžia ir pabaiga. Kas gi yra chaosas? Beribė biaurata. Ir iš šios biauratos dievas sukūrė šviesą, ir iš šio mėšlo sutvėrė

pasaulį. Tu nė nežinai, iki kokio laipsnio aš sugedusi.

Aplipdyk žvaigždę purvu — ir tai būsiu aš.

Taip kalbėjo toji baisi moteris, ir pro prasiskleidusi palaidinį buvo matyti nuogas mergiškas jos stuomuo.

Ji tęsė:

— Visiems vilkė, tau aš būsiu kalė. Kaip nustebs žmonės! Malonu stebinti kvailius. Aš žinau, ko noriu. Kas aš — deivė? Amfitritė atsidavė Ciklopui. Kas aš — burtininkė? Urgela priėmė į savo lovą aštuonrankį plėvėtais tarpupirščiais Bugriksą, pusiau vyrą, pusiau paukštį. Kas aš —princesė? Marija Stiuart turėjo Ričiją. Trys gra

žuolės, trys baisūnai. Aš pranokstu jas, nes tu už anuos daug biauresnis. Gvinplenai, mudu vienas antram sutverti. Tu — baidyklė savo veidu, aš — baidyklė savo siela. Iš čia mano meilė. Sakysi, užgaidas? Tebūnie taip.

Kas gi yra uraganas? Užgaidas. Tarp mudviejų kosminis artimumas. Ir tu, ir aš, mudu abu nakties vaikai, tų —

veidu, aš — dvasia. Ir tu savo ruožtu mane sukuri. Tu ateini, ir mano siela veržte veržiasi į tave. Aš jos nepažinojau. Ji — stebinanti. Tau pasirodžius, hidra priversta išlįsti iš manęs, deivės! Tu atskleidi mano tikrąją prigimtį.

Tavo padedama, aš atrandu pačią save. Kaip aš į tave panaši! Žiūrėk į mane lyg į veidrodį. Tavo veidas — mano 542

siela. Nė nenumaniau, kad aš tokia baisi! Vadinasi, aš

irgi baidyklė. O Gvinplenai, tu išblaškai mano nuobodulį.

Kažkaip keistai, vaikiškai nusikvatojusi, ji prigludo prie jo ausies ir sušnabždėjo:

— Nori pamatyti beprotę? Tai aš.

Jos žvilgsnis kiaurai pervėrė Gvinpleną. Žvilgsnis —

meilės gėrimas. Palaidinis gąsdinančiai atsiskleidė. Akla, gyvuliška aistra užvaldė Gvinpleną. Aistra, kurioje jautėsi agonija.

Sios moters beriami žodžiai jį degino kaip ugnies la

šai. Jis jautė, kad įvyks kažkas neatitaisoma. Jis neįstengė pratarti nė žodžio. Protarpiais ji nutildavo ir įdėmiai žiūrėdavo į jį. „O pabaisa!" — šnabždėdavo ji. Ji buvo baugi.

Staiga ji pastvėrė jo rankas.

— Gvinplenai, aš — gimusi sostui, tu — scenos pastoliams. Stokim greta. O, kokia aš laiminga, taip puolusi!

Norėčiau, kad visas pasaulis galėtų sužinoti, iki kokio laipsnio aš paniekinta. Žmonės dar labiau keliaklupsčiautų, nes juo labiau kuo šlykštisi, juo nuolankiau prieš jį

šliaužioja. Tokia jau žmonių giminė. Pikti šliužai. Slibinai ir sykiu kirminai. O, aš pasileidusi kaip dievai. Ne veltui aš karaliaus pavainikė. Elgiuos kaip karalienė.

Kas tokia buvo Rodopė? Karalienė, mylėjusi Ptą, vyriškį krokodilo galva. Jo garbei ji pastatydinusi trečiąją piramidę. Pentesilėja mylėjusi centaurą, kuris pavirto Saulio žvaigždynu. O ką tu pasakysi apie Oną Austrijietę?

Jau koks negražus buvo Mazarinis! Tu ne tik kad negra

žus, o pasibiaurėtinas. Negražumas — smulkmena, o niaurumas — didelis dalykas- Negražumas — šėtono vaipy-masis, atsistojus užpakaly grožio. Biaurumas — išvirkštinis grožis. Antroji jo pusė. Olimpo du šlaitai: į saulę atgręžtame matome Apoloną, į naktį atgręžtame — Polife-mą. Tu — Titanas. Girioje tu būtumei Begemotas, vandenyne — Leviatanas, nedorovingoje aplinkoje — Tifonas. Tu iš visų aukščiausias. Tavo biaurume yra kažkas 543

perkūniško. Trenkęs žaibas sudarkė tavo veidą. Tie tavo iškreipti bruožai — didžiulės įširdusios ugninės rankos darbas. Perdirbo tave ir dingo. Niaurus visatos pyktis įdūkimo priepuolyje tėškė tavo sielai šią gąsdinančią ant

žmogišką išvaizdą.

Pragaras — bausmių krosnis, kur iki raudonumo kaitinama geležis, vadinama Lemtimi; ja tu ir esi paženklintas. Tave mylėti, vadinasi, suvokti, kas yra didu. Man atiteko ši pergalė. Įsimylėti Apoloną — irgi, mat, sunkumas!

Šlovės matas — nuostaba. Aš myliu tave. Svajojau apie tave ištisas ištisas naktis! Šie rūmai — mano. Tu išvysi manuosius sodus, po medžiais šnarančius šaltinius, olas, kur galima glamonėtis, nuostabiąsias kavalieriaus Berni-nio marmuro skulptūras. O jau gėlių! Aibės! Pavasarį kaip gaisras liepsnoja rožės. Ar aš tau sakiau, kad karalienė

mano sesuo? Daryk su manim, ką tik panorėsi. Aš sutverta, kad Jupiteris bučiuotų man kojas, o šėtonas spiaudytų

į veidą. Kokio tu tikėjimo? Aš — popiežininke. Mano tėvas Jokūbas II mirė Prancūzijoje, apsuptas jėzuitų. Niekada aš dar nepergyvenau to, ką jaučiu šalia tavęs. O, kaip aš

norėčiau vakare su tavimi klausytis muzikos, atsirėmus į vieną pagalvį, po auksinės galeros purpurine šėtra, vidury beribės, švelniai liūliuojančios jūros. Užgauliok mane. Mušk. Pirk mano meilę. Elkis su manim kaip su niekingu padaru. Aš dievinu tave.

Meilės žodžiai gali skambėti kaip staugimas. Abejojate? Įeikite pas liūtus. Baisumas, slypįs šioje moteryje, derinosi su švelnumu. Nieko tragiškesnio. Tai išleidžia nagus, tai glosto aksomine letenėle. Kaip katė šoka ir atbula traukiasi. Šiame nepastovume buvo kažkas žaisminga ir žiauru. Ji ir dievino begėdiškai. Todėl jos beprotybė persiduodavo. Lemtinga jos kalba skambėjo neišpasakytai grubiai ir švelniai. Jos įžeidinėjimai neįžeidinėjo.

Jos garbinimas užgauliojo. Jos antausiai prilygo dievinimui. Prometėjiška didybe dvelkė jos beprotiški, aistros kupini žodžiai. Eschilo apdainuotosios šventės didžiosios 5U

deivės garbei sukeldavo moterims, ieškančioms satyrų

žvaigždėtą naktį, šitokį nežabotą epinį dūką. Šiuos aistrų

siautulius lydėdavo paslaptingi šokiai Dodonės ąžuolų

giraitėje. Ši moteris tartum persimainydavo, jeigu įmanoma persimainyti į dangui priešingą pusę. Jos plaukai vė-

dūlavo kaip karčiai; palaidinis čia susisiausdavo, čia vėl prasiskleisdavo; kas gali būti žaviau už jos krūtinę, iš

kurios veržėsi laukiniai šūkavimai; mėlynosios akies spinduliai mainėsi su juodosios akies liepsnomis, ji buvo antžmogiška. Gvinplenui darėsi silpna, jis jautė, kad svaiginantis jos artumas baigia jį priveikti.

-— Aš myliu t a v e ! — s u š u k o ji.

Ir jos bučinys buvo kaip įkandimas.

Tur būt, Gvinplenui ir Džozianai netrukus būtų prireikę debesies, kuriuo Homeras kadaise apgaubęs Jupiterį ir Junoną. Būti mylimam moters, kuri turi akis ir jį mato, pajusti savo subiaurota burna dieviškų lūpų prisilietimą — Gvinplenui buvo svaiginanti palaima. Šios mįslingos moters akivaizdoje Gvinplenui viskas išdulkėjo iš galvos. Silpnai vaitodamas, spurdėjo šioje tamsoje Dėjos prisiminimas. Yra vienas antikinis bareljefas, vaizduojąs sfinkso ryjamą amūrą; srūva krauju švelnaus dangiško padarėlio sparnai, draskomi išsišiepusių, žiaurių

nasrų. •

Ar Gvinplenas mylėjo šią moterį? Ar žmogus kaip žemės rutulys irgi turi du ašigalius? Negi mes — planeta, skriejanti apie nejudamą ašį, iš tolo — žvaigždė, iš art i — purvo gumulas, kur diena pakeičia naktį? Ar širdies yra dvi pusės, viena — mylinti šviesoje, kita — mylinti patamsyje? Čia moteris — spindulys, ten moteris — ne

švarumų duobė. Angelas reikalingas. Bet ar nebūtų įmanoma apsieiti be velnio? Kam sielai šikšnosparnio sparnai? Negi kiekvienam išmuša lemtinga sutemų valanda?

Negi nuodėmė — neatskiriama sudėtinė mūsų likimo dalis? Negi blogis, glūdįs mūsų prigimtyje, imtinas kartu 35. Žmogus, kuris juokiasi

545

su visa kita? Negi duoklė nuodėmei neišvengiama? Giliai jaudinantys klausimai.

Ir vis dėlto kažkoks balsas mums sako, kad žmogus nusikalsta, pasiduodamas silpnumo valandėlei. Sunku išreikšti žodžiais, ką Gvinplenas pergyveno: kūnišką potraukį, gyvenimo troškulį, baimę, geismą, kankinantį svaigulį, gėdą, kurios nemažas kiekis įmaišytas puikybėje.

Negi jis pasiduos pagundai?

Ji pakartojo:

— Aš myliu tave!

Ir siūtingai prispaudė jį prie savo krūtinės.

Gvinplenas duso.

Netikėtai, visai prie pat jų, skardžiai ir aiškiai suskambėjo skambutis. Tilindžiavo sienoje įtaisytas varpelis. Kunigaikštienė pasuko galvą ir tarė:

— Ko ji iš manęs nori?

Ir staiga, lyg atšokus liuko spyruoklei, sidabrinės, karališka karūna inkrustuotos durelės atsivėrė.

Mėlynu aksomu išmuštoje angoje buvo matyti auksinis padėklas ir ant jo laiškas.

Išsipūtęs keturkampis vokas buvo padėtas taip, kad iš karto kristų į akis jo didžiulis raudono lako antspaudas. Varpelis nesiliovė skambėjęs.

Atsivėrusios durelės beveik siekė kanapą, ant kurios juodu abu sėdėjo. Viena ranka apsivijusi Gvinplenui aplink kaklą, kunigaikštienė pasilenkė, ištiesė kitą ranką, paėmė nuo padėklo laišką ir užtrenkė dureles. Anga užsidarė, ir varpelis nutilo.

Kunigaikštienė pirštais perlaužė antspaudą, atplėšė

voką, išėmė iš jo kažkokius du popierius, o patį voką numetė Gvinplenui po kojų.

Lako antspaudas, nors ir perlaužtas, buvo įskaitomas, ir Gvinplenas galėjo įžiūrėti karališką karūną ir žemiau jos raidę O.

Atplėštasis vokas krisdamas išsiskleidė, ir antroje jo 546

pusėje tuo pačiu metu buvo galima perskaityti užrašą:

„Jos malonybei kunigaikštienei Džozianai".

Džoziana ištraukė iš voko du laiškus: vienas buvo rašytas dideliame pergamente, kitas — standžiame balto popieriaus lapelyje. Ant pergamento kabėjo stambus kanceliarinis žalio lako antspaudas, vadinamas valdoviškuoju. Kunigaikštienė, visa virpanti, iš džiaugsmo apsalusiomis akimis, nepatenkinta susiraukė.

— Ak, ką gi ji man čia siunčia? Kažkokius popierius? Kokia įkyri moteris!

Ir, atidėjusi į šalį pergamentą, ji išskleidė balto, blizgančio popieriaus lapelį.

— Jos braižas. Mano sesers braižas. Kaip man visa tai įgriso. Gvinplenai, aš jau klausiau tave: ar moki skaityti? .Moki?

Gvinplenas galvos linktelėjimu patvirtino.

Ji kone gulomis išsitiesė ant kanapos ir kažkaip drovėdamasi paslėpė kojas po palaidiniu, nuleido plačias rankoves, tačiau krūtinę paliko visiškai atvirą ir, degindama Gvinpleną aistringu žvilgsniu, padavė jam blizgantį popierių.

— Taigi, Gvinplenai, tu esi mano. Pradėk eiti savo pareigas. Mano mylimasai, perskaityk, ką man rašo karalienė.

Gvinplenas paėmė laišką, atlenkė ir, baisiausiai jaudindamasis, drebančiu balsu ėmė skaityti:

„Ponia,

Mes jums maloniai siunčiame čia pridėtąjį protokolo nuorašą, patvirtintą ir pasirašytą mūsų tarno Viljamo Kauperio, Anglijos karalystės kanclerio, iš kurio paaiški didelės svarbos dalykas, kad teisėtas lordo Linijaus Klancarlio sūnus dabar yra surastas, kad jis gyveno Gvinpleno vardu kaip paskutinis valkata klajūnas juokdarių ir komediantų tarpe. Savo teisių jis netekęs kūdikystėje. Remiantis karalystės įstatymais ir paveldėjimo teise, lordas 547

Fermenas Klančarlis, lordo Linijaus sūnus, šiandien pat bus priimtas ir įvestas į lordų rūmus. To dėlei, norėdami pareikšti jums mūsų prielankumą ir palikti jums teisę valdyti jums perduotus lordų Klančarlių-Hankervilių turtus ir žemes, mes skiriame jį jums vyru vietoje lordo Deivido Deri-Moiro. Mūsų duotu parėdymu lordas Fermenas pristatytas į jūsų rezidenciją Korleone-lodže; mes įsakome ir trokštame, kaip karalienė ir sesuo, kad lordas Fermenas Klančarlis, iki šiol vadintas Gvinplenu, būtų jūsų

vyras ir kad jūs už jo ištekėtumėt. Tokia mūsų karališkoji valia."

Gvinplenas skaitė, kone kiekvieną žodį tardamas vis kitokiu balsu, o kunigaikštienė, pasirėmusi į kanapos pagalvį, klausėsi, įsižiūrėjusi į vieną tašką. Kai Gvinplenas baigė, ji plėšte išplėšė jam iš rankų laišką.

— Ona, karalienė, — perskaitė susimąsčiusi.

Paskui pakėlė nuo žemės pergamentą ir permetė jį

akimis. Tai buvo paskendusių „Matutinos" kompračikosų

prisipažinimo nuorašas, patvirtintas Sautvorko šerifo ir lordo kanclerio parašais.

Po to ji dar kartą perskaitė karalienės laišką ir tarė;

— Gerai.

Ir, ramiai rodydama Gvinplenui pirštu į galerijos portjerą, pro kurią jis buvo įėjęs, tarė:

— Išeikite.

Suakmenėjęs Gvinplenas nepajudėjo iš vietos.

Lediniu balsu ji pakartojo:

— Kadangi jūs mano vyras, išeikite.

Gvinplenas, kaltai nuleidęs akis, bežadis, nė nekrustelėjo.

Ji pridūrė:

— Jūs neturite teisės čia būti. Čia mano nięilųžio vieta.

Gi yinpleną-lyg kąs butų prikalęs,

— Gerai,— tarė ji,— tada aš išeisiu. A, tai jus mano vyras! Puiku! Aš neapkenčiu jūsų!

Ji pakilo, išdidžiai mostelėjo į erdvę, lyg su kažkuo atsisveikindama, ir išėjo.

Galerijos portjera nusileido už jos.

V

I Š V E I D O P A S I Ž Į S T A , N O R S Š I A I P

N E P A Ž Į S T A M I

Gvinplenas liko vienas.

Vienas priešais šiltą vonią ir sugulėtą patalą.

Iš galvos viskas išdulkėjo. Jis mąstė, bet tos mintys į mintis buvo nebe panašios. Kažkas padrika, be sąryšio, kankinančiai nesuprantama. Jo sieloje darėsi kažkas panašaus į klaikų sapną.

Ne taip jau paprasta, įžengus į nežinomus pasaulius.

Nuo grumo atneštojo kunigaikštienės laiško Gvinplenui ir prasidėjo netikėtumai, kas valandą vis mažiau ir mažiau besuvokiami. Iki šios akimirkos jis tartum sapnavo atviromis akimis. Dabar ėmė grabinėtis.

Jis nieko negalvojo. Nemąstė. Netgi liovėsi mąstęs.

Kaip bus, tebūnie.

Vis tebesėdėjo ant kanapos toje vietoje, kur kunigaikštienė jį buvo palikusi.

Staiga tyloje pasigirdo žingsniai. Vyriški žingsniai. Jie artėjo iš priešingos pusės, kur dingo kunigaikštienė. Duslūs, bet aiškiai girdimi žingsniai. Kad ir kaip Gvinplenas buvo atitrūkęs nuo aplinkos, visgi jis sukluso.

Staiga anapus sidabruoto audeklo uždangos, kurią kunigaikštienė išeidama paliko praskleistą, durys už lovos, paslėptos po išrašytuoju veidrodžiu, plačiai atsivėrė, ir

549

linksmas vyriškas balsas nuskambėjo veidrodinėje salėje, garsiai traukdamas senovinės prancūziškos dainelės posmą: Trys paršiukai, mėšluose vartydamies,

Kaip nešikai plūdosi nešvankiai.

Įėjo vyriškis.

Prie šono — špaga, rankoje — skrybėlė, papuošta plunksnomis, kaspinėliu ir kokarda, puikūs auksu apvedžioti jūrų karininko drabužiai.

Gvinplenas pašoko, tartum spyruoklės pamėtėtas.

Jis pažino šį žmogų, ir šis žmogus pažino jį.

Ir vienas, ir kitas apstulbę sutartinai šūktelėjo:

— Gvinplenas!

-— Tom-Džim-Džekas.

Vyriškis su skrybėle rankoje žengtelėjo į Gvinpleną, o tas sunėrė ant krūtinės rankas. 1

— Kaip tu čia atsidūrei, Gvinplenai?

— O tu kaip čia patekai, Tom-Džim-Džekai?

— A, suprantu!. Džozianos užgaidas! Komediantas, o, be to, dar baidyklė, per didelė pagunda — kur čia ji atsispirs. Tu persirengei ir atėjai čion, Gvinplenai.

— O tu irgi, Tom-Džim-Džekai?

— Gvinplenai, ką reiškia tie didiko drabužiai?

-— Tom-Džim-Džekai, ką reiškia ta karininko uniforma?

— Gvinplenai, į klausimus aš neatsakinėju.

— Aš taip pat, Tom-Džim-Džekai.

— Gvinplenai, mano vardas ne Tom-Džim-Džekas.

— Tom-Džim-Džekai, ir mano vardas ne Gvinplenas.

— Gvinplenai, aš čia esu savo namuose.

— Aš čia esu savo namuose, Tom-Džim-Džekai.

— Draudžiu kartoti mano žodžius. Ironijos turi, bet 550

užtat aš turiu lazdą. Liaukis šaipęsis, niekingas juokdary!

Gvinplenas išbalo.

— Tu pats juokdarys! Tu man atsakysi už šį įžeidimą.

— Tavo balagane kumščiais, kiek tik panorėsi.

— Ne, čia, špagomis.

— Spagą, drauguži, bajorų ginklas. Aš kaunuosi tik su sau lygiais. Kumščiais su tavim galima, bet jokiu būdu ne špagomis, tu gi ne bajoras. Tedkasterio viešbutyje Tom-Džim-Džekas gali apiboksuoti Gvinpleną. O Vindzore — kas kita. Žinok, aš kontradmirolas.

— O aš — Anglijos peras.

Žmogus, kurį Gvinplenas laikė Tom-Džim-Džeku, nusikvatojo.

— O kodėl ne karalius? Beje, tu teisus. Komediantas gali suvaidinti ką nori. Sakyk man, kad esi Tezėjas, Atėnų karalius.

— Aš Anglijos peras, ir mudu kausimės.

— Gvinplenai, jau darosi įkyru. Nejuokauk su tuo, kuris gali paliepti tave išplakti. Aš vadinuosi Deividu Deri-Moiru.

— O aš — lordu Klančarliu.

Lordas Deividas antrukart nusikvatojo.

— Tai geriausia! Gvinplenas — lordas Klančarlis.

Kaip sykis šį vardą turįs gauna Džozianos ranką. Klausyk, aš tau atleidžiu. Ir žinai kodėl? Mudu abu esame jos meilužiai.

Galerijos portjera prasiskleidė, kažkieno balsas tarė:

— Judu abu, ponai, jos vyrai.

Abu atsigręžė.

•— Barkilfedras! — sušuko lordas Deividas.

Iš tiesų tai buvo Barkilfedras.

Šypsodamasis jis žemai nusilenkė abiem lordam.

m

Už kelių žingsnių nuo jo su juoda krivūle rankoje stovėjo bajoras pagarbiu ir griežtu veidu.

Sis bajoras prisiartino, triskart nusilenkė Gvinplenui ir tarė:

— Milorde, aš esu juodosios krivūlės prievaizdas. Vykdydamas jos didenybės įsakymą, aš atvykau paimti jūsų

šviesybės.

AŠTUNTOJI KNYGA

KAPITOLIS IR JO KAIMYNIJA

I

S M U L K M E N I Š K A S D I D I N G Ų I Š K I L M I Ų

A P R A Š Y M A S

Baisi jėga, jau tiek valandų stulbinusi Gvinpleną ir nešusi vis aukštyn ir aukštyn, pirma atgabeno jį į Vindzorą, paskui vėl perkėlė į Londoną.

Pro jo akis nenutrūkstama virtine slinko pasakiškos tikrovės vaizdai.

Išsivaduoti iš jų buvo neįmanoma. Vos dingdavo vienas, tuojau pasirodydavo kitas.

Nė atsikvėpti nebuvo kada.

Kas matė žonglierių, tas akivaizdžiai matė likimą.

Tie kamuoliukai, mėtomi į viršų ir krenta žemyn,— argi tai ne žmonės, kuriuos svaido ir kuriais žaidžia likimo ranka?

Tos pačios dienos vakarą Gvinplenas atsidūrė nepaprastoje vietoje.

Buvo pasodintas į lelijomis skobtą suolą. Vilkėjo šilko rūbais, raudono aksomo mantija su baltos taftos pamu

šalu, šermuonėlių apykakle ir auksu apvedžiotomis to paties kailio antpetėmis.

Aplink jį tokiuose pat lelijomis skobtuose suoluose sėdėjo įvairaus amžiaus žmonės, jauni ir seni, irgi vilkį

purpuru ir šermuonėlių kailiais. Priešais jis matė klū-

553

pančius žmones. Jie vilkėjo juodais šilko rūbais. Kai kurie klūpojusieji rašė.

Kiek tolėliau priešakyje jis pastebėjo laiptelius, paaukštinimą, baldakimą, platų žibantį skydą, kurį laikė

liūtas ir vienaragis, o ant paaukštinimo, po tuo baldakimu, į skydą atremtą, karūna vainikuotą auksinį krėslą.

Tai buvo sostas.

Didžiosios Britanijos sostas.

Gvinplenas, tapęs peru, sėdėjo Anglijos perų rūmuose.

Su kokiomis apeigomis Gvinplenas buvo įvesdintas į

lordų rūmus? Tuojau papasakosime.

Visą tą dieną, nuo pat ryto iki vakaro, nuo Vindzoro iki Londono, nuo Korleone-lodžo iki Vestminsterio aukš-

tyn lyg laiptais kilo Gvinplenas. Ir ant kiekvienos pak o p o s — vis naujas stulbinantis įvykis.

Iš Vindzoro jis buvo

mis su visa perui priderama palyda. Garbės sargyba daug kuo panėši į kalėjimo sargybą.

Tą dieną paupio gyventojai matė, kaip Vindzoro keliu į Londoną pralėkė dvi karališkojo pašto karietos, o įkandin jų šuoliavo jos didenybės asmens sargybinių būrys.

Pirmojoje karietoje sėdėjo juodosios krivūlės prievaizdas. Pro antrosios langą šmėkštelėjo baltomis plunksnomis papuošta plačiabrylė skrybėlė, dengianti veidą, kurio nepavyko pamatyti. Kas ja važiavo? Princas ar kalinys?

Tai buvo Gvinplenas.

Atrodė, lyg ką gabentų į Londono Tauerį, o gal ir į

lordų rūmus.

Karalienė viskuo pasirūpino. Savo sesers būsimajam vyrui ji davė savo asmeninės tarnybos apsaugą.

Juodosios krivūlės prievaizdo padėjėjas jojo raitas kortežo priešakyje.

Priešais prievaizdą ant atlenkiamos sėdynėlės buvo padėta sidabru išsiūta brokato pagalvėlė. O ant tos pagalvėlės — juodas portfelis su karališkos karūnos įspaudu.

Brentforde, paskutinėje tarpustotėje prieš Londoną, abidvi karietos ir apsauga sustojo.

Čia jau laukė ketvertu pakinkyta vėžlio kaulo karieta su keturiais liokajais užpakalyje, dviem foreiteriais ir ve

žėju, dėvinčiu peruką. Tekiniai, paminos, grąžulas, lingės buvo paauksuoti, arkliai pakinkyti sidabro pakinktais.

Sis didingas ir tiesiog nuostabaus darbo iškilmių ve

žimas puikiausiai būtų galėjęs stovėti tarp tų daugiau kaip penkiasdešimt įžymių karietų, kurių piešinius mums paliko Rubo.

Juodosios krivūlės prievaizdas išlipo iš karietos, o jo padėjėjas nušoko nuo arklio.

Juodosios krivūlės prievaizdo padėjėjas abiem rankom paėmė nuo atlenkiamos sėdynėlės sidabru išsiūtą brokato pagalvėlę, ant kurios buvo padėtas portfelis su karūna, ir atsistojo užpakaly prievaizdo.

Juodosios krivūlės prievaizdas pirma atidarė tuščiąją karietą, paskui pašto vežimą, kur sėdėjo Gvinplenas, ir, nuleidęs akis, pagarbiai pakvietė Gvinpleną persėsti į

karietą.

Gvinplenas išlipo ir sėdo į karietą.

Prievaizdas su krivūle ir jo padėjėjas, pagalvėle nešinas, įlipo iš paskos ir atsisėdo ant žemos sėdynėlės, kuri senoviniuose iškilmių vežimuose skirta pažams.

Karietoj vidus buvo išmuštas baltu atlasu, padabintu Benšo mezginiais, sidabriniais karbiniais ir kutais. Lubos išgražintos herbais.

Anų dviejų kelioninių vežimų foreiteriai vilkėjo karaliaus dvariškių uniformomis. O ištaigingosios karietos ve

žėjas ir liokajai buvo aprengti kitoniškomis, labai puošniomis livrėjomis.

Nors Gvinplenas jautėsi tarytum sapne, vis dėlto jis atkreipė dėmesį į šį išsipusčiusių tarnų būrį ir paklausė

juodosios krivūlės prievaizdą:

— Kieno šitie tarnai?

Juodosios krivūlės prievaizdas atsakė:

555

— Jūsų, milorde.

Tą dieną lordų rūmai turėjo posėdžiauti vakare. Curia erat serena \ sakoma senoviniuose protokoluose. Anglijoje parlamentas mielai renkasi naktimis. Yra žinoma, kad sykį Šeridanas pradėjo savo kalbą vidurnaktį ir baigė, saulei tekant.

Abu pašto vežimai tušti sugrįžo į Vindzorą, o karieta, kurioje sėdėjo Gvinplenas, pasuko į Londoną.

Ketvertu pakinkyta vėžlio kaulo karieta žingine patraukė iš Brentfordo į Londoną, kaip ir priderėjo karietai, kurios vežėjas dėvi peruką.

Šio iškilmingo vežėjo asmeniu ceremonialas paėmė

Gvinpleną savo žinion.

Beje, šitoks lėtas važiavimas, iš visko sprendžiant, turėjo tam tikrą tikslą. Toliau pamatysime, kokį.

Buvo dar ne naktis, nors jau sutemę, kai vėdlio kaulo karieta sustojo priešais Karališkuosius vartus: sunkūs žemi vartai tarp dviejų bokštelių jungė Vąitholą su Vest-minsteriu.

Karališkųjų bajorų kavalkada apsupo karietą.

Vienas iš liokajų nušoko nuo karietos užpakalinės sėdynės ir atidarė dureles.

Juodosios krivūlės prievaizdas, lydimas savo padėjėjo, nešino pagalvėle, išlipo iš karietos ir tarė Gvinplenui:

— Milorde, teikitės išlipti. Skrybėlės, jūsų šviesybe, nenusiimkite.

Gvinplenas vilkėjo vakarykščiais šilko rūbais, ant kurių buvo užsisiautęs kelioninį apsiaustą. Špagos jis neturėjo.

Apsiaustą jis paliko karietoje.

Po Karališkųjų vartų įvažiuojamąja arka buvo dar kitos žemos šoninės durelės, o prieš jas — keli laiptukai.

Pagarba reikalauja, kad per iškilmes pirma eitų palyda.

1 Posėdis vyko vakar e (lot.).

556

Juodosios krivūlės prievaizdas, lydimas savo padėjėjo, ėjo priešakyje.

Gvinplenas — iš paskos.

Jie užlipo laiptukais, įėjo pro šonines dureles.

Po keletos akimirkų jie atsidūrė plačioje apvalioje menėje, kurios viduryje stūksojo kolona. Menė buvo žemutiniame bokšto aukšte; ją apšvietė smailūs langai, siaurulyčiai kaip šaudomosios angos; matyt, čia ir vidurdienį būdavo tamsoka. Menka šviesa kartais irgi prisideda prie iškilmingumo. Prietema pati savaime yra didinga.

Šioje menėje stovėjo trylika žmonių. Trys priešakyje, šeši antroje eilėje, keturi užpakalyje.

Trejukės vidurinis vilkėjo ryškiai raudono aksomo durtiniu, kiti du — taip pat raudonais, tik ne aksomo, o atlaso durtiniais. Visiems trims ant peties buvo išsiuvinėtas Anglijos herbas.

Antrosios eilės šešetas vilkėjo balto muaro dalmatikomis; ant kiekvieno krūtinės buvo skirtingas herbas.

Keturi užpakaliniai juodo muaro rūbais vienas nuo kito skyrėsi kokia nors ypatinga žyme: pirmasis buvo mėlynu apsiaustu, antrasis turėjo pasikabinęs raudoną šv. Jurgį, trečiajam ant krūtinės ir nugaros buvo išsiūti du avietinės spalvos kryžiai, ketvirtasis nešiojo juodą sabalų kailių apykaklę. Visi sū perukais, be skrybėlių, su špagomis, i

Jų veidus prieblandoje vos buvo galima įžiūrėti. Jie irgi negalėjo matyti Gvinpleno veido.

Juodosios krivūlės prievaizdas kilstelėjo savo lazdą ir tarė:

— Milorde Fermenai Klančarli, barone Klančarli-Hankervili! Aš, juodosios krivūlės prievaizdas, pirmasis apeigų menės pareigūnas, perduodu jūsų šviesybę Keliaraiščio ordino kavalieriui, Anglijos heroldų seniūnui.

Aksominiu durtiniu vilkįs žengtelėjo į priekį, iki žemės nusilenkė Gvinplenui ir tarė:

5 5 7

— Milorde Fermeriai Klančarli, aš — Keliaraiščio ordino kavalierius, pirmasis Anglijos heroldų seniūnas. Mane pakėlė ir vainikavo jo šviesybė Norfolko kunigaikštis, grafas maršalas iš prigimtos teisės. Aš prisiekiau paklusnumą karaliui, perams ir Keliaraiščio ordino kavalieriams. Savo vainikavimo dieną, kada Anglijos grafas mar

šalas užpylė man ant galvos vyno taurę, aš iškilmingai prisiekiau tarnauti bajorijai, vengti blogą vardą turinčių

žmonių draugijos, dažniau išteisinti, negu kaltinti kilminguosius, padėti našlėms ir mergelėms. Mano pareiga prižiūrėti perų laidotuvių ceremonijas ir saugoti jų herbus. Esu jūsų šviesybės paslaugoms.

Tas, kuris atlasiniu durtiniu stovėjo jam iš dešinės, nusilenkė ir tarė:

— Milorde, aš — Klarensas, antrasis Anglijos heroldų

seniūnas, bajorų ne perų laidotuvių tvarkdarys. Esu jūsų

šviesybės paslaugoms.

Antrasis atlasiniu durtiniu iš kairės nulenkė galvą ir tarė:

— Milorde, aš — Norojus, trečiasis Anglijos heroldų

seniūnas. Esu jūsų šviesybės paslaugoms.

Antrosios eilės šešetas, tiesūs kaip žvakės, nenusilenkdami žengtelėjo į priekį.

Pirmasis Gvinplenui iš dešinės tarė:

— Milorde, mes — šeši Anglijos heroldai. Aš — Jorkas. Po jo kiekvienas heroldas iš eilės prisistatė:

— Aš — Lankasteris. . "

— Aš -— Ričmondas,

-— Aš — Česteris.

—-Aš — Somersetas.

— Aš — Vindzoras.

Ant kiekvieno krūtinės buvo išsiūtas herbas tos grafystės ar miesto, kurio vardu jie vadinosi.

Keturi, apsitaisę juodais rūbais, stovėjo už heroldų

tylėdami.

558

Heroldų seniūnas, Keliaraiščio ordino kavalierius, pirštu parodė juos Gvinplenui ir tarė:

— Milorde, štai ginklanešiai.

•— Mėlynoji Mantija.

Žmogus mėlynu apsiaustu linktelėjo galvą.

— Raudonasis Drakonas.

Žmogus su šv. Jurgiu nusilenkė.

— Raudonasis Kryžius.

Žmogus su raudonais kryžiais nusilenkė.

— Grotų Sargybinis.

Žmogus sabaline apykakle nusilenkė.

Heroldų seniūnui davus ženklą, pirmasis ginklane

šys, Mėlynoji Mantija, priėjo ir paėmė iš juodosios krivūlės prievaizdo padėjėjo rankų sidabru siuvinėtą brokato pagalvėlę ir portfelį su karūnos įspaudu.

Tada heroldų seniūnas kreipėsi į juodosios krivūlės prievaizdą:

— Tebūnie taip. Pareiškiu gerbiamajam, jogei priimu jo šviesybę.

Sios ir kitos etiketo apeigos, kurias vėliau paminėsime, sudarė senąjį ceremonialą, nustatytą dar prieš Henriką VIII, kurį Ona vienu metu mėgino atgaivinti. Šiandien to viso nebėra. Tačiau lordų rūmai tebelaikomi pastoviais, ir jeigu kas nors pasaulyje tebėra užsilikę nuo neatmenamas gadynės, tai niekur kitur, tik tenai.

O visgi ir jie keičiasi. E pur si muove!

Kur, pavyzdžiui, dėjosi may pole, gegužinis stiebas, kurį Londono miestas įkaldavo kelyje, kai perai vykdavo į parlamentą? Paskutinis stiebas buvo įsmeigtas 1713 metais. Nuo to laiko may pole išnyko. Jis užmirštas.

Iš pažiūros atrodo, kad viskas, kaip buvo, taip ir tebėra. O tikrumoje viskas keičiasi. Štai kad ir kunigaikš

čių Olbemarlių titulas. Jis, regis, amžinas. Šį titulą turėjo šešios giminės: Odo, Mendviliai, Betiunai, Plantagenetai, Bošanai, Monkai. Lesterio titulas paeiliui priklausė penkioms skirtingoms pavardėms: Bomonams, Briuzams, 559

Dadliams, Sidniams, Koukams, Linkolno titulas — še

šioms. Pembroko — septynioms ir t. t. Giminės keičiasi, titulai palieka tie patys. Paviršutiniškas istorikas tiki pastovumu. Iš esmės amžino nieko nėra. Žmogus ne kas kita, kaip banga. O žmonija — jūra.

Aristokratija didžiuojasi tuo, dėl ko moterys smarkiai pergyvena: senumu; bet ir moterys, ir aristokratija turi vieną iliuziją: jos abi įsitikinusios, kad gražiai išsilaikė.

Galimas daiktas, kad lordai savęs nepažins, perskaitę, kas apie juos parašyta ir kas dar bus parašyta, pana

šiai kaip kadaise buvusi gražuolė nenori matyti savo raukšlių. Veidrodis visada lieka kaltas, bet jis prie to priprato.

Siekti, kad tai, ką vaizduoji, būtų panašu į tikrovę--

tik tokia yra istoriko pareiga.

Pirmasis heroldų seniūnas kreipėsi į Gviimleną:

— Malonėkite sekti paskui mane, milorde.

Ir pridūrė:

— Jus sveikins. O jūsų šviesybė tik kilstels skrybėlės brylių.

Ir visas kortežas patraukė durų link, apvaliosios menės gilumoje.

Juodosios krivūlės prievaizdas vadovavo eisenai.

Įkandin jo — Mėlynoji Mantija, pagalvėle nešinas, paskui pirmasis heroldų seniūnas, už jo Gvinplenas, užsimaukšlinęs skrybėlę.

Kiti heroldų seniūnai, heroldai, ginklanešiai pasiliko apvalioje menėje.

Ir taip trise, priešaky juodosios krivūlės prievaizdas, paskui pirmasis heroldų seniūnas ir Gvinplenas, ėjo iš

menės į menę; šiandien jų kelio nebeįmanoma būtų atsekti, nes senųjų Anglijos parlamento rūmų nebėra.

Tarp kitko, Gvinplenas perėjo ir tą gotiškąją priėmimo mėnę, kur įvyko paskutinysis Jokūbo II ir Monmauto susitikimas ir kur šiaudadūšis sūnėnas veltui klūpojo ant kelių prieš žiaurųjį dėdę. Aplinkui ant sienų chronologine 560

tvarka kabėjo devyni per visą ūgį senųjų perų portretai, ant kurių buvo pažymėtos pavardės ir herbai: lordas Nansladronas, 1305. Lordas Beliolis, 1306. Lordas Benes-tidas, 1314. Lordas Kentilupa, 1356. Lordas Montbegonas, 1357. Lordas Taibototas, 1372. Lordas Zučas iš Kodnoro, 1615. Lordas Bela-Akva, be datos. Lordas Harenas-Saris, Blua grafas, be datos.

Jau buvo sutemę, ir galerijose tam tikrais atstumais buvo užžiebti žiburiai. Vario žvakidėse degė vaško žvakės, blausiai apšviesdamos sales, skendinčias kraupioje bažnyčios prieblandoje.

Pakeliui jie sutikdavo tik būtiniausius pareigūnus.

Vienoje menėje, pagarbiai nulenkę galvas, stovėjo keturi antspaudo raštvedžiai ir vienas valstybinių popierių

raštvedys.

Kitoje—-garbusis Filipas Saidenhemas, Vėliavos kavalierius, Brainptono Somersete valdovas. Vėliavos kavalieriaus titulą suteikdavo karo metu pats karalius po išskleista karališkąja vėliava.

Dar kitoje jie išvydo seniausiąjį Anglijos baronetą, serą Edmundą Bekoną iš Safolko, sero Nikolo paveldėtoją, tituluojamą primuš baronetorum Angliae l. Už sero Edmundo stovėjo jo ginklininkas su kilpiniu ir eskvairas su Alsterio herbu, nes baronetai prigimta teise yra Alste-Ketvirtojoje menėje buvo iždo valdytojas su savo keturiais vyriausiais iždininkais ir dviem lordo šambeliono atstovais, kurių pareiga buvo skirstyti mokesčius. Čia pat buvo pinigų kalyklos viršininkas: jis laikė delne vieną svarą sterlingų, nukaldintų, kaip tada buvo priimta kaldinti aukso svarus, specialiu štampu. Visas aštuonetas nusilenkė naujajam lordui.

Įeinant į takais išklotą koridorių, kuris jungė bendruomenių rūmus su lordų rūmais, Gvinpleną pasveikino 1 Pinmasis Anglijos baroneta s (lot.).

36. Žmogus, kuris juokiasi

561

seras Tomas Manselis Margemas, jos didenybės karalienės rūmų kontrolierius ir parlamento narys, atstovaująs Glamorgano miestui; o išeinant Gvinpleną sutiko Penkių

Uostų baronų deputacija, išsirikiavusi dviem eilėm po keturis, nes uostų buvo ne penki, o aštuoni. Viljamas Eš-

bernhemas sveikino jį Hastingso miesto vardu, Metju Eilmoras — Duvro miesto vardu, Džozia Berčetas —• Sendvičiaus miesto vardu, seras Filipas Boteleris — Hieto miesto vardu, Džonas Briuveris — Niuramnio miesto vardu, Edvardas Sautvelis — Rajaus miesto vardu, Džeimsas Hėjus — Vinčelsio miesto vardu ir Džordžas Neilo-ras •— Sifordo miesto vardu.

Gvinplenas buvo jiems benusilenkiąs, tačiau pirmasis heroldų seniūnas patyliukais jam priminė:

— Kilsterėkite tik skrybėlės brylių, milorde.

Gvinplenas padarė, kaip liepiamas^-

Pagaliau jis įžengė į tapytąją menę, kur nebuvo jokios tapybos, tik keli šventųjų paveikslai, tame tarpe šv.

Eduardas, aukštose smailų langų nišose, grindų perdalytose taip, kad viršutinė dalis buvo Vestminster-hole, o apatinė — tapytojoje menėje.

Anapus medinės tvorelės, kuria buvo perdalyta tapytoji menė, stovėjo trys orūs asmenys, trys valstybės sekretoriai. Pirmojo žinioje buvo Anglijos pietinė dalis, Airija ir kolonijos, o taip pat santykiai su Prancūzija, Šveicarija, Italija, Ispanija, Portugalija ir Turkija. Antrasis tvarkė Anglijos šiaurę, o taip pat vedė reikalus su Nider-landais, Vokietija, Danija, Švedija, Lenkija, ir Maskvos kunigaikštyste. Trečiasis, škotas, turėjo savo žinioje Škotiją. Pirmieji du buvo anglai. Vienas iš jų — didžiai gerbiamas Robertas Harlis, parlamento narys nuo Niured-noro miesto. Buvo ir Škotijos atstovas Mangou Grehemas, eskvairas, kunigaikščio Montrozo giminaitis. Visi tylėdami nusilenkė Gvinplenui.

Gvinplenas palietė skrybėlės brylių. Tvorelės atidarinėtojas kilstelėjo atkeliamąją lentelę ir praleido juos į

562

galinę tapytosios menės dalį, kur stovėjo ilgas, žalia gelumbe užtiestas stalas, skirtas tik lordams.

Ant stalo degė kandeliabras.

Gvinplenas, kurio priešakyje ėjo juodosios krivūlės prievaizdas, Mėlynoji Mantija ir Keliaraiščio ordino kavalierius, pateko į šią privilegijuotąją dalį.

Tvorelės atidarinėtojas, Gvinplenui praėjus, nuleido lentelę.

Atsidūręs už tvorelės, pirmasis heroldų seniūnas sustojo.

Tapytoji menė buvo didžiulė.

Jos gilumoje, po karališkuoju skydu tarp dviejų langų, stovėjo du senukai raudono aksomo mantijomis, auksu apvedžiotomis šermuonėlio kailio antpetėmis; ant perukų jie nešiojo baltomis plunksnomis papuoštas skrybėles. Iš po mantijų buvo matyti šilkinės liemenės ir špagų rankenos.

Už jų tartum sustingęs stovėjo žmogus juodo muaro rūbais, aukštai iškėlęs didžiulę auksinę kuoką su karūnuotu liūtu.

Tai buvo Anglijos perų maršalka.

L i ū t a s — p e r ų emblema. „Liūtai — tai baronai ir perai",— skelbia Bertrano Diugeskleno kronika.

Pirmasis heroldų seniūnas parodė Gvinplenui abu senius aksomo mantijomis ir sušnabždėjo į ausį:

— Milorde, jie — lygūs jums. Pasisveikinsite su jais taip, kaip jie su jumis. Abu d i d i k a i — baronai, lordo kanclerio paskirti jūsų krikštatėviais. Jie labai seni ir beveik apakę. Jie jus įves į lordų rūmus. Pirmasis —•

Čarlzas Maildmėjus, lordas Fitzvolteris, šeštasis baronų

suole, antrasis—-Augustas Erandelis, lordas Erandelis-Treraisas, trisdešimt aštuntasis senjoras baronų suole.

Pirmasis heroldų seniūnas žengė žingsnį senukų pusėn ir garsiai paskelbė:

— Fermenas Klančarlis, Klancarlio ir Hankervilio 563

baronas, markizas Korleonis Sicilietis, sveikina jusų šviesybes.

Abu lordai rankos aukštyje pakėlė skrybėles, paskui vėl jas užsidėjo.

Gvinplenas su jais pasisveikino tokiu pat būdu.

Pirma juodosios krivūlės prievaizdas, paskui Mėlynoji Mantija, paskui Keliaraiščio ordino kavalierius žengtelėjo į priekį.

Maršalka atsistojo Gvinpleno priešakyje, o abu lordai iš šalių: lordas Fitzvolteris — iš dešinės ir lordas Erandelis-Treraisas — iš kairės. Lordas Erandelis amžiumi buvo seniausias ir atrodė visai sukriošęs. Jis mirė sekan

čiais metais, palikdamas savo perystę mažamečiui anūkui Džonui, tačiau vis tiek jo giminė 1768 metais išnyko.

Eisena iš tapytosios menės patraukė į galeriją su kolonomis; prie kiekvienos kolonos sargyboje pakaitomis stovėjo anglų ir škotų alebardininkai.

Nuogais kelienais škotų alebardininkai buvo puikūs kariai ir vėliau prie Fontenua atrėmė prancūzų kavaleriją ir tuos karališkuosius kirasirus, į kuriuos jų karvedys prieš mūšį kreipėsi šiais žodžiais: ,,Ponai, tvirčiau užsidėkite skrybėles, turėsime garbės pradėti ataką."

Ir anglų, ir škotų alebardininkų kapitonai Gvinpleną ir abu lordus krikštatėvius pagerbė špagomis. Kareiviai atidavė pagarbą alebardomis.

Galerijos gilumoje švytėjo didžiulės durys, tokios puošnios, jog jų suveriamosios pusės atrodė lyg dvi aukso plokštės.

Abipus durų sustingę stovėjo du žmonės. Iš livrėjų

galėjai pažinti, jog tai door-keepers, durininkai.

Prieš pat šias duris galerija praplatėjo, pavirsdama apskrita stiklo rotonda.

Ten. atsirėmęs į aukštą krėslo atkaltę, sėdėjo, sprendžiant iš mantijos ir peruko dydžio, ori asmenybė. Tai buvo Viljamas Kauperįs, Anglijos lordas kancleris, 564

Nemažas privalumas turėti kokį nors didesnį kūno trūkumą, negu karalius. Viljamas Kauperis buvo trumparegis, Ona taip pat, tik kiek mažiau. Viljamo Kauperio neprimatymas patiko jos didenybės trumparegystei ir paskatino karalienę paskirti jį kancleriu ir karaliaus sąžinės sargu.

Viljamo Kauperio viršutinė lūpa buvo plona, o apatinė — stora,— šiokio tokio gerumo požymis.

Stiklo rotondą apšvietė palubėje kabojęs žibintas.

Iš dešinės lordui kancleriui, oriai sėdinčiam savo aukštame krėsle, už vieno stalo sėdėjo karūnos raštvedys, iš

kairės, už kito stalo — parlamento raštvedys.

Priešais kiekvieną buvo padėta atversta aktų knyga ir rašalinė.

Už lordo kanclerio krėslo stovėjo karūnos maršalka ir du pareigūnai: vienas turėdavo nešti šleifą, o kitas —

pinigų kapšą. Visos šios pareigos ir po šiai dienai tebėra.

Salia krėslo ant žemo staliuko buvo padėta į makštį

įmauta špaga auksine rankena ir skaisčiai raudono aksomo pasaitu/

Užpakaly karūnos raštvedžio stovėjo pareigūnas, laikąs abiem rankom išskleistą iškilmių mantiją.

Antras pareigūnas, stovėjęs užpakaly parlamento raštvedžio, laikė išskleistą kitą mantiją, skirtą parlamento posėdžiams.

Mantijos buvo panašios, abi raudono aksomo, pamuštos balta tafta, auksu apvedžiotomis šermuonėlio kailio antpetėmis, tiktai iškilmių mantijos antpetės buvo platėlesnės.

Tretysis pareigūnas, vadinamas librarian *, rankose laikė flandriškos odos pagalvėlę, ant kurios buvo padėla maža raudono tymo apdarais knygutė, kur surašyti perai ir bendruomenių rūmų nariai; šalia knygutės — keli balti 1 Bibliotekininka s (angį.).

565

popieriaus lakštai ir pieštukas, įteikiami kiekvienam naujam parlamento nariui.

Iškilminga procesija, kurios gale ėjo Gvinplenas su savo krikštatėviais iš šalių, sustojo priešais lordo kanclerio krėslą.

Abudu lordai krikštatėviai nukėlė skrybėles. Gvinplenas pasekė jų pavyzdžiu.

Pirmasis heroldų seniūnas paėmė iš Mėlynosios Mantijos rankų sidabru siuvinėtą brokato pagalvėlę, priklaupė ir įteikė pagalvėlę ir ant jos padėtą juodąjį portfelį

lordui kancleriui.

Lordas kancleris paėmė portfelį ir perdavė jį parlamento raštvedžiui. Tasai, iškilmingai jį priėmęs, sugrįžo į savo vietą.

Parlamento raštvedys atidarė portfelį ir atsistojo.

Portfelyje buvo, kaip visada tokiais atvejais, du raštai, karališkas įsakas lordų rūmams ir paliepimas dalyvauti posėdžiuose.

Raštvedys stovėdamas iškilmingu balsu iš lėto perskaitė abu raštus.

Lordui Fermenui Klančarliui adresuotas (paliepimas dalyvauti posėdžiuose baigėsi šiais įprastiniais žodžiais:

„Siuomi mes jums griežtai įsakome vardan ištikimybės ir atsidavimo, kurį mums privalote, atvykti ir asmeniškai užimti savo vietą tarp prelatų ir perų, posėdžiaujančių mūsų parlamente Vestminsteryje, idant garbingai ir sąžiningai reikštumėte savo nuomonę karalystės ir bažnyčios reikaluose."

Baigus skaityti laiškus, lordas kancleris prabilo:

— Pareiškimas karūnai duotas. Lorde Fermenai Klan-

čarli, ar jūsų šviesybė atmetate tikėjimą, kad duona ir vynas pavirsta Jėzaus kūnu ir krauju, ar atsižadate šventųjų garbinimo ir mišių aukos?

Gvinplenas linktelėjo galvą.

566

— Pareiškimas duotas,— tarė lordas kancleris.

Parlamento raštvedys pridūrė:

— Jo šviesybė priesaiką davė.

Lordas kancleris tarė:

— Milorde Fermenai Klančarli, jūs galite posėdžiauti parlamente.

— Tebūnie taip,— pritarė abu krikštatėviai.

Pirmasis heroldų seniūnas pakilo ir, paėmęs nuo stalelio špagą, prisegė ją Gvinplenui prie šono.

,,Po šito,— sakoma senovinėse normanų chartijose,—

peras ima savo špagą, sėda už aukšto skobnio ir dalyvauja „posėdyje".

Gvinplenas užpakaly savęs išgirdo kažkieno balsą:

— Aš apgaubiu jūsų šviesybę parlamento apsiaustu.

Sulig tais žodžiais pareigūnas užmetė ant jo apsiaustą ir surišo šermuonėlių apykaklės juodus šilko kaspinus.

Su šiuo purpuriniu apsiaustu ir špaga prie šono Gvinplenas niekuo nesiskyrė nuo lordų, stovinčių jam iš kairės ir dešinės.

Librarikn prinešė raudonąją knygą ir įdėjo ją Gvinplenui į durtinio kišenę.

Pirmasis heroldų seniūnas pakuždėjo jam į ausį:

— Milorde, kai įeisite, nusilenkite karališkajam krėslui.

Karališkasis krėslas — tai sostas.

Tuo tarpu raštvedžiai, kiekvienas už savo stalo, kažką rašė, vienas — į karūnos aktų knygą, kitas — į parlamento aktų knygą.

Paskui abu paeiliui — karūnos raštvedys pirmas —

prinešė savo knygas pasirašyti lordui kancleriui.

Sutvirtinęs savo parašu abu aktus, lordas kancleris atsistojo:

— Lorde Fermenai Klančarli, Klancarlio ir Hankervilio barone, markize Korleoni Sicilieti, būkite pasveikintas tarp jums lygių perų, tarp Didžiosios Britanijos dvasiškių ir pasauliečių lordų.

5 6 7

Abu Gvinpleno krikštatėviai uždėjo jam rankas ant pečių.

Ir didžiosios paauksuotosios durys galerijos gilumoje plačiai atsivėrė.

Durys į Anglijos perų rūmus.

Dar nepraslinko nė trisdešimt šešios valandos nuo to momento, kai prieš Gvinpleną, lydimą kitoniškos palydos, buvo atsivėrę geležiniai Sautvorko kalėjimo vartai.

Gąsdinančiu greičiu pralėkė visi šie debesys viršum jo galvos; ir ne debesys, o įvykiai; tikras šturmas.

II

B E Š A L I Š K U M A S

Barbarybės laikais sukurtoji lygybė su karalium, vadinamoji perystė, buvo fikcija, bet ji labai pravertė.

Si primityvi politinė gudrybė Prancūzijoje ir Anglijoje davė nevienodus rezultatus. Prancūzijoje peras buvo tariamasis karalius, Anglijoje — pilnateisis^valdovas. Ne toks didis, kaip Prancūzijoje, bet užtat turėjo daugiau valdžios. Galėtumėm pasakyti: „Mažesnis, bet piktesnis."

Perystė atsirado Prancūzijoje; kuriuo metu — sunku nustatyti; pagal padavimą — Karolio Didžiojo, pagal istoriją — Roberto Išmintingojo viešpatavimo metais.

Bet istorija nėra patikimesnė už padavimą. Favenas ra

šo: „Prancūzų karalius sumanė patraukti savęsp didžiūnus savo valstybės šiuo maginančiu pero titulu, tartum jie būtų jam lygūs."

Perystė labai greit išsišakojo ir iš Prancūzijos perėjo į Angliją.

Anglijoje perystė buvo didžiulis įvykis ir, galima pasakyti, labai svarbus. Jos pradininku tektų laikyti saksų

ujittenagemot. Danų tanas ir normanų vavasor susiliejo

568

į baroną. Žodis „baronas" atitinka lotynų kalbos žodį

„vir", kurį ispanai pavertė uaron ir kuris reiškia ne ką kitą kaip „vyras". Nuo 1075 metų baronai duoda pajusti karaliui savo valdžią. Ir dar kokiam karaliui!—

Vilhelmui Užkariautojui! 1086 metais jie padeda pamatinį feodalizmo akmenį. Tai Doomsday-book, „Paskutiniojo teismo knyga". Jono Bežemio valdymo metu įvyksta susikirtimas: prancūzų feodalai nesiskaito nei su juo. nei su Didžiąja Britanija, ir prancūzų perai pareikalauja stoti į jų teismą Anglijos karalių. Anglijos baronai reiškia nepasitenkinimą. Per Pilypo Augusto karūnavimą Anglijos karalius, kaip Normandijos kunigaikštis, nešė pirmąją keturkampę vėliavą, o Akvitani-jos kunigaikštis — antrąją. Šiam karaliui, svetimšalių

vasalui, didikai paskelbia karą. Baronai priverčia vargšą karalių Joną pasirašyti Didžiąją Laisvių Chartiją, iš kurios atsiranda lordų rūmai. Popiežius palaiko karalių

ir atskiria lordus nuo bažnyčios. Tai vyko 1215 metais, ir popiežium buvo Inocentas. III, kuris parašė himną

„Veni sancte Spiritus" ir kuris atsiuntė karaliui Jonui Bežemiui keturis aukso žiedus, simbolizuojančius keturias pagrindines dorybes. Lordai priešinasi. Prasideda ilga dvikova, į kurią įsitrauks kelios kartos. Pembrokas kovoja. 1248 metais išleidžiami „Oksfordo nutarimai".

Dvidešimt keturi baronai apriboja karaliaus valdžią, ginčija jos sprendimus ir pakviečia dalyvauti išsiplėtu-siame vaide po vieną riterį nuo kiekvienos grafystės —

taip susikuria bendruomenių rūmai. Vėliau lordai pridėjo po du piliečius nuo kiekvieno miesto ir po du miestiečius nuo kiekvieno miestelio. Taip perai iki pat Elžbietos laikė savo rankose rinkimus į bendruomenių

rūmus. Iš jų teisenos ir kilo posakis: „Atstovai turi būti renkami be trijų P: sine Prece, sine Pretio, sine Pokulo l.

Tai anaiptol netrukdė piktnaudžiavimams kai kuriuose 1 Be prašymo , be papirkimo , be pavaišinim o (lot.).

569

miesteliuose. Dar ir 1293 metais Prancūzijos perų teismas laikė Anglijos karalių jam teismingu, ir Pilypas Gražusis patraukė atsakomybėn Eduardą I. Tasai Eduardas I mirdamas prisakė savo sūnui išvirti jo lavoną ir kaulus pasiimti su savim į karą. Karalių kvailiojimai paskatina lordus stiprinti parlamentą, kuris padalijamas į dvejus rūmus: aukštuosius ir žemuosius. Lordai išdidžiai saugo viršenybę. „Jei kuris nors iš bendruomenių

rūmų narių drįs nepagarbiai atsiliepti apie lordų rūmus, jis turės stoti teisman ir atsakyti ir net gali būti pasodinamas į Tauerį." Ta pati nelygybė ir balsuojant. Lordų rūmuose balsuojama po vieną, pradedant nuo paskutinio barono, vadinamo jaunylio pero. Kiekvienas peras, pašauktas vardu, atsako: „Sutinku" arba „Nesutinku". Bendruomenių taryboje balsuoja visi iš karto, vienu metu, atsakydami: „Taip" arba „Ne". Bendruomenių rūmai kaltina, perai teisia. Perai, bodėdamiesi skaičiais, paveda bendruomenių rūmams, kurie vėliau tuo pasinaudos, „šachmatų lentos" priežiūrą, t. y. Anglijos karalių iždą, gavusį tą vardą, anot vienų, nuo languotos staltiesės, anot kitų, nuo senos spintos stalčių, kur už geležinių grotų buvo laikomas Anglijos karalių

iždas. Pradedant tryliktojo šimtmečio pabaiga, įvedamas kasmetinis rejestras Year-book. Dviejų Rožių kare lordų įtaka smarkiai jaučiama; jie tai Džono\ Gonto, Lankasterio kunigaikščio pusėje, tai Edmundo, Jorko kunigaikščio, pusėje. Vatas Taileris. lolardai. Vorvikas. karalių kėlėias, visa ta motina anarchija, pagimdžiusi lengvatas, atvirai ar slaptai rėmėsi anglų feodalais. Lordai pavyduliauja sostui ir, žinoma, iš to turi naudos. Pavyduliauti, vadinasi, nenuleisti nuo ko nors akių; jie apriboja karalių savivalę, susiaurina valstybės išdavimo sąvoką, kursto apsišaukėlius Ričardus prieš Henriką IV, pasiskelbia teisėįais, sprendžia trijų karūnų ginčą tarp Jorko kunigaikščio ir Margaritos Anžujietės, prireikus patys surenka kariuomenes ir kaunasi prie Sriusberio, 570

Tiuksberio, Sent-Olbenso, čia laimėdami, čia pralaimėdami. Jau tryliktajame amžiuje jie laimi pergalę prie Liujiso ir išveja iš karalystės keturis karaliaus brolius, Izabelės ir grafo Marčo sugyventus vaikus, už lupikavimą ir krikščionių apleidimą žydais; iš vienos pusės tai buvo princai, iš kitos — sukčiai; toks sutapimas pasitaiko ir nūnai, tik seniau to negerbdavo. Iki penkioliktojo amžiaus Anglijos karalius tėra tik Normandijos kunigaikštis, ir parlamente aktai rašomi prancūzų kalba. O nuo Henriko VII laikų, lordams reikalaujant, aktai rašomi angliškai. Anglija Utero Pendragono laikais — britiška, Cezario laikais — romėniška, septynvaldystės laikais — saksiška, Haroldo laikais — daniška, Vilhelmo laikais — normandiška, lordų dėka pasidaro angliška. Paskui ji pasidaro anglikoniška. Sava, nepriklausoma bažnyčia — didžiulė jėga. Bažnyčios valdovas, gyvenąs svetur, alina tautą. Kiekviena Meka čiulpia syvus kaip aštuonkojis. 1534 metais Londonas nutraukia santykius su Roma, perai pritaria reformacijai, ir lordai priima Liuterio skelbiamą tikėjimą — toks buvo atsakymas į 1215 metų ekskomuniką. Henrikui VIII tai buvo paranku, bet kitais atžvilgiais lordai jį varžydavo.

Buldogas prieš lokį, tai lordų rūmai prieš Henriką VIII.

Kai Volsis atima iš liaudies Vaithoią, o Henrikas VIII atima jį iš Volsio, kas urzgia? Keturi lordai: Darsis čičesteris, Sen-Džonas Bletsas ir (du normandiški vardai) — Mauntžua ir Mauntiglis. Karalius stengiasi užgrobti valdžią. Perai ją apkarpinėja. Paveldimumas susijęs su nepaperkamumu; tuo paaiškinamas lordų

nepriklausomumas. Net Elžbietai valdant, lordai bruzda.

Bruzdėjimų išdava — Daremo bausmės. Sios tironės sijonas aptaškytas krauju. Krinolinas, slepiąs kaladę—•

tai Elžbieta. Elžbieta šaukia parlamentą kaip galima rečiau ir sumažina lordų rūmų narių skaičių iki šešiasde

šimt penkių, jų tarpe tik vienas markizas Vestminsteris ir nė vieno kunigaikščio. Beje, Prancūzijos karaliai taip

571

pat pavydžiai saugojo savo valdžią ir vykdė tokį pat mažinimą. Henrikui III valdant, tebuvo tik aštuoni kunigaikščiai perai; baronai de Mantesas/de Susi, de Ku-lomje, de Satonef-Timere, baronas de la Fer-Tardenua, baronas de Mortanis ir dar keletas kitų išlaikė Prancūzijos baronų perų titulus dideliam karaliaus nepasitenkinimui. Anglijoje karaliai mielai leisdavo išnykti ištisoms perystėms. Užtenka paminėti, kad Onos viešpatavimo laikais išnykusių nuo dvyliktojo amžiaus perysčių skaičius siekė 565. Kunigaikščių naikinimą, pradėtą Rožių karais, kirviu užbaigė Marija Tiudor. Tai buvo bajorijos galabijimas. Be kunigaikščio ji lieka kaip be galvos. Politika, žinoma, nebloga, bet šiaip ar taip papirkinėjimas geriau už žudymą. Tą puikiai suprato Jokūbas I. Jis atgaivino kunigaikščio titulą. Jis padarė

kunigaikščiu savo favoritą Viljersą, kuris jį buvo padaręs paršu l. Kunigaikštis feodalas virsta kunigaikščiu dvariškiu. Paskui jų prisiveis devynios galybės. Karolis II padarys kunigaikštienėmis dvi savo meilužes Barborą Sauthempton ir Luizą Keruel. Karalienės Onos laikais jau bus dvidešimt penki kunigaikščiai, iš jų trys svetimšaliai: Kamberlendas, Kembridžas ir Sonbergas. Ar šios dvaro gudrybės, Jokūbo I išmonė, turėjo pasisekimą? Ne. Lordų rūmai užuodžia pinkles ir pasišiaušia.

Jie šiaušiasi prieš Jokūbą I, šiaušiasi prieš Karolį I, kuris, tarp kitko, ar tik nebus kaltas dėl savo tėvo mirties, kaip kad Marija Mediči, tur būt, kalta dėl savo vyro mirties. Įvyksta skilimas tarp Karolio I ir perų.

Lordai, kurie, Jokūbui I valdant, buvo patraukę savo teisman kyšininkavimą Bekono asmeniu, Karoliui I valdant, suruošia procesą valstybės išdavimui Strafordo asmeniu. Jie nuteisė Bekoną, jie nuteisia ir Strafordą.

Vienas neteko garbės, kitas — gyvybės. Karoliui I galva pirmą kartą buvo nukirsta Strafordo mirtimi. Lordai 1 Viljcrsas vadindav o Jokūb ą I „Jūs ų kiaulyste" .

572

suteikia ginkluotą pagalbą bendruomenių rūmams. Karalius sušaukia parlamentą Oksforde, revoliucija sušaukia jį Londone; keturiasdešimt trys perai palaiko karalių, dvidešimt du — respubliką. Lordai, pritraukdami liaudį prie valdžios, paruošia dirvą teisių biliui, „Žmogaus teisių deklaracijos" pradmenims — iš ateities amžių glūdumos prancūzų revoliucija meta blyškų šešėlį ant anglų

revoliucijos.

Tokios buvo perų paslaugos. Sakykim, jos nesąmoningos. Ir brangiai atsiėjusios, nes perai — nežmoniški parazitai. Tačiau reikšmingos. Liudviko XI, Rišelje ir Liudviko XIV despotizmui, sultoniškam režimui, tariamai lygybei, kuri iš tiesų buvo susidorojimas, lazdos vietoje naudojamam skeptrui, visuotinei priespaudai ir pažeminimui, visam tam turkiškam Prancūzijos valdymo būdui įsigalėti Anglijoje neleido lordai. Tai jie pastatė aristokratiją kaip sieną, kuri iš vienos pusės sulaikydavo karalių, iš kitos — gindavo liaudį. Savo pasipūtėlišką išdidumą liaudies atžvilgiu jie atpirko savo akiplėšiškumu karaliaus atžvilgiu. Saimonas, Lesterio grafas, išrėžė karaliui Henrikui III į akis: Karaliau, tu meluoji. Lordai primeta karūnai servitutus: jie paliečia jautriausią karaliaus vietą — medžioklę. Kiekvienas lordas, važiuodamas per karaliaus parką, turi teisę nušauti stirną. Karaliaus rūmuose lordas jaučiasi kaip namie.

Įstatymu numatytas karaliaus įkalinimas Taueryje, išskiriant jo išlaikymui dvylika svarų per savaitę, t. y.

ne daugiau kaip perui — lordų rūmų darbas. Ir ne vien tai. Karalių nuvainikavimas — irgi jų nuopelnas. Lordai atsakė paramą Jonui Bežemiui, pašalino Eduardą II, nuvertė nuo sosto Ričardą II, palaužė Henriką VI ir paruošė dirvą Kromveliui. Juk Karolis I turėjo visus duomenis pasidaryti Liudviku XIV! Bet Kromvelis sutrukdė jam pasireikšti. Tarp kitko, prabėgomis priminsime vieną smulkmeną. į kurią joks istorikas neatkreipė

cjęmęsįp: pats Kromvelis siekė pero titulo; tik tuo tikslu 573

jis vedė Elizabetą Borčir, giminaitę ir paveldėtoją vieno iš Kromvelių, lordo Borčiro, kurio giminė išnyko 1471

metais, ir kito Borčiro, lordo Roubsarto, kurio giminė

išnyko 1429 metais. Tačiau, įvykiams grėsmingai vystantis, Kromvelis pamatė, kad greičiau galima paimti valdžią, nuvertus karalių, negu laukti, kada jam pripa

žins perystę.

Lordams nustatytasis teismo ceremonialas, kartais tiesiog grasus, buvo taikomas taipogi ir karaliui. Jeigu karalius būdavo pašauktas į perų teismą, jam, kaip ir kiekvienam lordui, iš kairės ir iš dešinės stovėdavo du Tauerio kardininkai su kirviais ant pečių. Penkis šimtmečius senoviniai lordų rūmai pastoviai laikėsi savo užsibrėžto plano. Ant pirštų galima suskaičiuoti tas retas silpnumo ir išsiblaškymo valandas, kaip, pavyzdžiui, tą keistą momentą, kada jie susiviliojo sūrių, kumpių ir graikiškų

vynų prikrautu galjunu, kurį jiems atsiuntė popiežius Julijus II. Anglų aristokratija buvo nerami, išdidi, atkakli, įžvalgi, patriotiškai nepasitikinti. Tai ji septynioliktojo amžiaus pabaigoje dešimtuoju 1694 metų aktu atėmė iš Stokbridžo miestelio Sauthemptone teisę siųsti savo atstovą į parlamentą ir privertė bendruomenių

rūmus paskelbti negaliojančiais rinkimus, kadangi tas miestelis palaikė popiežininkus. Ji norėjo priversti Jokūbą, Jorko kunigaikštį, išsižadėti katalikybės, o tam nesutikus, atėmė sosto paveldėjimo teisę. Tiesa, Jokūbas kurį laiką karaliavo, bet lordai galų gale jį pričiupo ir išvijo. Ši aristokratija per savo ilgą gyvavimą rodė

šiokį tokį polinkį pažangai. Tam tikra prasme ji visada buvo šviesos skleidėja, išskyrus pastaruosius, dabartinius, laikus. Jokūbui II valdant, ji budriai žiūrėjo, kad žemuosiuose rūmuose būtų atitinkama proporcija: trims šimtams keturiasdešimt šešiems miestelėnams devyniasdešimt du bajorai; šešiolika baronų, atstovavusių Penkiems Uostams, pilnai atsvėrė penkiasdešimt miestelėnų iš dvidešimt penkių miestų. Kad ir labai parsidavė-

liška ir egoistiška buvo toji aristokratija, tam tikrais atvejais ji laikydavosi itin bešališkai. Ji pernelyg griežtai teisiama. Istorija palankiai atsiliepia tik apie bendruomenių rūmus; dėl to galima būtų pasiginčyti. Mūsų

nuomone, lordų vaidmuo didžiulis. Oligarchija — tai nepriklausomybė barbarų santvarkoje, bet šiaip ar taip nepriklausomybė. Paimkime kad ir Lenkiją, kuri vadinasi karalyste, o iš tiesų yra respublika. Anglijos perai į sostą žiūrėjo įtartinai ir laikė jį savo globoje. Lordai daugiau kartų negu bendruomenių rūmai užsitraukdavo karaliaus nemalonę. Taip, atmintinais 1694 metais, bilis dėl trimečio parlamento, atmestas bendruomenių rūmų, kaip nepatikęs Vilhelmui . III, buvo perų nubalsuotas.

Perpykęs Vilhelmas III atėmė Pendenio pilį iš grafo Bato, o iš vikonto Mordaunto visas užimamas pareigas.

Lordų rūmai buvo nelyginant Venecijos respublika Anglijos karalystės širdyje. Prilyginti karalių dožui — toks buvo jų tikslas, ir jie turtino tautą tuo, ką atimdavo iš

karaliaus. m į

Karaliai tai suprato ir nekentė perų. Abi šalys siekė

viena kitą susilpninti. Tie apkarpymai ėjo tautos labui.

Dvi aklos jėgos — monarchija ir oligarchija — nepastebėjo, kad dirba trečiosios — demokratijos — naudai. Kaip džiūgavo praeitame šimtmetyje karaliaus dvaras, galėdamas pakarti vieną perą, lordą Ferersą!

Beje, iš mandagumo jis buvo pakartas šilkine virve.

„Prancūzijos pero nebūtų pakorę",— išdidžiai pareiškęs kunigaikštis Rišelje. Visai teisingai. Jam būtų nukirtę galvą. Dar mandagiau. Monmoransi-Hankervilis pasirašinėdavo: Prancūzijos ir Anglijos peras, Anglijos perystę statydamas į antrą vietą. Prancūzijos perai buvo aukštesni, bet ne tokie galingi, nes rangą brangino labiau už valdžią ir pirmeniškumą labiau už viešpatavimą.

Tarp jų ir lordų buvo toks skirtumas, kaip tarp tuštybės ir išdidumo. Per žingsnį atstu nuo savęs laikyti svetim

šalius princus, eiti pirma Ispanijos grandų, neužsileisti 575

Venecijos patricijams; sodinti parlamente žemutinėje eilėje Prancūzijos maršalus, konsteblį ir Prancūzijos admirolą, nors jis būtų pats Tuluzos grafas ir Liudviko XIV

sūnus; nustatyti skirtumą tarp kunigaikštysčių pagal vyrišką liniją ir pagal moteriškąją, išlaikyti atstumą tarp paprastos grafystės, kaip Armanjakas ar Albre, ir grafystės perystės, kaip Evre, gauti teisę išimtinais atvejais jau dvidešimt penkerių metų nešioti mėlynąjį kaspiną ar Aukso Vilnos ordiną, priešpastatyti kunigaikš

čiui de la Tremualiui, seniausiajam karalystės perui, kunigaikštį Diuze, seniausiąjį parlamento perą; siekti, kad būtų leista turėti tiek pažų ir kinkyti į karietą tiek arklių, kiek Vokietijos kurfiurstas; reikalauti, kad valstybės tarybos pirmininkas perus tituluotų „monsinjoru"; svarstyti, ar Meino kunigaikštis, kaip d'E grafas, priklausąs perų luomui nuo 1458 metų, turi teisę pereiti didžiąją salę išilgai ar pasieniais — štai kas buvo svarbiausia Prancūzijos perams. O Anglijos perams labiausiai rūpėjo navigacijos aktas, atsižadėjimas katalikiškų

dogmų, Europos panaudojimas Anglijos interesams, viešpatavimas jūrose, Stiuartų išvijimas, karas su Prancūzija. Čia visų pirma etiketas, ten — visų pirma valdžia.

Anglijos perai žiūrėjo naudos, Prancūzijos perai vaikėsi seselį.

Aplamai, Anglijos lordų rūmai šalies kultūros istorijoje turėjo milžiniškos reikšmės. Jiems teko garbė sukurti naciją. Jų pastangomis pirmąkart buvo pasiektas tautinis vieningumas. Anglų priešinimasis — ši tamsi visagalė jėga — gimė lordų rūmuose. Visa eile smurto veiksmų prieš valdovus jie paruošė dirvą visiškam karalių nuvertimui. Dabartiniai lordų rūmai bent kiek stebisi ir gailisi to, ką jie kadaise nesąmoningai ir netyčia padarė. Juo labiau, kad visa tai neatitaisoma. Kas yra nuolaidos? Teisių grąžinimas. Ir tautos tai puikiai supranta. „Suteikiu",— sako karalius. „Atsiimu savo",—

sako tauta. Lordų rūmai manė kovoja už privilegijas

576

perams, o suteikė teises piliečiams. Aristokratija panaši į vanagą, išperėjusį erelio kiaušinį — laisvę.

Šiandien tas kiaušinis sutrukęs, erelis sklando padangėje, vanagas gaišta.

Aristokratija merdi, Anglija auga.

Tačiau būkime teisingi aristokratijai. Ji palaikė pusiausvyrą karalystėje, ji buvo atasvara. Ji sukliudė įsigalėti despotizmui, ji buvo barjeras.

Padėkokime jai už tat ir palaidokime ją.

III

S E N O V I N E M E N Ė

Netoli Vestminsterio abatijos kadaise stūksojo senoviniai normandiški rūmai, kurie sudegė Henriko VIII laikais. Išliko tik du fligeliai. Viename Eduardas VI įkurdino lordų rūmus, antrame — bendruomenių rūmus.

Nei anų dviejų fligelių, nei anų dviejų menių dabar nebėra — viskas perstatyta.

Jau minėjome ir dar sykį pakartojame, kad nūdieniai lordų rūmai nė kiek nepanašūs į kadaise buvusius.

Nykstant seniesiems pastatams, nyksta ir senieji papro

čiai. Kirtiklis ardo ne tik paminklus, bet ir papročius bei chartijas. Senas akmuo griūdamas patraukia ir kokį

seną įstatymą. Perkelkite senatą iš keturkampės menės į apvalią, ir jis atrodys kitoks. Koks kiautas, toks ir moliuskas.

Jeigu norite išsaugoti kokią senieną, žmogiškos ar dieviškos kilmės, kodeksą ar dogmą, aristokratiją ar dvasininkiją, nesugalvokite ko nors keisti, netgi išorės.

Daugių daugiausia uždėkite lopą. Pavyzdžiui, jėzuitų

ordinu kiek palopyta katalikybė. Godokite pastatus, kaip godojate juose įsikūrusias įstaigas.

37. Žmogus, kuris juokiasi

577

Šešėliai privalo tūnoti griuvėsiuose. Vos besilaikan

čiai valdžiai nesmagu naujai ištaisytame būste. Palaikėms institucijoms reikalingi apgriuvę rūmai.

Parodyti, koks anuomet buvo lordų rūmų vidus, tai parodyti nežinią. Istorija — ta pati naktis. Istorija neturi antrojo plano. Visa, kas ne avanscenoje, tučtuojau sudyla ir skęsta tamsoje. Nuėmus dekoraciją, vaizdas dingsta, pasimiršta. Praeitis ir nežinia—sinonimai.

Anglijos perai kartu buvo ir teismas, kuris posėdžiaudavo didžiojoje Vestminsterio menėje, ir aukščiausias įstatymų leidimo organas, kuris posėdžiaudavo ypatingoje menėje, vadinamuose „lordų namuose", house of the lords.

Be Anglijos perų teismo, kuris rinkdavosi tik karūnos sušauktas, didžiojoje Vestminsterio menėje taip pat posėdžiaudavo du nepaprastieji anglų tribunolai, žemesni už perų teismą, bet aukštesni už bet kurią kitą jurisdikciją. Jiems perpus priklausė garbingiausia šios menės dalis. Pirmasis tribunolas buvo vadinamas karaliaus suolo teismu, ir jam neva pirmininkaudavo pats karalius, antrasis — kanclerio teismas, kuriam pirmininkaudavo kancleris. Vienas vykdė teisingumą, antras buvo malonės organas. Kaip sykis kanclerio pareiga pateikti karaliui, ko reikia pasigailėti; žinoma, tokie atvejai būdavo reti. Tie du teismai, išlikę po šiai dienai, aiškindavo įstatymus ir šiek tiek juos perdirbinėdavo; visas teisėjo menas ir yra teismo praktikoje nuobliuoti įstatymų rinkinio nelygumus — amatas, nuo kurio teisingumas neretai nukenčia. Kaip tik ten, toje niūrioje vietoje, didžiojoje Vestminsterio menėje, įstatymai buvo leidžiami ir taikomi gyvenime. Skliautuotos šios menės lubos buvo kaš-

tonmedžio, kur neatsiranda voratinklių; užtat jų pakankamai priregzta įstatymuose.

Teismas ir įstatymų leidžiamieji rūmai — du skirtingi dalykai. Šis dvilypumas ir sudaro aukščiausią valdžią.

Ilgasis parlamentas, susirinkęs 1640 metų lapkričio 3

578

dieną, pajuto, kad pribrendo laikas revoliucijai panaudoti šį dviašmenį kalaviją. Todėl jis pasiskelbė turįs, kaip ir lordų rūmai, ne tik teisminę, bet ir įstatymų

leidžiamąją galią.

Si dviguba galia nuo neatmenamų laikų priklausė

lordų rūmams. Mes ką tik sakėme, kad lordai, kaip teisėjai, užėmė Vestminster-holą; kaip įstatymdaviai, jie turėjo dar ir kitą menę.

Toji kita menė, tikriau sakant, lordų rūmai, buvo pailga ir siaura. Ją apšvietė tik keturi langai, iškirsti giliai pakraigėje, taigi šviesa patekdavo pro stogą ir pro nedidelį šešiastiklį užuolaidėlėmis užtraukiamą langutį

viršum karaliaus baldakimo; vakare čia užžibindavo tik dvylika nedidelių sieninių žvakidžių. Venecijos senato menė buvo dar menkiau apšviečiama. Sie visagaliai apuokai mėgsta prietemą.

Menę, kur rinkdavosi lordai, gaubė aukštas, daugia-briaunis, paauksuotas skliautas. Bendruomenių rūmų

menėje tebuvo lygios lubos; monarchijos epochos pastatuose viskas turi ypatingą reikšmę. Viename ilgosios lordų menės gale buvo durys, kitame, priešpriešiais,—-

sostas. Žengus pro duris keletą žingsnių, kelią užtveria medinė tvorelė, barjeras, savotiška riba, nužyminti, kad štai šiapus tautos vieta, o anapus — jau tik lordų vieta.

Sosto dešinėje, ant židinio, kurio viršų puošė herbas, stovėjo du marmuro bareljefai: vienas vaizdavo Katvol-fo pergalę prieš bretonus 572 metais, antras — geometrinį Dansteiblo miestelio planą, viso keturias gatves, kitaip sakant, keturias pasaulio šalis. Trys laipteliai vedė

prie sosto. Sostas anuomet buvo vadinamas „karališkuoju krėslu". Ant kitų dviejų priešinių sienų kabėjo didžiuliai gobelenai, lordų padovanoti Elžbietai, kur nuosekliai buvo atvaizduoti visi Armados nutikimai, pradedant jos išvykimu iš Ispanijos ir baigiant žuvimu prie Anglijos krantų. Aukštai iš vandens iškilusios laivų dalys buvo išaustos sidabro bei aukso siūlais, kurie ilgai-570

niui pajuodo. Palei tuos gobelenus, nukabinėtus tam tikrais protarpiais sieninėmis žvakidėmis, sosto dešinėje stovėjo trys eilės suolų vyskupams, kairėje — trys eilės suolų kunigaikščiams, markizams ir grafams, kylančių

aukštyn ir atskirtų stulpeliais. Trys suolai prie pirmojo tako buvo skirti kunigaikščiams; trys suolai prie antrojo tako — markizams; trys suolai prie trečiojo tako —

grafams. Vikontų suolas, pastatytas iš galo, buvo prie

šais sostą, o tarp to suolo ir medinės tvorelės stovėjo du suolai baronams. Aukštutinis suolas sosto dešinėje buvo skirtas dviem arkivyskupams — Kenterberio ir Jorko, vidurinis — trims vyskupams: Londo, Daremo ir Vinčesterio; žemutinis — visiems kitiems vyskupams.

Tarp Kenterberio arkivyskupo ir kitų vyskupų yra didelis skirtumas: Kenterberio arkivyskupas yra vyskupas dievo apvaizda, kai tuo tarpu kiti vyskupai— dievo malone. Sosto dešinėje buvo kėdė Velso princui, o kairėj e — sudedamos kėdutės karališkojo kraujo princams, o už tų sudedamų kėdučių — pakyla jauniems nepilnamečiams perams, dar neturintiems teisės posėdžiauti rūmuose. Perdėm karališkos lelijos. Ir didžiulis Anglijos herbas per visas keturias sienas, viršum perų galvų, o taip pat ir viršum karaliaus galvos. Perų sūnūs ir perysčių paveldėtojai dalyvaudavo pasitarimuose stati už

sosto, tarp baldakimo ir sienos. Menės gilumoje —

sostas, iš trijų menės šonų — trys eilės suolų perams ir dar erdvus, laisvas keturkampis viduryje. Siame keturkampyje ant patiesto kilimo su Anglijos herbais pūpsojo keturi maišai, prikimšti vilnų: vienas priešais pat sostą—•

kancleriui, kuriam iš šalių buvo padėta kuoka ir antspaudas, antras priešais vyskupus — teisėjams, valstybės patarėjams, turintiems teisę dalyvauti, bet ne balsuoti, trečias priešais kunigaikščius, markizus ir graf u s — valstybės sekretoriams, ir ketvirtas priešais vikontus ir baronus — karūnos ir parlamento raštvedžiams; pasidėję ant jo knygas, klūpėdami rašė du raštvedžių pa-580

dėjėjai. Keturkampio viduryje stovėjo platus gelumbe užtiestas stalas, ant jo — bylos, sąrašai, storos aktų knygos, masyvios nukaltos rašalinės ir visuose keturiuose kampuose aukšti žibintai. Perai susėsdavo „chronologine tvarka", kiekvienas pagal savo giminės senumą.

Suolus jie užimdavo pagal titulą ir jo suteikimo metus.

Prie medinės tvorelės stovėjo juodosios krivūlės prievaizdas su savo lazda rankoje; šiapus durų — prievaizdo padėjėjas, o už durų — juodosios krivūlės šauklys, kuris atidarydavo teismo posėdžius, triskart sušukdamas prancūziškai: „Klausykite", iškilmingai nutęsdamas pirmąjį

skiemenį. Salia šauklio stovėdavo kanclerio maršalka su bumbuluota kuoka.

Kai posėdžiuose dalyvaudavo karalius, pasauliečiai perai užsidėdavo karūnas, o dvasiškiai perai — mitras.

Arkivyskupai nešiodavo mitrą su kunigaikštiška karūna, o vyskupai, savo rangu žemesni už vikontus,—

mitrą su rantytu barono lankeliu.

Keista, bet pamokanti smulkmena: šis keturkampis —

iš vieno šono — sostas, o iš kitų trijų — suolai vyskupams ir baronams, o viduryje ant kelių klūpą pareigūnai — buvo visiškai kaip senovės Prancūzijos parlamentas, valdant pirmosiom dviem dinastijom. Valdžia Prancūzijoje ir Anglijoje naudojosi tomis pačiomis išviršinėmis formomis. Hinkmaras savo traktate De ordinatione sacri palatii 1 853 metais tarytum aprašo lordų rūmų

posėdį, vykstantį Vestminsteryje aštuonioliktajame am

žiuje. Kuriozinis protokolas, surašytas devyni šimtai metų prieš patį įvykį.

Kas gi yra istorija? Praeities atgarsis ateityje. Ateities atspindys praeityje.

Parlamentas turėdavo būti šaukiamas kas septyneri metai.

Lordai tardavosi slaptai, uždaromis durimis. Bend-1 Dėl šventųjų rūm ų tvarkym o (lot.).

581

ruomenių rūmų posėdžiai būdavo vieši. Viešumas tars!

sumenkindavo visą svarbą.

Lordų skaičius buvo neribotas. Naujų lordų paskyrimas buvo savotiškas grasinimo įrankis karaliaus rankose. Valdymo priemonė.

Aštuonioliktojo amžiaus pradžioje lordų rūmų narių

skaičius smarkiai išaugo. Nuo to laiko jis dar padidėjo.

Aristokratijos praskiedimas — irgi politika. Elžbieta, gal būt, padarė klaidą, sumažindama perų skaičių iki šešiasdešimt penkių lordų. Juo mažesnis didikų būrys, juo jis stipresnis. Susirinkimuose juo daugiau žmonių, juo mažiau galvų. Sitai suprato Jokūbas II, padidinęs aukštųjų rūmų narių skaičių iki šimto aštuoniasdešimt aštuonių lordų arba iki šimto aštuoniasdešimt šešių, jeigu atimsime dvi perystes iš dviejų karaliaus alkovo kunigaikštienių: Portsmut ir Klivlend. Onai viešpataujant, lordų kartu su vyskupais iš viso buvo du šimtai septyni.

Be Kamberlendo kunigaikščio, karalienės vyro, buvo dvidešimt penki kunigaikščiai, iš kurių pirmutinis, Nor-folkas, nedalyvaudavo posėdžiuose, nes buvo katalikas, o paskutinis, Kembridžo kunigaikštis, Hanoverio kurfiurstas, posėdžiaudavo, nors ir buvo svetimšalis. Vin

česteris, tituluojamas pirmuoju ir vieninteliu Anglijos markizu panašiai kaip Astorga — vieninteliu Ispanijos markizu, buvo jakobitas ir todėl nedalyvaudavo; be jo, buvo dar penki markizai, pirmutinis iš jų buvo Lindsė-

jus ir paskutinis Lolianas; septyniasdešimt devyni grafai, kurių pirmutinis — Derbis ir paskutinis — Aislėjus; devyni vikontai, kurių pirmutinis — Herfordas ir paskutinis •— Lonsdeilis; šešiasdešimt du baronai, kurių

pirmutinis — Ebergevenis, o paskutinis — Harvis. Lordas Harvis, kaip paskutinis baronas, buvo vadinamas lordų rūmų „jaunyliu". Derbis — prieš jį ėjo Oksfordo, Sriusberio ir Kento grafai — Jokūbo II laikais buvęs ketvirtuoju, Onai valdant, tapo pirmuoju grafu. Iš baronų sąrašo iškrito dviejų kanclerių vardai — Verelemo, 582

kuris istorijoje žinomas Bekono vardu, ir Verno, kuris istorijoje žinomas Džefrio vardu. Bekono ir Džefrio pavardės kiekviena savotiškai kraupios. 1705 metais iš

dvidešimt šešių vyskupams skirtų vietų tebuvo užimtos tik dvidešimt penkios, nes Cesterio vyskupystė buvo vakuojanti. Vyskupų tarpe buvo ir labai žymių didikų, pavyzdžiui, Viljamas Talbotas, Oksfordo vyskupas, Talbotų giminės protestantiškos šakos galva. Kiti buvo išgarsėję daktarai, kaip Džonas, Jorko arkivyskupas, buvęs dekanu Norvike, poetas Tomas Spretas, Ročesterio vyskupas, apopleksiškas žmogus, arba kad ir tasai Linko Ino vyskupas Veikas, Bosiue priešininkas, kuris mirė, būdamas Kenterberio arkivyskupu.

Labai svarbiais atvejais, o taip pat kai aukštiesiems rūmams reikėdavo išklausyti kokį karūnos pranešimą, visa ši iškilni gausybė su mantijomis, perukais, prelatų

kepuraitėmis ar plunksnėtomis skrybėlėmis susėsdavo perų menėje kylančiomis eilėmis palei sienas, kur dar šiek tiek matėsi, kaip audra naikina Armadą. Sis paveikslas tarytum bylojo: „Ir audra paklūsta Anglijai."

IV

L O R D Ų R Ū M A I S E N O V Ė J E

Visa Gvinpleno įvesdinimo į perų luomą ceremonija, pradedant įvažiavimu pro Karališkuosius vartus ir baigiant iškilmingu atsižadėjimu katalikiškų dogmų stiklo rotondoje, vyko prietėmyje.

Lordas Viljamas Kauperis jokiu būdu neprileido, kad jam, Anglijos kancleriui, perdaug išsamiai ir smulkiai būtų referuota apie jaunojo lordo Fermeno Klancarlio subiaurojimą; jis laikė jo orumą žeminančiu dalyku žinoti, kad peras negražus, ir būtų pasijutęs įžeistas, jeigu koks nors žemesnis pavaldinys būtų išdrįsęs jam pranešti tokias žinias. Aišku, paprastas žmogelis su džiaugsmu pasakys: „Betgi tasai princas kuprotas." Vadinasi, luošumas lordui yra užgaulus dalykas. Kada karalienė keliais žodžiais apie tai užsiminė, lordas kancleris tiek tepasakė: Didiko grožis — jo įžymi kilme. Bet, aplamai, iš jos žodžių ir iš protokolų, kuriuos peržiūrėjo ir pasirašė, jis viską suprato. Todėl ir ėmėsi tam tikrų atsargumo priemonių.

Naujojo lordo veidas galėjo sukelti rūmuose nepageidaujamą įspūdį. Reikėjo žūt būt šito išvengti. Lordas kancleris pats tuo pasirūpino. Kaip galima mažiau bereikalingo garsinimo — tokia yra tvirtai įsikalta orių

asmenų taisyklė. Pasišlykštėjimas skandalais — neatskiriamas rimtumo bruožas. Reikėjo žūt būt padaryti, kad Gvinpleno priėmimas praeitų be kliūčių, kaip kiekvieno kito perystės paveldėtojo.

Stai kodėl lordas kancleris paskyrė lordo Fermeno Klancarlio priėmimą vakariniam posėdžiui. Kancleris, kaip durininkas, guodammodo ostiarius1, pagal normalių chartijas, januarum cancellorumąue potestas2 pagal Tertulijoną, gali vykdyti savo pareigas ne tik pačiuose rūmuose, bet ir ties slenksčiu; ir lordas Viljamas Kauperis pasinaudojo šia savo teise ir visus formalumus dėl lordo Fermeno Klancarlio įvesdinimo atliko stiklo rotondoje. Be to, jis paskyrė ceremoniją visa valanda anksčiau, kad naujasis peras įžengtų į rūmus, dar prieš

prasidedant posėdžiui.

Tokių atsitikimų, kad lordas įvesdinamas į perų luomą ties slenksčiu, o ne pačiuose lordų rūmuose, pasitaikydavo ir seniau. Šitaip buvo priimtas pirmasis paveldimasis baronas Džonas Bošanas iš Holkaslio, 1 savotiškas durininka s (lot.).

2 vart ų ir raštini ų galva (lot.).

084

kuriam 1387 metais Ričardas II suteikė Kiderminsterio barono titulą.

Beje, atnaujindamas šį precedentą, lordas kancleris pats save pastatė į keblią padėtį, kurios visus nepatogumus jis suprato tik po dvejų metų, kai buvo priima^

mas į lordų rūmus Niuheveno vikontas.

Kaip jau buvome sakę, trumparegis lordas Viljamas Kauperis beveik nė nepastebėjo Gvinpleno biaurumo, o du lordai krikštatėviai nė to tiek. Senukai buvo beveik žlibi.

Lordas kancleris juos tyčia parinko.

Dar geriau: spręsdamas tik iš Gvinpleno stuomens ir stoto, lordas kancleris pripažino, kad jis „labai išvaizdus vyras".

Tą akimirką, kai durininkai plačiai atidarė Gvinplenui suveriamąsias duris, menėje tebuvo vos keli lordai.

Beveik vieni seniai. Senukai ir į susirinkimus pirmi, ir prie moterų pirmi rėžia sparną. Kunigaikščių suole sėdėjo tik du kunigaikščiai, vienas visai baltutėlis, antras — žilsterėjęs, Tomas Osbornas. Lidso kunigaikštis, ir Sonbergas, tas pats, kurio tėvas, kilimo vokietis, Prancūzijos maršalas ir Anglijos peras, iš pradžių kariavo, kaip prancūzas, prieš Angliją, o paskui, Nanto edikto išvytas, kariavo prieš Prancūziia. kaip anglas. Dvasiškių

lordų suole pačiam viršuje sėdėjo vienas Kenterberio arkivyskupas, anglikonų bažnyčios galva, o žemai daktaras Saimonas Patrikas, Elio vyskupas, kuris šneku

čiavosi su Evelinu Pirpontu, Dorčesterio markizu; tas jam aiškino, kuo skiriasi gabionai nuo kurtinos ir palisadai nuo užtvarų: palisadai — tai eilė storų rastų, įkaltų į žemę priešais palapines stovyklai apsaugoti, o užtvarai — viršuje nusmailinti kuolai, kurie supa tvirtovės pylimą, idant sukliudytų puolėjams pulti, o apsuptiesiems bėgti; markizas aiškino vyskupui, kaip tokiais kuolais, iki pusės suleistais į žemę, apeiliuoiamas redu-tas- Tomas Tainas, Vcimauto vikontas, priėjęs arčiau prie žvakidės, žiūrinėio architekto pasiūlytą planą, kaip įsitaisyti savo angliškame parke Viltšire gazoną, padalytą į kvadratus, apjuostus geltonu ir raudonu smėliu, upės kiaukutais ir sutrinta akmens analimi. Vikon-rų suole," nesilaikydami vyresniškumo, sėdėjo seni lordai, Eseksas, Osalstounas, Peregrinas, Osbornas, Viljamas Zalesteinas, Ročforto grafas, ir keletas jaunų lordų, iš tų, kurie nebedėvėio perukų; jie buvo apsupę Praisą Devere, Herfordo vikontą, ir svarstė klausimą, ar akmeninio ąžuolo lapų nuoviras gali būti vartoiamas vietoj arbatos. „Tur būt",— sakė Osbornas. ,,Be jokių abejonių",— sakė Eseksas. Šito pokalbio atidžiai klausėsi Poletsas Sent-Džonas, Bolingbroko pusbrolis; pastarojo mokiniu kurį laika buvo Volteras, nes Volteras, iš pradžių

pasidavęs dvasiškojo tėvo Pore įtakai, galiausiai pasidavė Bolingbroko įtakai. Markizų suole Tomas Grėįus, Kento markizas, karalienės lordas šambelionas, tikino Robertą Berti. Lindsėįo markizą, Anglijos lordą šambelioną, esa stambiausias 1694 metu anglų loteriios laimėjimas tekęs dviem prancūzam emigrantam: ponui Leko-kui. buvusiam Paryžiaus parlamento nariui, ir ponui Raveneliui. Bretanės bajorui. Vaimso grafas skaitė knyga, antrašte: „įdomios sibilų pranašystės". Džonas Kempbelis. Grinvičo grafas, pagarsėies savo atsikišusiu smakru ir linksmumu, nors jau buvo aštuoniasdešimt septvnerių metų, rašė laišką savo meilužei. Lordas Čanda tvarkėsi nagus. Kadangi buvo paskirtas karališkasis posėdis, t. y. toks, kada karūna turėio būti atstovaujama komisarų, durininkų padėjėjai pastatė priešais sostą skaisčiai raudonu aksomu apmuštą suolą. Ant kito vilnų maišo sėdėjo pergamentų viršininkas, sacrorum scrinlorum magister, kuris tuomet buvo užėmęs namą, anksčiau priklausiusį atsivertėliams žydams. Prie ketvirtojo maišo atsiklaupę du raštvedžių pagalbininkai sklaidė

aktų knygas.

Tuo tarpu lordas kancleris įsitaisė ant pirmojo vilnų

586

maiše, rūmų pareigūnai irgi užėmė savo vietas, kas at=

sisėdo, kas liko stovėti; Kenterberio arkivyskupas pakilęs sukalbėjo maldą, ir posėdis prasidėjo. Gvinplenas jau buvo įėjęs, neatkreipdamas į save niekieno dėmesio; antrasis baronų suolas, kur buvo jo vieta, stovėjo prie pat tvorelės, tereikėjo tik žengtelti keletą žingshių_-Abu lordai krikštatėviai susėdo iš šalių, irgi šiek tiek pridengdami naująjį atvykėlį. Niekas nebuvo įspėtas, ir parlamento raštvedys pusbalsiu, teisingiau sakant, pašnibždomis perskaitė naujojo lordo dokumentus, o lordas kancleris paskelbė apie jo priėmimą, pasinaudodamas „visuotiniu nedėmesingumu", kaip sakoma ataskaitose. Visi plepėjo. Menė gaudė; per tokį triukšmą susirinkimuose priimami neįtikimiausi nutarimai, kuriais vėliau patys dalyvavusieji kartais stebisi.

Gvinplenas sėdėjo tylus, vienplaukis, tarp dviejų

senų p e r ų — l o r d o Fitzvolterio ir lordo Erandelio.

Turime pridurti, kad Barkilfedras, viską iš panagių

iššnipinėjęs ir pasiryžęs žūt būt įgyvendinti savo sumanymą, oficialiuose pranešimuose lordui kancleriui šiek tiek nuslėpė lordo Fermeno Klancarlio biaurumą, primygtinai pabrėždamas, kad Gvinplenas valios pastangomis galįs užgniaužti juoką ir suteikti savo sudarkytam veidui rimtumo. Barkilfedras tikriausiai perdėjo šį jo sugebėjimą. Beje, aristokratijos akimis argi tai buvo svarbu? Argi ne pats lordas Viljamas Kauperis yra pasakęs šiuos garsius žodžius: Anglijoje leisią grąžinimas perui kur kas svarbiau, negu karaliaus grąžinimas į sostą. Žinoma, grožis ir aukšta kilmė turėtų būti neatskiriami vienas nuo kito; apmaudu, kad lordas kelia pasišlykštėjimą; tai pikta likimo išdaiga, bet, dar sykį

pabrėžiame, argi teisė nuo to nukenčia? Lordas kancleris ėmėsi tam tikrų atsargumo priemonių, ir teisingai pasielgė, bet, aplamai, ir be tų atsargumo priemonių, kas gi galėjo sukliudyti perui įžengti į perų rūmus? Argi lordai ir karaliai nestovi aukščiau bet kokio biau-587

rumo bei luošumo? Argi senoje Kiumenų, Bačeno grafų, giminėje, išnykusioje 1347 metais, nepersiduodavo iš kartos į kartą tigro riksmas, iš kurio pažįstamas Škotijos peras? Argi šlykščios kruvinai raudonos dėmės ant Cezario Bordžios veido sukliudė jam tapti VaJentįnųa kunigaikščiu? Argi aklumas sukliudė Jonui Liuksemburgiškiui tapti Bohemijos karaliumi? O

kupra, argi ji kliudė Ričardui III tapti Anglijos karaliumi? Gerai įsigilinus, luošumas ir biauri išvaizda ne tik kad nesumenkina didybės, bet ją palaiko ir pabrė

žia,— reikia tik išdidžiai nekreipti į tai dėmesio. Kad ir išsigimėlis būdamas, peras nenustoja savo majesto-tingumo. Tokia antroji, ne mažiau svarbi klausimo pusė. Taigi skaitytojas mato, kad niekas negalėjo sukliudyti Gvinplenui tapti peru, ir apdairios lordo kanclerio priemonės, šiaip taktiniu požiūriu tinkamos, buvo visiškai bereikalingos aristokratinių principų požiūriu.

Įeidamas į menę, Gvinplenas, kaip jam buvo sakęs pirmasis heroldų seniūnas ir dar priminę abu lordai krikštatėviai, nusilenkė „karališkajam krėslui".

Taigi viskas atlikta. Jis — lordas.

Toji aukštuma, kurios akinantis spindesys vertė jo mokytoją Ursų visą gyvenimą" iš baimės lankstytis, ši nuostabioji viršukalnė dabar buvo po Gvinpleno kojomis.

Jis buvo skaisčiausioje ir niūriausioje Anglijos vietoje.

Sena feodalizmo viršūnė, į kurią šešis amžius buvo įsmeigtas Europos ir istorijos žvilgsnis. Gąsdinanti patamsių viešpatijos aureolė.

Jis įžengė į tą aureolę. Įžengė neatšaukiamai.

Jis buvo savo namuose.

Savo namuose ir savo vietoje, kaip kad karalius savojoje.

Ir nuo šiol niekas nebegalėjo padaryti, kad jo ten nebūtų.

588

Ir karaliaus karūna, kurią jis matė po šiuo štai baldakimu, buvo tikra sesuo jo karūnai. Jis buvo šio sosto peras.

Jo didenybei karaliui jis lordas. Žemesnis už karalių, bet visa kuo panašus.

Kas jis buvo vakar? juokdarys, šmutas. O šiandien kuo jis tapo? Princu.

Vakar — niekas, šiandien — viskas.

Kai skurdas ir galybė kaktomuša susitinka, susiremia lemties paženklintos dvasios gelmėse, sąžinė kaip mat pasidalo pusiau.

Dvi pamėklės — neganda ir gerovė — užvaldžiusios tą pačią sielą, kiekviena traukia ją į save. Vyksta jaudinančios proto, valios, smegenų dalybos tarp dviejų

priešiškų brolių — vargšo ir turtuolio. Abelis ir Kainas tame pat žmoguje.

V

I S D I D I P L E P A L Y N Ė

Suolai menėje pamažu užsipildė. Vienas po kito rinkosi lordai. Dienotvarkėje turėjo būti balsuojamas bilis dėl padidinimo šimtu tūkstančių svarų sterlingų

metinės sumos Danijos Jurgiui, Kamberlendo kunigaikščiui, karalienės vyrui. Be to, buvo paskelbta, kad kiti įvairūs biliai su jo didenybės pritarimu bus atnešti į rūmus karūnos komisarų, kuriems suteikta teisė ir pareiga juos sankcionuoti, tad posėdis įgavo karališkojo posėdžio svarbą. Ant savo išeiginių ar dvariškio rūbų

perai buvo užsisiautė, parlamento mantijas. Jos visos buvo tokios pat, kaip Gvinpleno, tik kunigaikščiai turėjo po penkias auksu apvedžiotas šermuonėlio kailio antpetes, markizai po keturias, grafai ir vikontai po tris.

580

o baronai po dvi. Lordai įeidavo būreliais, tęsdami pokalbį, pradėtą kuluaruose. Kiti pasirodydavo po vieną.

Drabužiai visų buvo iškilmingi, tik anaiptol ne elgsena ir ne žodžiai. Kiekvienas įeidamas nusilenkdavo sostui.

Perų vis daugėjo. Sie didingų vardų savininkai įeidavo į menę beveik be jokio ceremonialo, nes pašalinės publikos nebuvo. Įėjo Lesteris ir paspaudė ranką Ličfildui; paskui pasirodė Čarlzas Mordauntas, Piterborou ir Monmauto grafas, geras Loko bičiulis, kuris davė jam mintį pasiūlyti perlydyti pinigus; paskui Čarlzas Kempbelis, Luduno grafas, kuriam kažką šnabždėjo į ausį

Falkas Grevilis, Bruko lordas; paskui Dormas, Kernarvono grafas; paskui Robertas Satonas, Leksingtono baronas, sūnus to paties Leksingtono, kuris patarė Karoliui II išvyti istoriografą Gregorijų Letį, girdi, jis nieko nenusituokia, koks iš jo gali būti isfjorikas; paskui tas gražuolis senis Tomas Belasaisas, Falkonbergo vikontas ; ir kartu pusbroliai Hovardai: Hovardas, Bin-dono grafas, Bover-Hovardas, Berkširo grafas, ir Staford-Hovardas, Stafordo grafas; paskui Džonas Lovelasas, Lovelaso baronas, kurio giminė išnyko 1736 metais, kas leido Ričardsonui savo knygoje sukurti šia pavarde tani tikrą tipą. Visi šie asmeny-s, kas išgarsėjęs politikoje, kas kare, o kai kurie ir šlovę Anglijai nupelnę, juokėsi ir šnekučiavo. Tai buvo pati istorija su rytiniu chalatu.

Mažiau nei per pusvalandį lordų rūmų narių susirinko beveik pilnas sąstatas. Ir tai savaime suprantama,— juk buvo paskelbtas karališkas posėdis. Labiau ne

įprastas dalykas buvo gyvi pašnekesiai. Menė, iki šiol tokia apsnūdusi, dabar gaudė kaip sujudintas avilys. Ją pri

žadino vėliau atvykę lordai. Jie atnešė naujienų. Keistas dalykas: perai, buvę menėje posėdį atidarant, ničnieko nežinojo, kas joje įvyko, o tie, kurie nebuvo, žinojo.

Daugelis lordų atvyko iš Vindzoro.

590

Jau kelios valandos, kaip visur garsiai buvo kalbama apie Gvinpleną. Paslaptis — nelyginant tinklas: pasileidžia viena akis, ir viSKas išyra. Žinia apie visus tuos įvykius, mūsų aukščiau papasakotus, visa ši istorija apie perystę., surastą komediantų būdoje, ir apie šmutą, pripažintą lordu, jau nuo pat ryto pasklido karalienės artimųjų tarpe. Pradėjo kalbėti princai, jų žodžius pasigavo liokajai. Iš dvaro garsas pasklido po miestą.

Įvykiams kaip ir daiktams taikytinas greičių kvadrato dėsnis. Negirdėtu smarkumu jie krenta į publikos tarpą, ten smigte įsmigdami. Septintą valandą Londone nė užuominos apie tai nebuvo. O jau aštuntą valandą Gvinpleno vardas sukėlė mieste triukšmą. Tik keletas lordų, atvykusių dar gerokai prieš posėdį atidarant, nieko nežinojo: mieste nebuvę, visų tų gandų negirdėjo, o rūmuose nieko nepastebėjo. Todėl jie kuo ramiausiai sėdėjo savo suoluose, kai naujai atvykusieji, be galo susijaudinę, kreipėsi į juos.

— Na kaip? — paklausė Frensis Braunas, Montekjuto vikontas, Dorčesterio markizą.

— Kas kaip?

— Ar tai galimas daiktas?

— Kas? . - .

— Nagi ZmogfUs, kuris juokiasi!

— Kas tasai Žmogus, kuris juokiasi?

— Jūs nepažįstate Žmogaus, kuris juokiasi?

— Ne.

— Tai klounas. Mugės komediantas. Jo toks baisus veidas, kad žmonės mokėdavo po du sū, norėdami jį pamatyti. Juokdarys.

— Na ir kas iš to?

— Jūs tik ką jį priėmėte į Anglijos perus.

— Jūs pats esate Žmogus, kuris juokiasi, milorde Montekjutai.

— Aš anaiptol nesijuokiu, milorde Dorčesteri.

591

Ir Montekjuto vikontas pirštu pamojo parlamento raštvedžiui, kuris pakilo nuo savo vilnų maišo ir patvirtino jų šviesybėms, jog iš tiesų buvęs priimtas naujas peras. Papasakojo ir visas smulkmenas.

* — Tai gražiausia! — tarė Dorčesterio lordas.— O

aš tuo metu kalbėjausi su Elio vyskupu!

Jaunasis Eneslio grafas priėjo prie senojo lordo Jurio, kuriam bebuvo likę gyventi pora metų, nes jisai pasimirė 1707 metais.

— Milordas Juris?

— Milordas Eneslis?

— Jūs pažinojote lordą Linijų Klančarlį?

— Senąjį lordą? Žinoma.

— Kuris mirė Šveicarijoj?

— Taip. Mudu giminės.

— Tas, kurs buvo respublikonas prie Kromvelio ir respublikonu pasiliko prie Karolio II?

— Respublikonas? Na ką jūs! Jis tik ožiavosi. Jis turėjo asmeniškų sąskaitų su karalium. Iš tikrų šaltinių žinau, kad lordas Klančarlis būtų prisidėjęs prie karaliaus, jeigu tas būtų paskyręs jį, o ne lordą Haidą kancleriu.

— Jūs mane stebinate, milorde Juri! O žmonės kalba, kad tasai lordas Klančarlis buvęs doras žmogus.

•— Doras žmogus! Na, argi tokių yra? Dorų žmonių, jaunuoli, iš viso nėra.

— O Katonas?

— Ir jūs tikite Katonu?

— O Aristidas?

— Jį išvijo — ir teisingai padarė.

— O Tomas Moras?

— Jam nukirto galvą — ir teisingai padarė.

—• Taigi, jūsų manymu, lordas Klančarlis?..

— To paties plauko. Beje, juokinga, kai žmogus pats savo noru pasilieka ištremtyje.

— Jis ten ir mirė.

592

— Apsigavęs garbėtroška. O, jūs klausiate, ar aš jį

pažinau! Ir dar kaip! Jis buvo geriausias mano bičiulis.

— Ar jūs žinote, milorde Juri, kad jis Šveicarijoje vedė?

— Kažką lyg girdėjau.

— Ir kad iš šių vedybų jis susilaukė teisėto sūnaus?

— Taip, bet tas sūnus mirė.

— Ne, jis gyvas.

—• Gyvas?

— Gyvas.

— Negali būti.

— Tikrai. Įrodyta. Nustatyta. Teismo pripažinta.

Užregistruota.

— Bet tada šis sūnus paveldės Klancarlio perystę?

— Ne, nepaveldės.

— Kodėl?

— Todėl, kad jis ją paveldėjo. Tai jau atlikta.

— Atlikta?

— Atsigręžkite, milorde Juri. Jis sėdi užpakaly jūsų baronų suole.

Lordas Juris atsigręžė, bet Gvinplenas sėdėjo, nusvarinęs galvą, ir buvo matyti tik tankus plaukų miškas.

— Žiūrėkite! — šūktelėjo senukas, tematydamas tik jo plaukus,-— jis jau prisitaikė prie naujos mados. Nebedėvi peruko.

Grentemas priėjo prie Kolepeperio.

— Tai pakliuvo!

— Kas toks?

— Deividas Deri-Moiras.

— Kodėl?

— Jis gi jau nebe peras.

— Kaip tai?

Ir Henris Overkerkas, Grentemo grafas, papasakojo Džonui, baronui Kolepeperiui, visą „anekdotą": apie jūros išmestą butelį, pristatytą į admiralitetą, apie kompračikosų pergamentą, apie karaliaus įsakymą, patvirtin-38. Žmogus, kuris juokiasi

593

tą Džefrio parašu, apie akistatą Sautvorko kalėjimo bausmių rūsyje, apie tai, kaip į visus tuos faktus pažiūrėjo lordas kancleris ir karalienė, apie atsižadėjimą katalikiškų dogmų stiklo rotondoje ir pagaliau apie lordo Fermeno Klancarlio priėmimą į rūmų narius posėdžio pradžioje. Abu lordai stengėsi įžiūrėti tarp lordo Fitzvol-tcrio ir lordo Erandelio sėdintį naująjį perą, apie kurį

tiek buvo kalbama, bet jiems, kaip ir lordui Juriui ir lordui Enesliui, tat nepavyko.

Gal atsitiktinai, o gal lordo kanclerio įspėti krikštatėviai tyčia taip patvarkė, Gvinplenas sėdėjo šešėlyje, apsaugotas nuo smalsių žvilgsnių.

— Kur? Kur jis?

Visi įeidami šito klausinėjo, bet niekam taip ir nepavyko jo įsižiūrėti. Kai kurie, matę anksčiau Gvinpleną „Žaliojoje dėžėje", degte degė smalsumu, bet jų pastangos buvo veltui. Kaip kartais apdairios našlės, bijodamos, kad ko neatsitiktų, glaudžiu ratu apsupa jauną merginą, taip ir Gvinpleną tarsi dengė plačios senų

pasiligojusių ir viskam abejingų lordų nugaros. Kai žmogų kankina podagra, jis mažai besidomi tuo, kas kalbama apie kitą.

Iš rankų į rankas ėjo nuorašai Džozianos laiško —

viso tik trys eilutės — kurį esą kunigaikštienė atsiuntusi savo seseriai karalienei, atsakydama į jos didenybės primygtiną reikalavimą ištekėti už naujojo pero, teisėto baronų Klančarlių įpėdinio, lordo Fermeno. Sis laiškas skambėjo šitaip:

„Ponia!

Aš sutinku. Aš galėsiu meilužiu turėti lordą Deividą."

Pasirašyta: Džoziana, Sis laiškelis, tikras ar suklastotas, buvo sutiktas džiaugsmingais šūksniais.

Jaunas lordas Čarlzas Okemptonas, Mouheno baronas, vienas iš tų, nusistačiusių prieš perukus, net keliskart mėgaudamasis skaitė tą laiškelį. Liujis Diuras, Fi~

594

vershemo grafas, anglas, bet sąmojingas kaip prancūzas, žiūrėjo į Mouheną ir šypsojosi.

— Tai bent moteris! — sušuko lordas Mouhenas.—

Norėčiau tokią vesti!

Kaimynystėje sėdėję lordai girdėjo tokį Diuro ir Mouheno pokalbį:

— Vesti kunigaikštienę Džoziana, lorde Mouhenai!

— O kodėl gi ne?

— Po perkūnais!

— Tai būtų laimė!

—• Ta laime su jumis dalytųsi ir kiti.

— O argi ne visada taip būna?

— Lorde Mouhenai, jūs sakote tiesą. Prasidėjęs su moterimis, visada gauni rinkti trupinius nuo svetimo stalo. Tik kas buvo pirmasis?

— Tur būt, Adomas.

— Kur tau! Visai ne.

— Tikrai šėtonas.

— Mano mielas,— užbaigė Liujis Diuras,— Adomo

"tik vardas. Jam, vargšui, apdūmė akis. Jis neša atsakomybę už visą žmonių giminę. Šėtonas sutvėrė vyrą moteriai.

Vyskupų suole sėdėjęs Natenelis Kriu, kuris buvo dvigubas peras — peras pasaulietis, kaipo Kriu baronas, ir peras dvasiškis, kaipo Daremo vyskupas, kreipėsi į

Hjugou čolmlį, Čolmlio grafą, didį įstatymų žinovą:

— Ar tai galimas daiktas?—paklausė Kriu.

— Ar teisinga?—savo ruožtu paklausė čolmlis.

— Naujojo nario įvesdinimas buvo atliktas ne rūmų

menėje — t ę s ė vyskupas,—bet kalbama, kad ir anksčiau tokių atsitikimų pasitaikydavę.

— Iš tiesų Ričardo II laikais taip buvo priimtas lordas Bošanas. Elžbietos laikais — lordas Genėjus.

— Kromvelio laikais—Broghilas.

— Kromvelis nesiskaito.

— Ką jūs apie tai galvojate?

— Kaip čia pasakius,..

— Milorde čolmlio grafe, kokią vietą užims jaunasis Fermenas Klančarlis rūmuose?

— Milorde vyskupe, kadangi respublika sujaukė nuo amžių nusistovėjusią tvarką, Klančarlių perystė dabar yra vidury tarp Barnardo ir Somerso perysčių, taigi, pareiškiant nuomonę, lordas Fermenas Klančarlis turėtų kalbėti aštuntas.

— Tik pagalvokit! Viešosios aikštės juokdarys!

— Sis atsitikimas, kaipo toks, manęs nė kiek nestebina, milorde vyskupe. Tokių dalykų pasitaiko. Ir netgi dar nuostabesnių. Argi Raudonosios ir Baltosios Rožės karo neišpranašavo Uzos upė, staigiai išdžiūvusi 1399

metų sausio 1 diena Bedfordo grafystėie? Jeigu jau upė gali visiškai išdžiūti, vadinasi, ir didikas gali atsidurti vergo padėtyje. Ulisui. Itakės karaliui, teko imtis visokių amatų. Fermenas Klančarlis, kad ir šmuto apdaru, išliko lordu. Nesvarbu, kad jis vilkėjo prasčiokiškai, vis tiek jo gyslomis teka baioro krauias. Tačiau šiaip ar taip prisaikdinimas ir nauio nario Įvesdinimas ne posėdžio metu, nors ir atliktas kaip reikiant, gali sukelti prieštaravimų. Aš manau, kad mums reikėtų susitarti, ar nevertėtų vėliau dėl to oficialiai užklausti lordą kanclerį. Po keleto savaičių paaiškės, kaip mums pasielgti.

O vvskupas pridūrė:

— Vis tiek šitokių dalykų nėra buvę nuo grafo Džes-bodo laikų.

Gvinplenas, Žmogus, kuris juokiasi, Tedkasterio viešbutis, ,,Žalioji dėžė", „Nugalėtasis chaosas", Šveicarija, Siljonas, kompračikosai, ištrėmimas, veido sudarkymas, respublika, Džefris, Jokūbas II, karaliaus įsakymas, butelis, atkimštas admiralitete, tėvas lordas Linijus, teisėtasis sūnus lordas Fermenas, pavainikis sūnus lordas Deividas, galimas susidūrimas tarp jų, kunigaikštienė

Džoziana, lordas kancleris, karalienė, — šitie žodžiai 590

f

skraidė iš suolo į suolą. Šnabždesys nelyginant ugnis, bėganti pabertu parako ruožu. Lordai mėgavosi smulkmenomis. Rūmų menė gauste gaudė nuo visų tų šnekų.

Gvinplenas, giliai paskendęs savo mintyse, lyg iš tolo girdėjo tą ūžesį, nežinodamas, kad jis pats yra šio klegesio kaltininkas.

Tačiau nepasakytum, kad jis buvo neatidus, tik jo dėmesys buvo nukreiptas į esmę, o ne į išviršinę pusę.

Per didelis įsigilinimas į vieną dalyką neleidžia nieko kito pastebėti.

Triukšmas menėje anaiptol netrukdė posėdžiui vykti nustatyta tvarka, kaip kad dulkės netrukdo kariuomenei žygiuoti. Teisėjai, kurie aukštuosiuose rūmuose tėra paprasti dalyviai, galį kalbėti tik paklausti, buvo susėdę ant vilnų maišo, antro iš eilės, o trys valstybės sekretor i a i — ant trečiojo. Perysčių įpėdiniai būriavosi už sosto, taigi jie buvo ir menėje, ir ne menėje. Nepilnamečiai perai spietėsi ant specialios jiems pakylos. 1705 metais tų mažamečių lordų buvo ne mažiau kaip dvylika: Han-tingdonas, Linkolnas, Dorsetas, Vorvikas, Batas, Berlingtonas, Derventvoteris, kuriam buvo lemta tragiškai mirti, Longvilis, Lonsdeilis, Dadlis, Vordas ir Karteretas; tarp šių geltonsnapių buvo aštuoni grafai, du vikontai ir du baronai. . -

Kiekvienas lordas užėmė savo vietą suoluose, trimis eilėmis supančiuose menę. Vyskupai buvo beveik visi.

Kunigaikščių susirinko gausiai, pradedant Čarlzu Simu-ru, Somerseto kunigaikščiu, ir baigiant Georgu-Augustu, Hanoverio kurfiurstu, Kembridžo kunigaikščiu, paskutiniu pagal titulo gavimo metus ir todėl paskutiniu kunigaikščių suole. Visi buvo susėdę vyresniškumo tvarka: Kavendišas, Devonširo kunigaikštis, kurio senelis Hard-vike buvo priglaudęs devyniasdešimt dvejų metų Hobsą; Lenoksas, Ričmondo kunigaikštis; trys Fitz-Rojai: Sauthemptono kunigaikštis, Graftono kunigaikštis ir Nortemberlendo kunigaikštis; Batleris, Ormondo kunigaikštis, 597

Somersetas, Boforto kunigaikštis, Boklerkas, Sent-Ol benso kunigaikštis; Poletas, Boltono kunigaikštis; Osbornas, Lidso kunigaikštis, Rajoteslis Raselis, Bedfordo kunigaikštis, kurio devizas ir kovinis šūkis buvo: Che sara sara (Kas bus, tas bus); Sefildas, Bekingemo kunigaikštis; Meneris, Ratlendo kunigaikštis, ir kiti. Nei Hovardas, Norfolko kunigaikštis, nei Talbotas, Sriusberio kunigaikštis, nedalyvavo posėdyje, nes jie buvo katalikai; nebuvo taip pat Čerčilio, Marlboro kunigaikš

čio, mūsiškai Malbruko, kuris buvo išžygiavęs į karą ir šiuo metu kovojo Prancūzijoje. Nebuvo taipogi ir Škotijos kunigaikščių Kvinsberio, Montrozo ir Roksbergo, nes į lordų rūmus jie buvo priimti tik 1707 metais.

VI

A U K Š T I E J I I R Ž E M I E J I R Ū M A I Staiga menė skaidriai nušvito. Keturi durininkai įnešė ir pastatė abipus sosto keturias aukštas žvakides su daugybe vaškinių žvakių. Purpuru sutvisko sostas.

Tuščias, bet didingas. Ne kažin kiek didingiau jis atrodytų, jeigu jame sėdėtų karalienė.

Įėjo juodosios krivūlės prievaizdas ir, kilsterėjęs savo lazdelę, tarė:

— Jų šviesybės komisarai, siųsti jos didenybės karalienės.

Visos šnekos nuščiuvo.

Didžiosios durys atsivėrė, ir pasirodė raštvedys su peruku ir mantija, nešinas lelijomis išsiuvinėta pagalvėle, ant kurios matėsi pergamentų ritinėliai. Tai buvo biliai. Prie kiekvieno ant šilko pynelės medaliai — bill arba bulla (kadaise jie būdavę auksiniai), nuo kurių

598

įstatymai Anglijoje vadinami biliais, o Romoje — bulėmis.

Paskui raštvedį žengė trys vyrai, apsisiautę perų

mantijomis ir užsidėję skrybėles su plunksnomis.

Tai buvo karališkieji komisarai. Pirmasis — lordas didysis Anglijos iždininkas Godolfinas, antrasis — lordas tarybos pirmininkas Pembrokas, trečiasis — lordas asmeniško jos didenybės antspaudo saugotojas Niukaslis.

Jie žengė vienas paskui kitą ne pagal titulo, bet pagal pareigų vyresniškumą: Godolfinas priešaky, Niukaslis, nors ir kunigaikštis, užpakaly.

Priėję prie suolo priešais sostą, nusilenkė „karališkajam krėslui", nukeldami ir vėl užsidėdami skrybėles, ir atsisėdo ant suolo.

Lordas kancleris pažvelgė į juodosios krivūlės prievaizdą ir tarė:

— Pakvieskite prie tvorelės bendruomenių rūmų

atstovus.

Juodosios krivūlės prievaizdas išėjo.

Lordų rūmų raštvedys padėjo ant stalo, stovinčio vidury menės, tarp maišų vilnų, pagalvėlę su biliais.

Pertrauka truko keletą minučių. Dvejetas durininkų

pastatė priešais tvorelę trijų laiptelių paaukštinimą, apmuštą raudonu aksomu, ant kurio paauksuotų vinelių

galvutės žymėjo beraldines lelijas.

Vėl atsivėrė didžiosios durys, ir kažkieno balsas paskelbė:

— Ištikimieji Angliios bendruomenių rūmai.

Tai juodosios krivūlės prievaizdas paskelbė atvykus antrąją parlamento pusę.

Lordai užsidėjo skrybėles.

Bendruomenių rūmų nariai su spikeriu 1 priešakyje įėjo į menę nepridengtomis galvomis.

1 Anglijos žemųjų rūm ų pirmininkas .

599

Prie tvorelės jie sustojo. Buvo apsivilkę miestiečių

drabužiais, daugiausia juodais, su špagomis.

Spikeris, didžiai gerbiamas Džonas Smitas, eskvairas, Endouerio miestelio atstovas, užlipo ant paaukštinimo ties pat tvorelės viduriu. Jis vilkėjo juodo atlaso mantija plačiomis rankovėmis, kurios iš priekio ir užpakalio turėjo gilias įkirptes, apvedžiotas aukso ringelėmis; ant galvos buvo užsidėjęs peruką nedaug mažėlesnį už lordo kanclerio. Atrodė didingai, nors kilmė pastarajam anaiptol neprilygo.

Visi bendruomenių rūmų nariai nepridengtomis galvomis pagarbiai stovėjo prieš sėdinčius skrybėlėtus lordus.

Tarp bendruomenių rūmų atstovų galėjai matyti česterio miesto vyriausią teisėją Džouzefą Džekili, tris jos didenybės įstatymininkus, Huperi, Pavį ir Parkerį, o taip pat Džeimsą Montagiu, generalinį prokurorą, ir Saimoną Harkurtą, generalinį iždininką. Be keleto baronetų, bajorų ir devynių lordų iš pagarbos: Hartingto-no, Vindzoro, Vudstoko, Mordaunto, Grembio, Skiu-demoro, Fitz-Hardingo, Haido ir Berkelio — perų sūnų

ir perysčių paveldėtojų, visi kiti priklausė viduriniam luomui. Tamsi tyli minia.

Nutilus jų žingsniams, juodosios krivūlės šauklys ties durimis sušuko:

— Klausykite!

Pakilo karūnos raštvedys. Jis paėmė nuo pagalvėlės pirmąjį pergamentą, išvyniojo ir perskaitė. Tai buvo karalienės raštas, kuriuo pranešama, kad savo atstovais parlamente su teise sankcionuoti bilius ji skirianti tris komisarus, būtent...

čia raštvedys pakėlė balsą:

— Sidni, Godolfino grafą.

Raštvedys nusilenkė lordui Godolfinui. Lordas Godolfinas nukėlė skrybėlę. Raštvedys skaitė toliau:

•— Tomą Herbertą, Pembroko ir Montgomerio grafą.

CM

Raštvedys nusilenkė lordui Pembrokui. Lordas Pembrokas palietė ranka skrybėlę. Raštvedys skaitė toliau:

— Džoną Molį, Niukaslio kunigaikštį.

Raštvedys nusilenkė lordui Niukasliui. Lordas Niukaslis linktelėjo galvą.

Karūnos raštvedys atsisėdo. Tada pakilo parlamento raštvedj^s. Jo padėjėjas, klūpojęs ant kelių, taip pat pakilo ir atsistojo užpakaly. Jie abu pasisuko į sostą, atgręždami nugaras bendruomenių rūmų nariams.

Ant pagalvėlės gulėjo penki biliai. Penki biliai, nubalsuoti bendruomenių rūmuose ir lordri priimti, laukė

karališkosios sankcijos.

Parlamento raštvedys perskaitė pirmąjį bilį.

Siuo bendruomenių rūmų aktu milijonas svarų sterlingų, karalienės išleistų savo rezidencijai Hempton-korte papuošti, nurašomi į valstybės išlaidas.

Baigęs skaityti, raštvedys žemai nusilenkė sostui. Jo padėjėjas nusilenkė dar žemiau, paskui, šonu atsigręžęs į bendruomenių rūmų atstovus, tarė:

— Karalienė priima jūsų maloningą dovaną ir tuo pareiškia savo valią.

Raštvedys perskaitė antrąjį bilį.

Tai buvo įstatymo projektas bausti kalėjimu ir pinigine nuobauda kiekvieną, vengiantį tarnauti trainbands būriuose. Trainbands — miestiečių milicija be atlyginimo, kuri Elžbietos laikais, kai buvo laukiama Armados išsilaipinimo, davusi šimtą aštuoniasdešimt penkis tūkstančius pėstininkų ir keturiasdešimt tūkstančių raitelių.

Abudu raštvedžiai vėl nusilenkė karališkajam krėslui; po to raštvedžio padėjėjas, šonu pasigręžęs, tarė

bendruomenių rūmams:

— Tokia karalienės valia.

Trečiasis bilis padidino dešimtinę ir prebendą Lič-

fildo ir Koventrio vyskupystei, vienai turtingiausių pre-latijų Anglijoje, nustatė metinę duoklę katedrai, padidino kanauninkų skaičių, praplėtė dekanatą ir beneficijas

60 J

,,idant, kaip buvo sakoma įžanginėje įstatymo projekto dalyje, mūsų šventoji tikyba būtų aprūpinta". Ketvirtasis bilis numatė padidinti biudžetą, apdedant naujais mokesčiais marmurinį popierių, samdomas karietas, kurių Londone buvo priskaičiuojama iki aštuonių šimtų, po penkiasdešimt du livrus nuo kiekvienos per metus; advokatus, prokurorus ir besibylinėjančius po keturiasdešimt aštuonis livrus nuo galvos per metus; išdirbtas odas, „neatsižvelgiant, kaip sakoma įžanginėje įstatymo dalyje, į odininkų nusiskundimus"; muilą, „neatsižvelgiant į protestus Ekzeterio ir Devonsiro miestų, kur gaminama daug saržos ir gelumbės"; vyną po keturis šilingus nuo bačkos, miltus, miežius ir apynius, tačiau pastarasis mokestis turįs būti atnaujinamas kas ketveri metai, kadangi valstybės interesai, kaip sakoma įžanginėje įstatymo dalyje, turi stovėti aukščiau prekybinių

išskaičiavimų; taip pat nustatytas tonažinis muito mokestis šeši turiški livrai nuo tonos įvežamųjų prekių iš

vakarų ir aštuoniolika šimtų livrų nuo tonos įvežamųjų

prekių iš rytų; be to, bilis, paskelbęs nepakankamą pagalvės mokestį, jau surinktą už šiuos metus, numatė

papildomą rinkliavą visoje karalystėje po keturis šilingus arba keturiasdešimt aštuonis turiškus sū nuo galvos, primenant, kad tie, kurie vengs mokėti tą rinkliavą, bus apdedami dvigubai. Penktasis bilis draudė priimti į ligoninę sergantįjį, jeigu jis neineša vieno svaro sterlingu laidotuvėms apmokėti mirties atveju. Trys paskutiniai biliai, kaip ir anie du pirmieji, vienas po kito buvo sankcionuoti ir įgijo įstatymų galią po to, kai raštvedžio padėjėjas, nusilenkęs sostui, pro petį ištarė

bendruomenių rūmams tris žodžius: „Tokia karalienės valia."

Paskui raštvedžio padėjėjas vėl atsiklaupė priešais ketvirtąjį vilnų maišą, ir lordas kancleris tarė:

— Tebūnie, kaip pageidauta.

Tuo baigėsi karališkasis posėdis.

602

Spikeris, dvilinkas susilenkęs prieš kanclerį, atatups tas nulipo nuo pakylos, susiimdamas iš užpakalio mantijos skvernus; bendruomenių rūmų nariai iki pat žemės nusilenkė ir pasitraukė iš salės, o lordai, nekreipdami dėmesio į visą tą pagarbą, tęsė toliau savo dienotvarkę.

VII

Ž M O N I Ų S U K E L T O S A U D R O S B A I S E S N E S

U Ž V A N D E N Y N O A U D R A S

Durys vėl užsivėrė; juodosios krivūlės prievaizdas sugrįžo į menę; lordai komisarai pakilo iš valstybės suolo ir užėmė pagal savo pareigas tris pirmąsias vietas kunigaikščių suole. Lordas kancleris tarė žodį:

— Milordai, jau kelios dienos svarstomas bilis padidinti šimtu tūkstančių svarų sterlingų metinę sumą jo karališkajai aukštybei princui, jos didenybės karalienės vyrui; kadangi debatai tuo klausimu išsemti ir baigti, pradėsime balsavimą. Pagal paprotį, balsavimas bus vykdomas, pradedant nuo jaunylio baronų suole. Kiekvienas lordas, pašauktas vardu, atsistoja ir atsako: „Sutinku" arba „Nesutinku" ir gali, jeigu tat laiko reikalinga, išdėstyti savo sutikimo ar nesutikimo motyvus.

Raštvedy, pradėkite balsavimą.

Parlamento raštvedys atsistojo, atsivertė didžiulį foliantą, padėtą ant paauksinto pastovo, vadinamą „Perystės knygą".

Aukštųjų rūmų jaunyliu tais laikais buvo lordas Džonas Hervis, tapęs baronu ir peru 1703 metais; iš jo yra kilę dabartiniai markizai Bristoliai.

Raštvedys paskelbė:

— Milordas Džonas, Hervio baronas.

Senis šviesiaplaukiu peruku pakilo ir tarė: 603

— Sutinku.

Ir vėl atsisėdo.

Raštvedžio padėjėjas atžymėjo naisą.

Raštvedys skaitė toliau:

— Milordas Frensis Simuras, Konvėjaus Kiltaltege baronas.

— Sutinku, — burbtelėjo, pasikeldamas nuo suolo, puošnus jaunuolis pažo veidu; anuomet jam nė į galvą neatėjo, kad jis bus Hertfordo markizams senelis.

— Milordas Džonas Livsonas, Goverio baronas,—

tęsė raštvedys.

Baronas, iš kurio giminės vėliau kilo Saterlendo kunigaikščiai, atsistojo ir, jau sėsdamas, pasakė:

— Sutinku.

Raštvedys skaitė toliau:

— Milordas Henidžas Finčas, Gernsio baronas.

Eilesfordo grafų protėvis, toks pat jaunas ir išsidabinęs, kaip ir Hertfordo markizų senolis, pateisino savo devizą Aperto vivere voto visu balsu sušukdamas:

-— Sutinku!

Dar jam nespėjus atsisėsti, raštvedys pašaukė penktą-*

jį baroną:

•— Milordas Džonas, Grenvilio baronas.

-— Sutinku,— atsakė, greit atsistodamas ir vėl atsisėsdamas, lordas Grenvilis Poteridžas, kurio perystė, nelikus įpėdinių, išnyko 1709 metais.

Raštvedys pašaukė šeštąjį:

— Milordas Čarlzas Mauntegiu, Halifakso baronas.

— Sutinku, — atsakė lordas Halifaksas; tuo titulu anksčiau besivadinusi Sevilių giminė išnyko, kaip kad vėliau išnyks dabar juo besivadinanti Mauntegiu giminė.

Mauntegiu giminės nereikia painioti su Montegiu ir Mauntekjutais.

1 Gyvenk atvir a širdžia (lot.).

c m

Ir lordas Halifaksas pridūrė:

— Princui Jurgiui mokama kaip jos didenybės karalienės vyrui, kaip Danijos princui, kaip Kamberlendo kunigaikščiui, kaip lordui vyriausiam Anglijos ir Airijos admirolui, bet jis nieko negauna kaip generalisimas. Tai neteisinga. Anglų tautos labui reikia padaryti galą tokiai netvarkai.

Paskui lordas Halifaksas išaukštino krikščionių tikėjimą, išplūdo popiežininkus ir atidavė savo balsą už

subsidijos padidinimą.

Lordui Halifaksui atsisėdus, raštvedys skaitė toliau:

-— Milordas Kristofas, Barnardo baronas.

Lordas Barnardas, iš kurio giminės kilo Klivlendo kunigaikščiai, pašauktas- atsistojo.

— Sutinku.

Atsisėsti jis neskubėjo, kadangi turėjo nėrinių apykaklę, kuria vertėjo pasipuikuoti. Beje, tasai lordas Barnardas buvo orus džentelmenas ir narsus karys.

Lordui Barnardui jau sėdantis, raštvedys, iki šiol skaitęs jam įprastas pavardes, užsikirto. Jis pasitaisė

ant nosies akinius, dvigubu dėmesiu pasilenkė ant knygos, paskui atsitiesdamas tarė:

— Milordas Fermenas Klančarlis, Klancarlio ir Hankervilio baronas.

Gvinplenas pakilo:

— Nesutinku,— tarė jis.

Visų galvos atsigręžė į jį. Gvinplenas stovėjo, išsitempęs visu ūgiu.

Pluoštas spindulių nuo degančių abipus sosto žvakių

plieskė jam tiesiai į veidą, išryškino jį erdvioje apytamsėje menėje, pabrėždamas kiekvieną iškilumą: taip turėtų atrodyti kaukė dūmų fone.

Gvinplenas prisivertė padaryti tą įstangą, kuri, kaip skaitytojas prisimena, buvo jo galioje ir kurios jis griebdavosi kraštutiniu atveju. Sutelkus valią, kurios užtektų

tigrui sutramdyti, vienu momentu jam pavyko suteikti 605

lemties iššieptam savo veidui rimtą išraišką. Valandėlę jis nesijuokė. Bet šitai negalėjo ilgai trukti; nesiskaityti su tuo, kas yra mūsų prigimties įstatymas arba dalia, įmanoma tik trumpą laiką; kartais jūros gelmės prie

šinasi traukos jėgai, atsistoja vandens stulpu, iškyla kalnu, bet tučtuojau vėl sugūra. Šitokia kova vyko ir Gvinpleno viduje. Suvokdamas momento iškilmingumą, jis neįtikėtinu valios įtempimu, žinoma, vienam tik akimirksniui, užsimetė ant kaktos niūrų savo sielos šydą, užgniaužė nebeatitaisomą savo juoką, pašalino džiaugsmą, kalte iškaltą jo veide. Dabar jis buvo tik baisus.

— Kas šis žmogus?—pasigirdo balsai.

Per visus suolus perbėgo klaikus šiurpulys.

Sis plaukų tankumynas, dvi juodos įdubos po antakiais, veriantis žvilgsnis, nors pačių akių nesimatė, siaubingi bruožai, kurių šlykštumą pabrėžė šviesos ir šešėlių žaismas, visus tiesiog pritrenkė. Ko ko, bet šito niekas nesitikėjo. Kad ir kiek apie Gvinpleną buvo pasakojama, betgi jo veidas visada sukeldavo pasibaisėjimą. Netgi iš anksto įspėtieji likdavo sukrėsti. Įsivaizduokite, kad ant kalno, dievų gyvenamo, giedrą vakarą, visagaliams susirinkus į puotą, staiga pasirodo Prometėjas, peslio iškapotu veidu, neh7ginant kruvinas mėnulis, patekėjęs horizonte. Olimpas, sužiuręs į Kaukazą —

koks reginys! Seni ir jauni išsižioję spoksojo į Gvinpleną.

Vienas senis, didžiai visų rūmų gerbiamas, ir šilto, ir šalto savo gyvenime matęs, Tomas, Vortono grafas, netrukus turėjęs gauti kunigaikščio titulą, išsigandęs pakilo.

— Ką tai reiškia?—sušuko jis.— Kas įleido šį žmogų į rūmus? Išveskite jį!

Ir išdidžiai kreipėsi į Gvinpleną:

— Kas jūs toks? Iš kur atsiradote?

Gvinplenas atsiliepė:

— Iš bedugnės.

Ir, sudėjęs ant krūtinės rankas, apžvelgė lordus.

-— Kas aš esu? Aš •— skurdas. Milordai, aš turiu jums kai ką pasakyti.

Drebulys perbėgo per visus. Stojo tyla.

Ir tada Gvinplenas ėmė kalbėti.

— Milordai, jūs stovite aukštai. Puiku. Reikia manyti, jog dievas žinojo, ką darąs. Jūs turite galybę, nesuskaičiuojamus turtus, pramogas, jums saulė danguje niekada nenusileidžia, jūs naudojatės neribota valdžia, patys vieni linksminatės, visiškai užmiršdami kitus. Tiek to. Betgi apačioje jūsų — ar tik ne viršuje?—kažkas dar yra. Milordai, aš atėjau pranešti jums naujienos. Žemėje gyvena žmonių giminė.

Susirinkimų dalyviai nelyginant vaikai; koks nors įvykis jiems yra siurprizų dėžutė: ir baisu, ir taip knieti pažiūrėti. Kartais atrodo — spragtels spyruoklė, ir iš

šoks velniukas. Taip Prancūzijoje atsirado Mirabo, irgi nežmoniškai biaurus.

Gvinplenas tuo momentu jautėsi kažkaip augąs viduje. Oratoriui būrys žmonių, kuriems jis kalba, yra nelyginant trikojis. Jis, taip sakant, pasilypėja ant žmonių sielų aukštumos. Savo kojų padais jaučia plas-tant žmonijos gyvastį. Gvinplenas jau nebebuvo tas niekingas padaras, kuriuo praeitą naktį valandėlei jis buvo tapęs. Staigūs iškilimas jam susuko galvą, bet dabar tas svaigulys praėjo, žvilgsnis prablaivėjo, ir ten, kur anksčiau Gvinpleną viliojo tuštybė, dabar jis matė savo uždavinį. Tai, kas pirma jį sumenkino, dabar išaukštino.

Pareigos suvokimas jį visą nušvietė lyg akinantis žaibas.

Aplinkui Gvinpleną iš visų pusių pasigirdo šauksmai:

— Klausykite! Klausykite!

Sukandus dantis, antžmogiškomis pastangomis Gvinplenui pavyko išlaikyti kraupiai rūsčią veido išraišką, po kuria spardėsi juokas tartum laukinis žirgas, besiveržiąs į laisvę. Gvinplenas tęsė:

— Aš ateinu čion iš giliausio dugno. Milordai, jūs i

607

didūs ir turtingi. O tai pavojinga. Jūs dangstotės nakties skraiste. Bet saugokitės, yra didi jėga — aušra. Aušros nieks nesulaikys. Ji išauš. Ji jau aušta. Nori ar nenori, bet iš jos ištrykš šviesos versmė. Ir kas sukliudys šiai mėtyklei saulę sviesti į dangų? Saule aš vadinu teisę.

Jūs, jūs esate privilegija. Bijokit! Tikrasis namų šeimininkas netrukus pasibels į duris. Kas privilegijos tėvas?

Atsitiktinumas. O kas jo sūnus? Piktnaudžiavimas. Ta

čiau nei atsitiktinumas, nei piktnaudžiavimas netvers amžius. Ir vieno, ir antro netikras rytojus. Aš ateinu jūsų įspėti. Ateinu parodyti, kas gi yra toji jūsų laimė.

Ją susikūrėt iš artimo nelaimės. Jūs turite viską, nes kitus padarėte bedaliais. Milordai, aš — nevykęs advokatas, apsiėmęs ginti pralaimėtą bylą. Bet šią bylą dievas galų gale vis tiek laimės. Aš gi esu niekis, tik balsas.

Žmonija yra burna, o aš — iš tos burnos sklindąs šauksmas. Jūs mane išgirsite. Prieš jus, Anglijos perai, aš

atidarau didįjį tautos teismą; tauta, tas tikrasis valdovas ir teisėjas, tapo kankine ir nuteistąja. Tat, ką aš

turiu pasakyti, mane tiesiog lenkia prie žemės. Nuo ko pradėti? Nežinau. Begalinėje žmonijos kančių jūroje aš surankiojau medžiagą savo didžiulei ginamajai kalbai. Ką man dabar su ja daryti? Mane slegia ši našta, ir aš nusimetu ją kaip pakliūk nuo savęs. Ar buvau tat numatęs? Ne. Jūs stebitės, aš taip pat. Vakar aš buvau komediantas, o šiandien — lordas. Nesuvokiamas žaidimas.

Kieno? To, kurio vardas nežinomas. Tedreba visi. Milordai, dangaus žydrynė jums priklauso. Jūs matote šios neaprėpiamos visatos tik šventiškąją pusę; žinokite, kad yra ir tamsa. Jūsų tarpe aš vadinuosi lordu Fer-raenu Klančarliu, bet tikrasis mano vardas — Gvinplenas, bėdžiaus vardas. Aš — vargdienis, kadangi tokiu iš didžiūno mane padarė karalius savo maloningąja valia.

Štai kokia mano istorija. Daugelis iš jūsų pažinojote mano tėvą, aš gi jo visai nepažinojau. Jus riša su juo feodalų privilegijos, o mane su juo riša tremtinio dalia.

608

Na, bet dievas žino, ką darąs. Aš buvau nutrenktas i bedugnę. Kam? Kad ją ištirčiau. Aš — naras ir atnešu perlą—teisybę. Aš kalbu, nes žinau. Išklausykite mane, milordai. Daug aš patyriau, daug mačiau. Kančia —

tai ne šiaipsau žodis, ponai laimingieji. Kančia — tai skurdas, aš jį pažįstu nuo mažų dienų. Aš augau skurde, žiemą drebėjau nuo šalčio, badavau, mane visi ujo, nekentė kaip maru apkrėstojo; gėdos taurę aš išgėriau iki dugno. Ir aš išvemsiu ją priešais jus, ir šie visų

žmonijos vargų vėmalai aptaškys jūsų kojas ir užsidegs.

Aš abejojau, ar leistis atvedamam į šią vietą, kur dabar esu, nes aš turiu dar kitų pareigų. Mano širdis ne čia.

Kas dėjosi mano sieloje, jums nesvarbu; kai žmogus, jūsų vadinamas juodosios krivūlės prievaizdu, atėjo manęs išsivesti moteriškės, jūsiškai tariant, karalienės vardu, vienu momentu aš norėjau nesutikti. Bet man pasirodė, tartum nematoma dievo ranka stumia mane ton pusėn, ir aš paklusau. Pajutau, kad turiu ateiti į

jūsų tarpą. Kodėl? Todėl, kad dar vakar aš vilkėjau skarmalais. Dievas įleido mane tarp alkstančiųjų, kad paskui aš apie juos galėčiau papasakoti sotiesiems. O, pasigailėkite! O, jūs visiškai nepažįstate to nelemto pasaulio, kuriam tariatės priklausą. Jūs stovite taip aukštai, jog esate už jo ribų. Aš jums pasakysiu, koks jis iš tikrųjų yra. Iš savo patyrimo žinau. Aš tik ką išsivadavau iš priespaudos ir galiu jums pasakyti, kokia ta jūsų priespauda sunki. O jūs, šios žemės viešpačiai, ar žinote, kas esate? Ar žinote, ką darot? Ne, Ak, visa tat baisu! Sykį naktį, audringą naktį, aš, dar mažytis vaikutis, pamestas našlaitis, vienas kaip pirštas beribiam pasauly, įžengiau į tamsą, kurią jūs vadinate visuomene. Pirmas dalykas, su kuriuo aš susidūriau, buvo įstatymas — ant kalvos stūksančios kartuvės; antras dalyk a s — turtai, jūsų turtai; apie juos bylojo išbadėjusi, sniege sušalusi moteriškė; trečias dalykas buvo ateitis —

tas merdintis kūdikis; ketvirtas dalykas buvo gėris, tie-39. Žmogus, kuris juokiasi

609

sa, teisingumas, pasivertęs senu valkata, kuris teturėjo vienintelį bičiulį ir bendrakeleivį — vilką.

Tuo momentu Gvinplenas, baisiai susijaudinęs, pajuto, kaip gerkle aukštyn lipa rauda.

I r - — o s i a u b e ! — j i s pratrūko kvatoti.

Juokas buvo toks užkrečiantis, jog visus pagavo. Vir

šum susirinkusiųjų galvų kabojo debesis: atrodė, jis plis, ir atsitiks kažkas baisu, o čia nei iš šio, nei iš to —

nugriaudėjo linksmybė. Juokas tartum džiaugsmingo pamišimo priepuolis apėmė lordų rūmus. Tautų likimų

sprendėjai kaip niekas kitas džiaugiasi, gavę progą pasismaginti. Tuo jie atsikeršija už priverstinį rimtumą.

Karalių juokas panašus į dievų juoką: jis visada žiaurokas. Lordams užėjo noras linksmintis. Prie juoko prisidėjo ir patyčios. Iš visų pusių pasigirdo plojimai, įžeidinėjimai. Linksmi šūkčiojimai vienas per kitą čaižė

Gvinpleną: smagi ir žeidžianti kruša.

— Bravo, Gvinplenas! — Bravo, Žmogus, kuris juokiasi! Bravo, „Žaliosios dėžės" snukis!—Bravo, Tarinzofildo knyslė! Tu atėjai mums suvaidinti. Puiku! — Va kas mane pralinksmino! — Betgi ir juokiasi šitas galvijas! Sveiks, pajace! — Pagarba lordui Klounui! — Drožk savo prakalbą! — Ir tai Anglijos peras! — Trauk toliau! —

Ne, ne! — T e g u l ! Tegul!

Lordas kancleris jautėsi nekaip.

Vienas apykurtis lordas, Džeimsas Batleris, Ormondo kunigaikštis, pridėjęs prie ausies ranką, kad geriau girdėtų, klausė Čarlzą Boklerką. Sent-Olbenso kunigaikštį:

— Kaip jis balsavo?

Sent-Olbenso kunigaikštis atsakė:

— Jis pasakė: „Nesutinku."

— Se kad nori,— tarė Ormondo kunigaikštis,—nesistebiu. Turint tokį veidą!

Sugaudykit, kad gudrus, pasklidusią minią! O juk susirinkimas — tai minia. Gražbylystė — žąslai. Jei žąslai neatlaiko, auditorija stoja piestu kaip nartingas ark-010

lys ir spardosi tol, kol numeta kalbėtoją iš balno.

Auditorija nepakenčia oratoriaus. Šią tiesą ne visi žino.

Kai kuriems atrodo, jog užtenka įtempti pavadžius, ir vėl bus tvarka. Tačiau ne visuomet taip esti. Bet kiekvienas oratorius instinktyviai griebiasi tos priemonės.

Gvinplenas irgi taip padarė.

Valandžiukę jis stebėjo besijuokiančius.

— Vadinasi,— sušuko jis,— jūs šaipotės iš skurdo.

Tylos, Anglijos perai! Teisėjai, išklausykite ginamąją kalbą. O, dėl dievo meilės, pasigailėkite! Ko! Patys savęs!

Kam gresia pavojus? Jums. Argi nematote, kad esate ant svarstyklių? Ant vienos lėkštės uždėta jūsų galybė, ant kitos — j ū s ų atsakomybė. Dievas svėrėjas. O, nesijuokite taip. Geriau susimąstykite. Aure, kaip svyruoja dievo svarstyklės: tai jūsų sąžinė dreba. Jūs nesate kokie piktadariai. Tokie pat žmonės, ne geresni ir ne blogesni už kitus. Jūs manote esą dievai, bet tik susirkite ir pamatysite, kaip ims drebėti nuo karščio jūsų dieviškumas. Mes visi vienodi. Aš kreipiuosi į dorus žmones, manau, kad čia tokių yra; aš kreipiuosi į šviesius protus, manau, kad čia jų yra; aš kreipiuosi į taurias sielas, manau, kad čia jų yra. Jūs esat tėvai, sūnūs ir broliai, taigi jums nesvetimi švelnūs jausmai. Tas, kas žiūrėjo šį rytą į savo prabundantį kūdikį, turi būti geras. Širdys visų vienodos. O ž m o n i j a — t a i viena širdis. Engėjai nuo engiamųjų skiriasi tik savo padėtimi. Jūs lipate per kitų galvas, bet tai ne jūsų kaltė. Kaltas Babelio bokštas, kitaip sakant, visuomeninė santvarka. Jis nevykusiai pastatytas, svyra į šoną. Vienas aukštas slegia kitą. Paklausykite, ką aš jums pasakysiu. O, jūs tokie galingi, tad būkite broliai! Jūs tokie stiprūs, tad būkite gailestingi! Kad jūs žinotumėt, ko tik aš nesu matęs! Tiesiog baisu, kiek kančių žemėje! Žmonių giminė vaitoja kalėjime. Kiek ten kali visai nekaltų! Be šviesos, be oro, be doros; visos viltys užgesusios; bet užvis baisiausia —

kad jie kažko tikisi. Gerai pagalvokite apie visas tas 611

nelaimes. Kiek rasis tokių, kurie yra gyvi lavonai. Kiek yra mergaičių, kurios nuo aštuonerių metų užsiiminėja prostitucija, o, sulaukusios dvidešimt metų, atrodo kaip senės. Kokios pasibaisėtinai žiaurios kūno bausmės. Aš

gal kalbu padrikai, kas ateina į galvą. Va kad ir vakar aš mačiau grandinėmis surakintą, apnuogintą žmogų; budeliai jį kankino, užvertę jam ant pilvo sunkų akmenį, ir jisai mirė baisiose kančiose. Ar jūs apie tai žinote ? Ne. Nes jei žinotumėt, nė vienas nedrįstumėt būti laimingas. Kas iš jūsų yra buvęs Niukaslyje ant Taino? Ten, kasyklose, žmonės anglį graužia, norėdami apgauti išbadėjusi pilvą. O paimkit Riblčesterio miestą Lankasterio grafystėje: jis taip nuskurdo, kad pavirto kaimu. Nemanau, kad princui Danijos Jurgiui reikėtų

pridėti šimtą tūkstančių ginėjų. Geriau tegu priima į li goninę sergantį varguolį, nereikalaudami iš anksto sumokėti už laidotuves. Kernarvono grafystėje, Treit-more, lygiai kaip ir Treit-bičene, žmonės krinta iš bado kaip musės. Straforde negalima nusausinti pelkės, nėra pinigų. Visame Lenkašire uždaryti audimo fabrikai. Visur siaučia nedarbas. Ar jūs žinote, kad Harleko silkių žve-jotojai minta žole, kai grįžta tuščiomis iš žūklės? Ar jūs žinote, kad Berten-leizeryje dar yra raupsuotųjų, į kuriuos šaudoma, kai tik išlenda iš savo lindynių?

Eilsberio mieste — jis priklauso vienam iš čia esančių

lordų—- niekad nesibaigia badas. Penkridže, Koventrio vyskupystėje, kurios katedrai jūs padidinote rinkliavą ir dar daugiau gėrybių suteikėte vyskupui, nuskurdėliai savo lūšnose visai neturi lovų, ir motinos iškasa duobes plūktinėj asloj, kur suguldo savo vaikus: tuo būdu gy venimą jie pradeda ne lopšyje, o kape. Aš visa tai ma

čiau. Milordai, ar jūs žinote, kas sumoka tuos mokes

čius , j ūsų ką tik nubalsuotus ? Tie, kurie koj as vos pavelka. Aiman, jūs apsirinkate. Einate klaidingu keliu.

Jūs skriaudžiate vargšą, kad praturtintumėt turtuolį.

O reikėtų daryti priešingai. Tik pagalvokit, jūs atimate iš darbininko ir atiduodate dykūnui, atimate iš elgetos ir atiduodate sočiajam, atimate iš driskiaus ir atiduodate princui! O, taip, mano gyslomis teka senas respublikono kraujas. Kaip man visa tai šlykštu. Aš biauriuosi karaliais! Ir kokios begėdės moterys! Ką tik man papasakojo vieną liūdną istoriją. Ak, kaip aš nekenčiu Karolio II! Moteris, kurią mylėjo mano tėvas, kaip kokia prostitutė parsidavė tam karaliui, kai mano tėvas merdėjo ištrėmime! Karolis II, Jokūbas II; vienas buvo nenaudėlis, kitas piktadarys! Kas gi iš tiesų yra karalius? Žmogus, silpnas, menkas padaras, savo kūno vergas. Kam reikalingas karalius? Ir jūs penite tą parazitą.

Sliekui padedate virsti smaugliu. Iš soliterio išauginate slibiną. Būkite maloningi vargšams! Jūs didinate mokes

čių naštą sosto naudai. Būkite atsargūs, leisdami įstatymus. Saugokitės to kenčiančio knibždėlyno, kurį jūs trypiate. Nuleiskite akis. Pažvelkite, kas dedasi po jūsų

kojų. O jūs, pasaulio didžiūnai, yra ir mažulėlių šioje žemėje! Pasigailėkite jų. Taip, pasigailėkite ir patys savęs! Baisybei žmonių mirtis žvelgia į akis; jei išmirs tie, kurie žemai, išmirs ir tie, kurie aukštai. Mirties dalgis neaplenkia nė vieno. Kai užstoja naktis, niekas negali išsaugoti kokioj nors kertelėj dienos šviesos. Jeigu jūs mylite save, gelbėkite kitus. Jei laivas skęsta, nė vienas keleivis nelieka abejingas. Jeigu vieni žus, tai ir kitus praris vanduo. O, žinokite — bedugnė priglaudžia visus.

Nesulaikomas juokas pasmarkėjo. Beje, vienų tų

žodžių, skambančių taip neįprastai, užteko susirinkimui pralinksminti.

Atrodyti juokingu, kai siela kupina tragizmo, ar begali būti žmogui labiau žeminanti kančia? Ar begali kas sukelti didesnį jo įniršį? Taip buvo ir Gvinplenui. Žodžiais jis norėjo paveikti, o veidas darė savo. Baisi padėtis. Ir jo balsas staiga ėmė'negailestingai čaižyti.

61$

— Linksma jiems! Puiku. Iš agonijos šaiposi. Žvengimu užgaulioja priešmirtinį kriokimą. Jie visagaliai.

Galimas daiktas. Tiek to. Ateitis parodys. O, aš irgi esu vienas iš jų. Bet aš taip pat ir jūsiškis, o vargdieniai!

Karalius mane pardavė, vargšas priglaudė. Kas mane suluošino? Monarchas. Kas mane išgydė ir papenėjo?

Elgeta, pats mirštąs badu. Aš esu lordas Klančarlis, bet lieku Gvinplenu. Aš esu iš didžiūnų, bet priklausau prie mažųjų. Esu tarp tų, kurie naudojasi visais gyvenimo malonumais, ir tarp tų, kurie kenčia. O, ši visuomenė

blogai sutvarkyta. Bet vieną gražią dieną susikurs tikra visuomenė. Tada nebebus senjorų, o tik laisvi žmonės.

Nebebus ponų, o tik tėvai. Tokia yra ateitis. Nebebus keliaklupsčiavimo, paniekinimo, tamsumo, žmonės nebebus vien darbiniai gyvuliai, nebebus dvariškių', tarnų, nebebus karalių, tik šviesa! O kol tai įvyks, aš privalau būti čia. Aš turiu tą teisę ir ja naudojuosi. Argi tai teisė? Ne, jeigu aš ja naudočiausi sau. Taip, jeigu aš

ja naudosiuos kitų labui. Aš kalbėsiu lordams, nes pats esu lordas. O mano pažemintieji broliai, aš jiems pasakysiu, kokie jūs nuskarę. Aš atsistosiu, suėmęs rankoje jūsų skarmalus, ir pakratysiu tą vergų skurdą ant ponų

galvos; ir tie privilegijuoti pasipūtėliai jau nebegalės, nuvyti šalin prisiminimo apie nelaiminguosius, ir nebegalės tie žemės viešpačiai išsivaduoti iš vargšų sielvarto, ir juo blogiau jiems, jeigu tuose skarmaluose knibždės gyvių, ir juo geriau, jei tie gyviai užpuls liūtus.

Čia Gvinplenas pasisuko į raštininkus, kurie klūpodami rašė ant ketvirtojo maišo vilnų, ir tarė:

— Kas per vieni šie klūpantieji! Ką jūs ten darote?

Stokitės! Jūs gi esat žmonės!

Šis nelauktas kreipimasis į valdinius, kurių lordui nedera nė pastebėti, sukėlė tikrą džiūgavimų audrą.

Pirma šaukė „bravo!", dabar „ura!". Pirma tik plojo, dabar jau trypė kojomis. Galėjai pamanyti atsidūręs „Žaliojoje dėžėje". Tik „Žaliojoje dėžėje" publikos kvatoj imas buvo Gvinpleno pergalė, o čia — jo sunaikinimas.

Pašaipa siekiama užmušti. Kartais žmonės juokiasi, no rėdami žūt būt sunaikinti savo artimą.

Juokas virto susidorojimu. Pasipylė kandžios pasta bos. Kvaila, kai susirinkusieji ima rodyti sąmojį. Savo naiviu ir paiku kikenimu jie atmeta faktus, užuot juos Ištyrę, ir niekais nuleidžia klausimus, užuot juos iš-

sprendę. Bet koks įvykis — klaustukas. Ir iš to juoktis reiškia juoktis iš mįslės. Tačiau už tos mįslės yra sfinksas, kuris nesijuokia.

Girdėjosi prieštaringi šūksniai:

— Užteks! Užteks! — T e g u l kalba! Tegul.

Viljamas Farmeris, Lesterio baronas, sviedė Gvinplenui, kaip kažkada Rik-Kvainis Šekspyrui:

— Histrio! mima!1

Lordas Voenas, sentencijų mėgėjas, dvidešimt devintasis baronų suole, sušuko:

— Stai ir vėl sulaukėm tų laikų, kada gyvuliai kalbėdavo. Čia pasisakė žmonių burnos, dabar žodį gauna žvėries nasrai.

— Pasiklausykime Balaamo asilės,— pridūrė lordas Jarmautas. Apvali nosis ir perkreipta lordo Jarmauto burna bylojo apie šio vyro išmintį.

— Maištininkas Linijus kape nubaustas. Sūnus turi atkentėti už tėvo nuodėmes,—• tarė Džonas Hou, LiČfildo ir Koventrio vyskupas, tas pats, kurio prebenda užkliuvo Gvinplenui.

— Jis meluoja,— įtikinėjo lordas Čolmlis, įstatymų

leidėjas ir jų žinovas.— Tai, ką jis vadina kankinimais, tėra tik sunkioji ir kietoji kvota, didžiai veiksminga priemonė. Anglijoje iš viso kankinimai netaikomi.

Tomas Ventvortas, Reibio baronas, kreipėsi į kanclerį:

— Milorde kancleri, uždarykite posėdį!

1 Histrionas ! mimas? (lot.).

615

— Ne! Ne! Ne! Tegul kalba! Jis mus linksmina!

Ura! Ei, ei, varyk!

Taip šūkalojo jaunieji lordai; jų šėlas perėjo į nuožmumą. Ypač ketvertas: Lourensas Haidas, Ročesterio grafas, Tomas Taftonas, Taneto grafas, o taip pat He tono vikontas su Montegiu kunigaikščiu springo iš juoko ir neapykantos.

— Į būdą, Gvinplenai! — šaukė Ročesteris.

— Salin jį! Salin! Salin! — staugė Tanetas.

Hetono vikontas, išėmęs iš kišenės penį, numetė jį

Gvinplenui.

Ir Džonas Kempbelis, Grinvičo grafas, Sevidžis, Riverso grafas, Tompsonas, Havershemo baronas, Verigto-nas, Eskrikas, Rolstonas, Rokingemas, Karteretas, Langdeilas, Benesteris Meinardas, Hadsonas, Kernar-vonas, Kavendišas, Berlingtonas, Robertas Darsis, Holderneso grafas, Oteris Vindzoras, Plimuto grafas, plojo.

Sis pragariškas ar olimpiškas triukšmas nustelbė

Gvinpleno žodžius. Girdėjosi tik vienas žodis: „Saugokitės!"

Ralfas, Montegiu kunigaikštis, su vos besikalančiais ūsiukais, ką tik baigęs mokslus Oksfordo universitete, pakilo iš kunigaikščių suolo, kur jis užėmė devynioliktą vietą, priėjo prie pat Gvinpleno ir sudėjo ant krūtinės rankas. Kaip ašmenų viena kuri vieta aštriausiai piauna, taip ir toną galima parinkti tokį, kurs labiausiai įžeidžia. Kaip tik šitokiu tonu, į akis šaipydamasis iš

Gvinpleno, Montegiu šūktelėjo:

— Ei, ką tu čia plepi?

— Aš pranašauju,— atsakė Gvinplenas.

Vėl nugriaudėjo juokas, pro kurį netylančiu murmesiu prasiverždavo pyktis. Vienas iš nepilnamečių perų, Lajonelis Krenseildas Sakvilis, Dorseto ir Midlesekso grafas, užlipo ant suolo su rimta mina, kaip ir pridera būsimajam įstatymdaviui, ir, netardamas nė žodžio, pažvelgė į Gvinpleną savo skaisčiu dvylikmečio 616

veiduku ir tik gūžtelėjo pečiais. Tai pastebėjęs, Sent-Asafo vyskupas prisilenkė prie šalia sėdinčiojo Sent-Deivido vyskupo ir sušnabždėjo pastarajam į ausį, rodydamas į Gvinpleną: „Stai beprotis!", ir, rodydamas į vaiką: „O štai išminčius!"

Iš visų tų patyčių chaoso išsiskyrė pavieniai šūksniai:

— Gorgonos snukis! — Ką visa tai reiškia? — Rūmų įžeidimas! — Tai išsigimėlis! — Gėda! Gėda! — Tegul uždaro posėdį! — Ne, leiskit jam baigti! — Kalbėk, šmute!

Lordas Liujisas Diuras, susiėmęs už šonų, rėkė:

•— Na ir skaniai prisijuokiau! Mano blužniai tai sveika. Siūlau pravesti balsavimą už šitokio turinio padėką: „Lordų rūmai dėkoja „Žaliajai dėžei".

Kaip skaitytojas prisimena, Gvinplenas svajojo apie visiškai kitokį priėmimą.

Tik tas, kas yra kopęs stačiu, byrančiu smėlio skardžiumi viršum prarajos, į kurią pažvelgus sukasi galva, kas yra patyręs, koks apima jausmas, kai iš po rankų, iš po nagų. iš po alkūnių, iš po kelių, iš po kojų

slysta žemė ir nebėra už ko nusigriebti, kas yra riedė-

jęs atgal, užuot lipęs aukštyn šia neįveikiama pakriūte, visą laiką drebėdamas, kad nenusliuogtų apačion, klimpdamas smėlyje, nepajėgdamas nė keleto žingsnių

pasistūmėti priekin ir greičiau leisdamasis, negu kildam a s — t a s , kurio pastangos pasiekti viršūnę tik artino pražūtį, o kiekvienas mėginimas gelbėtis nuo pavojaus dar labiau blogino padėtį, kas matė, kad jau nebe toli baisi žiojinti bedugnė ir savo kaulais juto šiurpų kritimo stingulį,— tik tas supras, ką tuo momentu pergyveno Gvinplenas.

Iškeltas į tokią aukštybę, jis jautė, kad viskas po juo griūva, kad klausytojai — tai praraja.

Visada atsiranda kas nors, kurio šūktelėjimas išreiškia visų susirinkusiųjų mintį: 617

— Ko čia atėjo toji pabaisa?

Gvinplenas sudrebėjo tartum nuo priešmirtinės konvulsijos, paskui atsitiesė, pasipiktinęs, nežinodamas, ką atsakyti. Valandėlę jis atidžiai žiūrėjo į juos.

— Ko aš čia atėjau? Kad jūs išsigąstumėt. Jūs sakot, kad aš pabaisa. Ne, aš — liaudis. Ar aš išimtis? Ne, aš — visas pasaulis. Tai jūs esat išimtis. Jūs — chimera, o aš — tikrovė. * Aš — žmogus. Baisusis Žmogus, kuris juokiasi. Iš ko jis juokiasi? Iš jūsų. Iš savęs. Iš visų.

Apie ką gi byloja tas juokas? Apie jūsų nusikaltimą ir apie mano širdgėlą. Sį nusikaltimą aš sviedžiu jums į

akis, o širdgėlą išspiaunu jums į veidą. Aš juokiuos, o tai reiškia, kad aš verkiu.

Jis stabtelėjo. Triukšmas nutilo. Kai kas dar juokėsi, bet nebe taip garsiai. Gvinplenas pamanė iš naujo užvaldęs klausytojų dėmesį. Atsidusęs kalbėjo toliau:

— Sis juokas, nenueinąs nuo mano veido, tai kara liaus darbas. Sis juokas išreiškia visuotinį sielvartą.

Sis juokas perteikia neapykantą, priverstinį tylėjimą, įniršį, neviltį. Sis juokas gimė per kančias. Tai ne va Iios juokas. Jei šėtonas turėtų šį juoką, jis smerktų

dievą. Bet amžinasis nepanašus į mirtinguosius, jis to bulybė, jis yra teisingas ir su panieka žiūri į karalių

darbus. O, jūs mane laikote išimtimi! Aš — simbolis.

O jūs, visagaliai mulkiai, atverkite akis. Aš viso ko įkūnijimas. Aš atstovauju žmonijai, tokiai, kokią ją padarė

jos ponai. Žmogus suluošintas. Ką padarė su manim, padarė su visa žmonija: sudarkė teisę, teisingumą, tiesą, protą, mąstymą, kaip kad man subiaurojo akis, šnerves, ausis; jai, kaip ir man, širdį pripildė tulžies ir skausmo, o ant veido uždėjo pasitenkinimo kaukę. Ten, kur lytėjo dievo pirštas, karalius prispaudė savo antspaudą.

Koks siaubingas tas antspaudas! Vyskupai, perai ir prin cai, žinokite, liaudis — tai kankinys, kuris juokiasi pro ašaras. Milordai, aš jums sakau, liaudis — tai aš. Sian 618

dien jūs engiate ją, šiandien jūs tyčiojatės iš manęs.

Bet prieš akis — pavasaris. Saulė ištirpdys ledą. Tada ir akmuo pavirs srautu. Krantai prasmegs į vandenį.

Sutraškės — ir viskas grius. Ateis valanda, kada mėšlungio tąsoma liaudis sutraukys jūsų jungą, kada staugimas bus atsakas jūsų patyčioms. Toji valanda sykį

jau buvo a t ė j u s i — t u ją pergyvenai, o mano tėve! —

toji dievo valanda atėjo ir pasivadino Respublika; ją išvijo, bet ji dar sugrįš. O kolei kas atminkite, kad ilgą virtinę kalavijais apsiginklavusių karalių perkirto Kromvelio kirvis. Drebėkite! Artėja galutinis atsiskaitymas, nukapoti nagai atauga, išplėšti liežuviai tampa ugnies liežuviais, jie šauna aukštyn, plaikstomi tamsybių vėjo, ir girdėt jų klyksmas begalybėje; alkanieji šiepia dantis, rojus, susikurtas ant pragaro, ima svyruoti, visur kančios, kančios, kančios: tai, kas viršuje, grimzta žemyn, o tai, kas apačioje, išplaukia į viršų, tamsa nori tapti šviesa, pažemintasis ima ginčytis su išrinktuoju; tai eina liaudis, sakau jums, tai kyla žmogus, tai pabaigos pradžia, tai švinta kruvina katastrofos aušra. Stai, kas slypi šiame juoke, kuris jus taip linksmina! Londone — nesibaigianti šventė. Tegul. Visa Anglija nuo krašto iki krašto džiūgauja. Taip. Bet paklausykite. Visa, ką jūs matote,—tai aš. Jūsų šventės — tai mano juokas. Jūsų prašmatnios linksmybės —

tai mano juokas. Jūsų jungtuvės, karalių patepimo ir vainikavimo iškilmės -— tai mano juokas. Princo gimtuvės — tai mano juokas. Griaustinis viršum jūs galv ų — tai mano juokas.

Na ir kaip galima susilaikyti, girdint šitokius dalykus! Vėl nugriaudėjo juokas, šį sykį triuškinte triuškinantis. Iš visos lavos, kokią tik išspiauna tartum ugnikalnio krateris žmogaus burna, labiausiai naikinanti —

yra džiugesys. Jokia minia neatsispiria užkrečiančiai pagundai juokais padaryti kam bloga. Ne visos bausmės įvykdomos ant ešafoto, ir bet koks žmonių sambū-

619

ris, ar tai bus gatvės minia, ar susirinkimas, visada turi pasiruošusį budelį; tasai budelis — sarkazmas. Joks kankinimas neprilygsta patyčioms iš nelaimingojo. Šitokį kankinimą kentė ir Gvinplenas. Pašaipos krito ant jo kaip akmenų kruša ir kartečė. Jis buvo žaisliukas, manekenas, stuobrys, medinė galva, į kurią mugės stipruoliai išmėgino savo kumščio jėgą. Aplink visi šokinėjo, šaukė „bis", raičiojosi iš juoko, trypė. Graibstėsi už nertų apykaklių. Nei aplinkos iškilmingumas, nei purpurinės mantijos, nei šermuonėlių kailių skaistumas, nei perukų didumas — niekas jų nesulaikė. Juokėsi lordai, juokėsi vyskupai, juokėsi teisėjai. Seniams ašaros tryško iš akių, nepilnamečiai leipte leipo. Kenterberio arkivyskupas baksnojo alkūne Jorko arkivyskupą.

Henris Komptonas, Londono vyskupas, Northemptono grafo brolis, juokėsi, susiėmęs pilvą. Lordas kancleris nuleido akis, slėpdamas nesuvaldomą savo šypseną. Juokėsi ir prie tvorelės stovįs juodosios krivūlės prievaizdas — gyva pagarbumo statula.

Išbalęs Gvinplenas sukryžiavo ant krūtinės rankas; apsuptas visų tų veidų, senų ir jaunų, švytinčių neišpasakytu — tiesiog homerišku —• džiūgavimu, atsidūręs tame plojimų, trepsenimo, „ura" šauksmų viesule, toje pamišėliškoje bufonadoje, tame didingame linksmybės prasiveržime, pačiame nežaboto smagumo verpete, jis jautė širdyje mirties stingulį. Viskas baigta. Jis nebegalėjo sutramdyti nei veido, jį išduodančio, nei klausytojų, kuriems smagu buvo jį įžeidinėti.

Dar niekad su tokia siaubinga jėga nebuvo pasireiškęs fatališkas, amžinas įstatymas, kuris groteską suporuoja su didybe, stūgavimo aidą paverčia juoku, parodiją užsodina ant nevilties, sukiršina fikciją su tikrove. Dar niekad kraupesnė šviesa nebuvo perskrodusi žmonių sielos tamsybių.

Gvinplenas savo akimis matė, kaip juoko papliūpa galutinai sugriovė jo likimą. Tai, kas įvyko, buvo nebe-620

atitaisoma. Parpuolęs atsikelia, bet sutriuškintas —

niekados. Sis kvailas, bet visagalis tyčiojimasis pribaigė

Gvinpleną. Nuo šiol jam nebeliko jokios vilties. Viskas priklauso nuo aplinkos. Kas „Žaliojoje dėžėje" buvo triumfas, čia, lordų rūmuose, buvo kritimas ir katastrofa. Ten plojimai, čia prakeiksmas. Gvinplenas tarytum jautė savo kaukės išvirkštinę pusę. Iš gerosios pusės toji kaukė kėlė prastų žmonelių simpatiją Gvinplenui, iš blogosios — didžiūnų neapykantą, kuri nepripažino lordo Fermeno Klancarlio. Geroji pusė traukė, blogoj i — stūmė, o abi grąžino jį į tamsą. Jis jautėsi lyg užpultas iš užpakalio. Lemtis kartais elgiasi išdavikiškai.

Vėliau viskas išaiškėja, bet šiuo metu likimas yra žabangai, ir žmogus neišvengiamai į juos pakliūva. Gvinplenas manė kopiąs aukštyn, o buvo išjuoktas; kartais apoteozės užsibaigia šiurpiai. Yra vienas nelemtas žodis — išsipagiriojimas. Tai tragiška išmintis, kurią pagimdo girtumas. Užkluptas šios žiaurios linksmumo audros, Gvinplenas susimąstė.

Beprotiškai juoktis — tai plaukti pasroviui. Įsilinksminusi sueiga — tai laivas be kompaso. Niekas nebežinojo, nei ko nori, nei ką daro. Posėdį teko nutraukti.

Lordas kancleris „ryšium su tuo įvykiu" balsavimą atidėjo rytdienai. Rūmų nariai ėmė skirstytis. Lordai nusilenkdavo karališkajam krėslui ir išeidavo. Dar kurį

laiką girdėjosi koridoriuose jų tilstantis juokas. Be oficialiųjų durų, posėdžių salėse visada esti daugybė kitų, kurias slepia kilimai, ornamentai, iškilumai sienose; pro jas publika greit dingsta, nelyginant skystis pro vazos plyšius. Per keletą minučių salė ištuštėjo. Tai įvyksta greitai ir nepastebimai. Triukšmingose vietose beregint įsiviešpatauja tyla.

Giliai apie ką nors susimąstęs viską užmiršti ir tartum atsiduri kitoje planetoje. Gvinplenas staiga lyg iš

miego prabudo. Jis buvo vienas tuščioje salėje. Jis net nepastebėjo, kaip uždarė posėdį. Visi perai, o taip pat 62/

abu jo krikštatėviai, prapuolė. Liko tik keli žemesni rūmų pareigūnai, laukę, kada „jo šviesybės" išsiskirstys ir bus galima užvalkalais aptraukti baldus ir užgesinti šviesas. Gvinplenas mašinaliai užsidėjo ant galvos skrybėlę, pakilo iš savo suolo ir nužingsniavo prie didžiųjų

durų, atidarytų į galeriją. Kai jis ėjo pro tvorelę, durininkas nusiautė nuo jo pečių pero mantiją. Vargu ar Gvinplenas tai pastebėjo. Vienas mirksnis — ir jis atsidūrė galerijoje.

Ten buvę patarnautojai nustebo, kad šis lordas išeidamas nenusilenkė sostui.

VIII

B Ū T Ų G E R A S B R O L I S , J E I N E B Ū T Ų

G E R A S S Ū N U S

Galerijoje nebuvo nė gyvos dvasios. Gvinplenas per

ėjo stiklo rotondą, kurioje, išnešus krėslą ir stalus, nė

žymės neliko, kad čia jis iškilmingai buvo įvesdintas į

perų luomą. Tam tikrais protarpiais degę žibintai ir žvakidės rodė jam, kur eiti. Kambarių ir galerijų painiavoje tasai šviesos kaspinas jam padėjo lengvai atsekti kelią, kuriuo prieš tai jį atvedė pirmasis heroldų seniūnas ir juodosios krivūlės prievaizdas. Jis ničnieko nesutiko, tik iš tolo matė sunkiai kūprinant vieną kitą atsilikusį lordą.

Staiga toje didžiulių tuščių menių tyloje jo ausis pasiekė neaiškios žodžių nuotrupos, triukšmas, neįprastas tokioje vietoje ir tokiu vėlybu metu. Jis pasuko ta kryptimi, iš kur buvo girdėti balsai, ir netikėtai atsidūrė erdvioje, silpnai apšviestoje priemenėje; jos gale matėsi plačios stiklines atidarytos durys, laiptai, liokajai 622

su deglais rankose, aikštė, kelios kieme laukiančios karietos.

Iš čia ir sklido triukšmas, kurį girdėjo Gvinplenas.

Prie pat durų, po žibintu, įnirtingai mosikavo ir šūkalojo būrelis žmonių. Pasinaudodamas prieblanda, Gvinplenas priėjo arčiau.

Vyko kažkoks ginčas.

Dešimt ar dvylika jaunų lordų veržėsi išeiti, o kažkoks skrybėlėtas, kaip ir kiti, žmogus stovėjo priešais juos, aukštai iškėlęs galvą, ir jų neleido.

Kas per vienas buvo šis žmogus? Tom-Džim-Džekas.

Keletas lordų dar tebebuvo su perų mantijomis, kiti, jau spėję jas nusimesti, stovėjo savo išeiginiais rūbais.

Tom-Džim-Džeko skrybėlę puošė plunksnos, tik ne baltos, kaip kitų perų, o žalios garbiniuotais oranžinės spalvos pakraštėliais; jis vilkėjo išsiuvinėtu, nuo galvos iki kojų, galionuotu kostiumu, kaspinai ir nėriniai vil-nyte vilnijo aplink kaklą ir rankoves; kairiąja jis nervingai gniaužė savo špagos rankeną; ant jos makšties ir pasaito žibėjo admirolo inkarai.

Gvinplenas išgirdo, kaip jis kreipėsi į visus tuos jaunus lordus šiais žodžiais: -

— Aš jus išvadinau bailiais. Jūs reikalaujate, kad atsiimčiau savo žodžius. Gerai, atsiimu. Jūs ne bailiai, o idiotai. Visi iš karto užsipuolėte vieną. Sakykim, ne iš bailės. Tada iš kvailumo. Jis jums kalbėjo, o jūs ničnieko nesupratote. Čia seniai kurti, o jaunimas paikas.

Aš juk to paties luomo, kaip ir jūs, ir todėl galiu sakyti, ką apie jus galvoju. Aš sutinku, kad tas atvykėlis —

keistuolis, kad jis prišnekėjo aibę kvailysčių; bet tarp tų kvailysčių buvo ir dalis tiesos. Jis kalbėjo padrikai, nevykusiai, kai ko tiesiog neįmanoma suvirškinti. Tebūnie. Jis pernelyg dažnai kartojo „ar jūs žinote, ar jūs žinote"; tačiau žmogus, dar vakar buvęs mugės pajacu, nebūtinai turi kalbėti kaip Aristotelis ar kaip daktaras 623

Džilbertas Bemetąs, Serumo vyskupas. Jo žodžiai, kad, girdi, tegul gyviai užpuola liūtus, kreipimasis į raštvedžių padėjėjus — blogo skonio žymė. Po šimts, dėl to niekas su jumis nesiginčija. Visa jo kalba buvo nei šiokia, nei tokia, be sąryšio, sujaukta, bet kai kurie suminėti faktai paimti iš gyvenimo. Kalbėti taip, kaip jis, tai jau didelis nuopelnas, ypač kai žinai, kad gražbyl y s t ė — ne jo amatas. Norėčiau jus pamatyti jo vietoje.

Ką jis papasakojo apie Berten-leizerio raupsuotuos i u s — gryna tiesa; o dėl kvailysčių, tai ne jis pirmas parlamente jas sako; pagaliau, milordai, man biauru, kai visi užpuola vieną; toks jau mano būdas, ir todėl leiskite man laikyti save įžeistu. Jūsų elgesys man nepatiko, aš juo pasipiktinau. Aš ne per daugiausia tikiu į dievą, bet kai jis padaro kokį gerą darbą — kas atsitinka, deja, ne kasdien — aš linkstu manyti, kad dievas šiaip ar taip yra. Todėl aš esu didžiai dėkingas gerajam dievuliui, jeigu tik jis yra, už tai, kad ištraukė

iš purvo Anglijos perą ir grąžino įpėdinystę tikrajam įpėdiniui, ir, visai nekvaršindamas sau galvos, ar tas man paranku, ar ne, aš džiaugiuosi, kad drėgnuolė

staiga virto ereliu, Gvinplenas — Klančarliu. Milordai, aš

jums draudžiu būti kitokios nuomonės. Gaila, kad Liujiso Diuro čia nėra. Su malonumu aš jį įžeisčiau. Milordai, Fermenas Klančarlis elgėsi kaip lordas, o jūs kaip šmutai. Dėl savo juoko jis niekuo nedėtas. O jūs iš

to juokėtės. Iš nelaimės nesijuokiama. Jūs mulkiai. Ir žiaurūs mulkiai. Labai apsirinkate, jei manote, kad iš

jūsų negalima pasijuokti; jūs biaurūs ir nemokate rengtis. Milorde Havershemai, anądien aš mačiau tavo meilužę — tai baidyklė. Nors ir kunigaikštienė, bet tikra beždžionė. Ponai pašaipūnai, kartoju, aš labai norėčiau išgirsti, ar jūs sugebate sklandžiai pasakyti keturis žodžius iš eilės. Niekus taukšti kiekvienas gali, o kalbėt i — anaiptol ne kiekvienas. Jūs dedatės išmaningais tik dėl to, kad zulinote kelnes Oksforde ar Kembridže,

624

ir dėl to, kad, prieš sėsdami į Vestminster-holo perų suolus, kaip asilai sėdėjote Gounvilio ir Kajaus koledžų

suoluose! Aš jums sakau į akis: jūs elgėtės begėdiškai su šiuo naujuoju lordu. Kad jis pabaisa — sutinku. Bet pabaisa, įmesta į žvėrių narvą. Aš labiau norėčiau būti jo, o ne jūsų vietoje. Aš dalyvavau posėdyje kaip būsimasis perystės paveldėtojas ir viską girdėjau. Aš neturėjau teisės pasisakyti, bet užtat turiu teisę elgtis kaip bajoras. Jūsų linksmos minos man įgriso. Kai aš kuo nepatenkintas, įmanyčiau lipti ant Pendlenilio kalno nusiskinti debesažolės, cloivdesbery, nors tą, kas ją nuskina, trenkia perkūnas. Stai kodėl aš laukiau jūsų

čia, prie durų. Visada naudinga išsiaiškinti, ir aš turiu jums šį tą pasakyti. Ar jūs suprantate, kad tam tikra prasme mane įžeidėte? Milordai, aš tvirtai pasiryžęs kai ką iš jūsų pasiųsti į aną pasaulį. Jus visus čia esan

čius — Tomą Taftoną, Taneto grafą, Sevidžį, Riverso grafą, Čarlzą Spenserį, Senderiendo grafą, Lourensą Haidą, Ročesterio grafą, jus, baronai Grėjau Rolstonai, Keri Hansdonai, Eskrikai, Rokingemai, tave, mažasis Karteretai, tave, Robertai Darsi, Holderneso grafe, tave, Viljamai, Heltono vikonte, ir tave, Ralfai, Montegiu grafe, ir visus, kas tik panorėtų, aš, Deividas Deri-Moiras, Anglijos laivyno jūreivis, šaukiu į dvikovą ir įsakau apsirūpinti sekundantais ir liudininkais; aš laukiu jūsų ir noriu susiremti vienas prieš vieną, krūtinė prieš

krūtinę, šį vakarą, tuoj pat, ar rytoj, dieną ar naktį, saulei ar deglams šviečiant, bet kuriuo laiku ir bet kuriomis sąlygomis, visur, kur tik pakaks vietos sukry

žiuoti dviem špagom; jūs gerai padarysite, patikrinę savo pistoletus ir savo špagų ašmenis, nes ketinu jūsų

perystes padaryti vakuojančias. Ogiai Kavendišai, imkis atsargumo priemonių ir prisimink savo devizą: Ca-vendo tutus. 1 Marmedjukai Langdeilai, tu protingai pa-2 Buk atsargus , ir bus i saugu s (lot.).

40. Žmogus, kuris juokiasi

625

sielgsi, jeigu, sekdamas savo senolio Gandoldo pavyzdžiu, pasiimsi su savim karstą. Džordžai Butai, Veringtono vikonte, tu nebepamatysi Česterio grafystės, savo kretiškojo labirinto ir aukštųjų Danhemo Masijo bokštelių. Na, o lordas Voenas, nors žeria įžūlybes kaip jaunuolis, tačiau jau yra per senas už jas atsakyti; todėl už jo žodžius aš paprašysiu atsakyti jo sūnėną Ričardą Voeną, bendruomenių rūmų narį, Merioneto miestelio atstovą. Tave, Džonai Kempbeli, Grinvičo grafe, aš nudėsiu, kaip Eikonas nudėjo Metą, bet garbingai, ne iš užpakalio, nes esu papratęs širdį, o ne nugarą atstatyti kalavijo smaigaliui. Ir aš padarysiu taip.

kaip sakau, milordai. O dabar, jeigu manote, kad tai padės, griebkitės užkalbėjimų, eikite pas burtininkes pasiklausti, ką rodo jų kortos, išsitrinkite kūną tepalais ir balzamais, apsaugančiais nuo sužeidimo, pasikabinkite sau ant kaklo velnio ar dievo motinos kapšelį, ir aš kausiuosi su jumis, palaimintais ar užkeiktais, ir negrabinėsiu, ar turite kokį talismaną, ar ne. Man vis tiek ar kautis pėsčiam, ar raitam. Bet kokioje kryžkelėje, jeigu norite — Pikadilyje ar čaring-krose, kur.

manau, mūsų susitikimui teks išlupti grindinį, kaip Luvro kieme Gizo su Basompjeru dvikovai. Girdite, visus šaukiu į dvikovą! Visus! Dormai, Kernarvono grafe, aš tave priversiu praryti mano špagą iki pat rankenos, kaip Marolis privertė Lilį Marivo, ir tada pažiūrėsime, milorde, ar tu juoksies. Tu, septyniolikameti Berlingtonai, taip panašus į mergaitę, galėsi pasirinkti kapui vietą pagal savo norą: Midlesekso rūmų vejoje ar gražiajame Londesbaro parke Jorkširo grafystėje.

Pareiškiu jūsų šviesybėms, kad aš nepakenčiu įžūlumo.

Ir aš jus nubausiu, milordai. Kol gyvas neleisiu jums šaipytis iš lordo Fermeno Klancarlio. Jis už jus visa galva pranašesnis. Kaip Klančarlis, jis tokios pat aukštos kilmės, kaip ir jūs, o, kaip Gvinplenas, jis turi protą, kurio jums stinga. Jo garbės reikalą aš laikau savo gar-626

bės reikalu; prisiimu jam padarytą įžeidimą, į jūsų kikenimą atsakysiu savo pykčiu. Pažiūrėsim, kas iš mūsų liks gyvas, nes aš šaukiu jus, girdite, į žūtbūtinę kovą bet kokiais ginklais ir bet kokiais būdais, ir mirtį

išsirinkit, kokia jums tinkama; bet kadangi jūs ne tik bajorai, bet ir juodnugariai, aš prisiderinu prie jūsų

savybių ir siūlau visus žudymo būdus, pradedant bajoro ginklu — špaga ir baigiant muštynėmis.

Sį nirtulingą žodžių srautą išdidus jaunųjų lordų

būrelis išklausė šypsodamas.

— Sutinkame,— atsakė jie.

— Aš pasirenku pistoletą,— tarė Berlingtonas.

— Aš,— tarė Eskrikas,— renkuosi senovinę dvikovą kuoka ir durklu aptvertame lauke.

— Aš,— tarė Holdernesas,—• kirstynes peiliais — ilgu ir trumpu — iki pusiau nusirengus.

— Lorde Deividai,— tarė Taneto grafas,— tu škotas, aš kausiuos škotišku kardu. .

— Aš — špaga,— tarė Rokingemas.

— Aš,— tarė kunigaikštis Ralfas,— labiau vertinu boksą. Tai kur kas laimingiau.

Gvinplenas išniro iš tamsos.

Jis ėjo prie žmogaus, kurį iki šiol vadino Tom-Džim-Džeku ir kuris pasirodo besąs kas kitas.

— Dėkoju,— tarė jis j a m . — Bet tai tik mane vieną liečia.

Visi atsigręžė.

Gvinplenas prisiartino. Kažkokia jėga stūmė jį prie šio žmogaus, kurį visi vadino lordu Deividu ir kuris tapo jo gynėju, jeigu ne kuo daugiau. Lordas Deividas pasitraukė atatupstas.

— O! — sušuko jis.— Tai jūs! Jūs čia! Puiku. Aš ir jums turiu kai ką pasakyti. Kalbėdamas jūs užsiminėte apie moterį, kuri pirma mylėjo lordą Linijų Klančarlį, o paskui pamilo Karolį II?

(527

— Taip.

— Pone, jūs įžeidėte mano motiną.

— Jūsų motiną? — sušuko Gvinplenas. — Vadinasi, mudu...

— Broliai,— atsakė lordas Deividas.

Ir skėlė Gvinplenui į žandą.

— Mudu broliai,— pakartojo jis,— todėl galime kau tis. Dvikovon šaukiami tik sau lygūs. O brolis broliui argi nelygūs? Aš atsiųsiu pas jus savo liudininkus. Rytoj mudviejų laukia žūtbūtinė kova.

DEVINTOJI KNYGA

GRIUVĖSIUOSE

i

I Š T O K I O S D I D Y B E S Į T O K Į V A R G Ą

Sv. Povilo katedros varpas išmušė vidurnaktį. Kažkoks žmogus tuo metu kaip tik perėjo Londono tiltą ir pasuko į Sautvorko gatveles. Žibintai nebedegė; Londone, kaip ir Paryžiuje, buvo įsigalėjusi tvarka juos gesinti vienuoliktą valandą, t. y. tada, kai šviesa labiausiai reikalinga. Tamsios gatvės buvo tuščios. Žibintams užgesus, ir praeivių sumažėja. Žmogus žingsniavo dideliais žingsniais. Apsivilkęs jis buvo taip, kaip neįprasta rodytis gatvėje tokiu vėlyvu laiku: auksu siuvinėtas durtinis, špaga prie šono, ant galvos skrybėlė, papuošta baltomis plunksnomis, be apsiausto. Nakties sargai, matę jį praeinant, pagalvojo: „Matyt, koks nors susilažinęs didikas." Ir duodavo jam kelią su pagarba, priderančia lordui, ir dar susilažinusiam.

Tai buvo Gvinplenas.

Jis bėgo.

Kur jis skubėjo? Jis ir pats nežinojo. Jau esame sakę, kad žmogaus sieloje kartais kyla ciklonai, baisūs sūkuriai, ir tada viskas — dangus, jūra, naktis, gyvenimas, mirtis — susimaišo į kažkokį nesuvokiamą siaubą.

Tikrovė ima dusinti. Mus sutriuškina jėgos, kuriomis 62.9

netikime. Nebūtis virsta uraganu. Dangaus skliautas nublanksta. Begalybė atrodo kažkokia tuščia. Atsidu riam nesamybėje. Jaučiamės mirštą. Veržiamės į kaž

kokią žvaigždę. Ką gi pergyveno Gvinplenas? Jis degė

geismu išvysti Dėją.

Jokio kito troškimo jis neturėjo. Vėl sugrįžti į „Ža liąją dėžę", į Tedkasterio viešbutį, triukšmingą, skais čiai apšviestą, skambantį nuo geraširdiško liaudies juo ko; vėl susitikti su Ursum ir Homo, vėl pamatyti Dėją.

vėl gyventi, kaip pirmiau.

Kaip lanko templę atleidus, strėlė zvimbdama lekia į taikinį, taip ir nusivylimai stumia žmogų į tiesą.

Gvinplenas skubėjo. Jis artinosi prie Tarinzofildo. Jis jau ne ėjo, o bėgo tekinas. Akys skrodė tamsą priekyje.

Žvilgsnis pralenkė jį patį; taip jūreivis godžiai dairosi horizonte uosto. Kokia džiaugsminga bus toji akimirka, kai jis pamatys apšviestus Tedkasterio viešbučio langus!

Jis pasiekė „žaliąją veją", patvoriu apėjo už kam po; priešais jį, kitame dykvietės gale, ne per toliausia stūksojo viešbutis, kaip skaitytojas prisimena, vienintelis gyvenamas namas mugės aikštėje.

Gvinplenas sužiuro. Jokio žiburėlio. Visi langai tamsūs.

Jis sudrebėjo. Paskui ėmė save raminti, kad, girdi, jau vėlu, taverna uždaryta ir nieko čia tokio nėra: visi miega; jis prieis, pabels į duris, prižadins Niklsą ar Govikemą. Ir Gvinplenas nuskubėjo prie viešbučio. Jis nebe tekinas bėgo, o skriete skriejo.

Viešbutį jis pasiekė uždusęs. Jeigu tu baisiai kenti, grumiesi su žiauriomis sielos audromis, nebežinai, ar esi miręs, ar gyvas, o tiek jautrumo dar turi mylimam žmogui — tai ženklas, kad tikrą turi širdį. Kai viskas prarasta, iškyla švelnumas. Šiuo momentu Gvinplenui terūpėjo viena: neišgąsdinti miegančios Dėjos.

Jis prisiartino prie viešbučio, stengdamasis nesukelti jokio triukšmo. Žinojo, kad šalia apatinės salės yra 630

kamarėlė su langiuku, atsiveriančiu į aikštę; toje kamarėlėje, kur seniau šeimininkas laikė šunį, miegodavo Govikemas; Gvinplenas tyliai pakrebždeno stiklą. Juk tiktai Govikemą tereikėjo prižadinti.

Bet kamarėlėje niekas nesujudėjo. „Tokio amžiaus vaikų kietas miegas",— pagalvojo Gvinplenas. Jis krumpliais stuktelėjo į langiuką. Viduje nė krust.

Jis stipriau pabeldė dukart iš eilės. Kamarėlėje tebebuvo tylu. Tada sunerimęs nuėjo prie viešbučio durų

ir pabaladojo.

Niekas neatsiliepė.

Jausdamas, kaip jį visą perima šaltis, Gvinplenas pagalvojo: „Smuklininkas Niklsas senas, vaikų miegas kietas, s e n i ų — s u n k u s . Pabelsiu smarkiau!"

Jis barbeno. Beldė. Baladojo. Daužė kumščiu. Prisiminė Veimautą, save, tada dar visai vaiką, su Dėją, mažyčiu kūdikiu, ant rankų.

Jis beldė smarkiai kaip lordas; juk jis, deja, ir buvo lordas!

Namuose vis viešpatavo tyla.

Gvinplenas pasijuto einąs iš proto.

Nebepaisydamas jokio atsargumo, šūktelėjo:

— Niklsai! Govikemai!

Ir sykiu dirsčiojo į langus, be neužsižiebs kokia žvakė.

Nieko. Nė balso. Nė jokio garso. Nė žiburio.

Jis priėjo prie vartų ir ėmė baladoti, versti pečiais, įnirtingai daužyti, šaukdamas:

— Ursau! Homo!

Vilkas nesulojo.

Gvinpleno kaktą išpylė šaltas prakaitas.

Jis apsidairė aplink.

Buvo gūdi naktis, bet pakankamai žvaigždėta, ir Gvinplenas galėjo įžiūrėti mugės aikštę. Kraupų reginį — tuščią dykvietę — išvydo jo akys. Nebebuvo nė

vieno barako. Cirko taip pat neliko. Jokios palapinės.

631

Jokios pakylos. Jokio vežimo. Vietoj šurmulingo valkatų knibždėlyno grasi tuščia juoduma. Viskas prapuolė.

Beprotiškas nerimas pagavo Gvinpleną. Ką tai reiškia? Kas atsitiko? Nejaugi neliko nė vieno žmogaus?

Nejaugi, jam išėjus, visas jo gyvenimas žlugo? Ką jiems visiems padarė? Ak dieve mano! Ir jis kaip audra vėl puolė prie namo. Kumščiais, kojom ėmė daužyti į šonines duris, vartus, langus, langines, sienas, įniršęs iš

baimės ir nerimo. Jis šaukė Niklsą, Govikemą, Fibi, Vinos, Ursų, Homo. Stovėjo prie sienos ir rėkė, beldė, kiek išgalėdamas. Protarpiais nutilęs įsiklausydavo, bet namai, kaip ir anksčiau, buvo tylūs, lyg išmirę. Tada.

nebesitverdamas savyje, vėl pradėdavo iš naujo. Aidėjo dūžiai, beldimas, šauksmai, dundesys. Sakytum, trankėsi perkūnija, mėginanti prižadinti kapą.

Smarkiai persigandęs, žmogus darosi baisus. Kas visko bijo, tas jau nieko nebebijo. Rodos, spirtum į

sfinksą. Įžeistum nežinomybę. Gvinplenas nesiliovė šė-

lęs; atsikvėps valandėlę ir vėl iš visų jėgų rėkia, baladojasi, šturmuoja šią kraupią tylą.

Jis šimtąkart paeiliui šaukė vardais visus, kas, jo manymu, galėjo ten būti — visus, išskyrus Dėją. Sį

atsargumą, jam pačiam nesuvokiamą, dar diktavo instinktas, kad ir kaip Gvinplenas buvo pasimetęs.

Riksmai, šauksmai nieko nepadėjo, beliko lipti į

vidų. Gvinplenas tarė sau: „Reikia įlįsti vidun." Bet kaip? Jis išmušė stiklą, įkišo kumštį, susiraižė ranką, atšovė rėmo skląstuką ir atidarė langelį. Pamatė, kad špaga jam kliudo; įpykęs nutraukė makštį su visa špaga ir pasaitu, numetė ant grindinio. Langelis buvo siaurutis, bet Gvinplenas, užsikoręs ant sienos atbrailos, šiaip taip prasispraudė ir pateko į viešbutį.

Akimis šiaip taip susirado Govikemo lovą kamarėlėje, bet paties Govikemo čia nebuvo. Jei nėra Govikemo, matyt, nėra ir Niklso. Namai skendėjo juodoje naktyje.

Šioje tamsioje patalpoje jautei slėpiningą tuštumos rimtį

63%

ir tą neaiškų siaubą, sakantį: „Čia nėra nė gyvos dvasios."

Drebėdamas Gvinplenas žirgliojo per apatinę salę; jis kliuvinėjo už stalų, stumdė indus, vartė suolus, ąsočius, lipo per baldus; priėjęs duris, keliu jas stuktelėjo, numušė velkę. Vyriai girgžtelėjo. Gvinplenas pažvelgė į

kiemą. „Žaliosios dėžės" ten nebebuvo.

II

G A L U T I N Ė I Š D A V A

Gvinplenas išėjo iš viešbučio ir ėmė atidžiai dairytis į visas puses po Tarinzofildą; jis išvaikščiojo visur, kur vakar matė kokią vaidinimų pakylą, balaganą, būdą.

Nieko nebeliko. Jis barbeno į krautuvėles, nors gerai žinojo, kad ten žmonės negyvena. Kas tik buvo bent kiek panašu į langą ar duris — nė vieno neaplenkė ne-pabaladojęs. Joks balsas neatsiliepė iš šios tamsumos.

Rodos, mirtis čia būtų apsilankiusi.

Kažkas sutrypė skruzdėlyną. Matyt, policija ėmėsi tam tikrų priemonių. Šiandien mes tai pavadintumėm plėšikų antpuoliu. Maža pasakyti, kad Tarinzofildas iš

tuštėjo, jis buvo tiesiog nusiaubtas; jautei, kad kiekviename jo kampelyje pasidarbuota plėšrių nagų. Tartum kažkas būtų išvertęs tos apgailėtinos mugės kišenes ir jas iškratęs.

Gvinplenas, visur apibėgiojęs, paliko „žaliąją veją"

ir nuėjo vingiuotomis gatvelėmis pačiu priemiesčio pakraščiu, vadinamu Ist-pointu, Temzės link.

Perkirtus keletą šio raizgaus tinklo gatvelių, aptvertų ar apsodintų gyvatvorėm, į jį padvelkė drėgme, jis išgirdo duslų upės pliuškenimą, ir staiga priešais išdygo kažkokie turėklai. Efrok-stouno turėklai.

633

Turėklai juosė labai trumpą ir siaurą krantinės ruo

žą. Po juo aukšta Efrok-stouno siena statmenai leidosi į tamsų vandenį.

Gvinplenas sustojo, parimo ant turėklų, susiėmė ran kom galvą ir, palinkęs ties vandeniu, susimąstė.

Ar jis žiūrėjo į vandenį? Ne. Tad į ką jis žiūrėjo?

Į tamsą. Ne į tą aplinkui supančią, bet į tamsą savyje.

Nykiame nakties peizaže, kurio jis nė nepastebėjo, šioje išorės tamsoje, kurios neskrodė jo žvilgsnis, galėjai įspitrinti rėjų ir stiebų siluetus.

Efrok-stouno papėdėje tik banga teleškeno, bet kiek žemėliau nuožulniai besileidžianti krantinė rėmėsi i krantą, kurio pakraščiu rikiavosi keletas laivų, tik atplaukusių ar besiruošiančių išplaukti; prieplaukėlės iš

akmens, rąstų arba tiesiog permesti liepteliai jungė juos su sausuma. Laivuose, ir tuose, kurie prisišvartavę, ir tuose, kurie tik įmetę inkarus, buvo tylu. Nesigirdėjo nei žingsnių, nei kalbų; jūreivių geras įprotis miegoti kuo ilgiau ir atsikelti tik tada, kai reikia stoti į darbą.

Jeigu kuris nors laivas ir turėjo išplaukti šiąnakt, potvyniui prasidėjus, tai jame kol kas niekas dar nebuvo nubudęs.

Neaiškiai dūlavo juodi pilvoti korpusai, takelažas, lynų ir virvinių kopėčių raizgynas. Viskas blausu, vos įžiūrima. Kur-ne-kur raudonas žiburys praskrosdavo rūką.

To visko Gvinplenas nė nepastebėjo. Žvilgsnį jis buvo nukreipęs į savo paties likimą.

Svajotojas pasimetė, susidūręs su rūsčia tikrove, ir dabar mąstė.

Gvinplenui rodėsi, jog kažkas užpakaly jo griaudi, lyg žemė dreba. Tai lordų juokas vis dar tebeskambėjo jam ausyse.

Jis bėgo nuo to juoko. Bėgo, gavęs antausį.

Kas gi skėlė jam tą antausį?

Jo brolis.

6,n

Jis spruko nuo to juoko, antausio nutvilkytu žandu, skubėjo kaip sužeistas paukštis į lizdą, bėgo, palikęs neapykantą ir vildamasis rasti meilę — ir ką gi rado?

Tamsą.

Nė gyvos dvasios.

Viskas dingo.

Jis lygino šią tamsą su kadaise susikurta svajone.

Sudužusi svajonė!

Gvinplenas pasiekė tą rūškaną krantą, tuštumą. ..Žalioji dėžė" dingusi — reiškia žuvęs visas pasaulis!

Jo siela užsisklendė.

Jis svarstė.

Kas galėjo nutikti? Kur jie? Matyt, juos išvaikė. Ta pati likimo ranka jį, Gvinpleną, išaukštino, o juos sunaikino. Buvo aišku, kad jis niekad jų nebepamatys. Tuo kažkas pasirūpino. Užpuolė iš karto visus, įsikūrusius mugės aikštėje, pradedant Niklsu ir Govikemu, kad Gvinplenas nieko negalėtų sužinoti. Išblaškė be gailes

čio. Toji baisi socialinė jėga, jį sutriuškinusi ten, lordų

rūmuose, juos sutrempė jų vargingoje pastogėje. Jie žuvo. Dėja žuvo. Bent jam. Žuvo amžinai. Dangaus galybės, kur ji? Jo ten nebuvo, ir jis neapgynė jos!

Spėlioti, kas ištiko brangius, kažkur nublokštus žmones, reiškia kankinti save. Gvinplenas pats pasiskyrė ši kankinimo būdą. Ko tik jis neprigalvojo, besvarstyda-mas, kur jie galėjo dingti; visi tie spėliojimai draskė

jam širdį, jis vaitojo.

Skaudžios mintys vijo viena kitą, jis prisiminė tą, matyt, nelemtą žmogų, pasivadinusį Barkilfedru. Sis žmogus įrašė jo smegenyse kažkokią nesuprantamą eilutę, nūn iškilusią paviršiun, ir įrašė tokiu baisiu rašalu, jog dabar raidės žėrėjo kaip ugninės, ir Gvinplenas regėjo pasąmonėje liepsnojant šiuos mįslingus žodžius, kurių prasmė jam tik šiandien išaiškėjo: Likimas niekad neatidaro vienų durų, pirma neužtrenkęs kitų.

635

Viskas baigta. Paskutiniai šešėliai užgulė Gvinpleną.

Kiekvienas žmogus gali pergyventi savyje pasaulio pabaigą. Tatai vadinasi nusivylimu. Siela tuomet pilna krintančių žvaigždžių.

Stai kur jis atsidūrė!

Atslinko dūmų debesis ir apgaubė jį visą. Neleido matyti, neleido galvoti; apakino ir apsvaigino. Tai truko tol, kol dūmai prasisklaidė. Paskui viskas dingo, ir dūmai, ir jo gyvenimas. Nubudęs iš to sapno, pamatė, kad liko vienas.

Viskas prapuolė. Viskas iškriko. Viskas žuvo. Naktis, nebūtis supo Gvinpleną.

Jis buvo vienut vienas.

Vienatvės sinonimas — mirtis.

Nusivylimas eina sąskaitininko pareigas. Jis viską galutinai susumuoja. Niekas nuo jo nepasprūsta. Jis sudeda viską alei santimo. Dievo sąskaiton jis surašo ir perkūnijas, ir smeigtuko dūrius. Jis nori tiksliai žinoti, ko galima tikėtis iš likimo. Jis galvoja, sveria, skaičiuoja.

Iš paviršiaus tai tamsi atšalusi pluta, po kuria tebeteka deginanti lava.

Gvinplenas tyrė save ir tyrė likimą.

Metęs žvilgsnį atgal, padarai baisią išvadą.

Nuo kalno viršūnės žmogus žiūri bedugnėn.

Nukritęs prarajon, žiūri į dangų.

Ir sako sau: ,,Ten aš buvau!"

Gvinplenas nukrito į pačią nelaimės gylę. Ir vienu akies mirksniu! Biauriausia, kad bėda greit prisistato.

Galėtum pamanyti, kad ji, tokia sunki, lėtai sliūkina.

Kur tau! Regis, sniegas šaltas ir turėtų stingdyti kaip žiema, regis, jis baltas ir turėtų užkloti kaip laidotuvių

marška. Lavina visa tai paneigia!

Lavina — tai sniegas, pavirtęs krosnimi. Jis, kad ir ledinis, sunaikina. Lavina nusinešė su savim Gvinpleną.

636

Atplėšė kaip skudurą, išrovė kaip medį, paritino kaip akmenį.

Jis mintyse peržvelgė savo kritimo aplinkybes. Jis pats save kamantinėjo, pats sau atsakinėjo. Sielvartas —

tai kvota. Joks teisėjas nėra toks smulkmeniškas, kaip sąžinė, tardanti pati save.

Kiek sąžinės priekaištai buvo prisidėję prie jo nevilties?

Jis panoro tiksliai tą sužinoti ir ryžosi skausmingai operacijai: padarė savo sąžinės skrodimą.

Jam tik išėjus, įvyko katastrofa. Ar jis galėjo neiti?

Ar jis veikė savo laisva valia? Anaiptol. Jis jautėsi esąs belaisvis. Kas jį suėmęs laikė? Kalėjimas? Ne. Pančiai?

Ne. Tad kas gi? Smala. Jis įklimpo savo paties didybėje.

Kam to nepasitaikė? Iš pažiūros atrodai laisvas, o iš tiesų tau surišti sparnai.

Gvinplenas tartum įkliuvo į paspęstus žabangus. Pagunda galų gale visada virsta nelaisve.

Tačiau (ir šiuo klausimu sąžinė nedavė jam ramybės) ar pasiūlymą jis priėmė tik dėl to, kad nebuvo kitos išeities? Ne. Jis priėmė jį su noru.

Tiesa, tam tikros prievartos ir netikėtumo būta, bet ir Gvinplenas savo ruožtu nepasipriešino. Jis nekaltas, kad jį pagrobė, bet parodė silpnumą, leisdamasis apsvaiginamas. Buvo vienas momentas, lemiamas momentas, kai Barkilfedras jį paklausė, pastatė dilemą ir davė

progą vienu žodžiu nuspręsti savo likimą. Gvinplenas galėjo pasakyti „ne". Jis pasakė „taip".

Ir nuo šito „taip", ištarto pasimetus, viskas ir prasidėjo. Gvinplenas tai suprato. Dabar jis jautė kartėlį.

O vis dėlto (kadangi jis save ir teisino), argi jau toks didelis nusikaltimas atgauti savo teises, savo tėvoniją, savo palikimą, savo namus, užimti kaip patricijui savo senolių suolą, našlaičiui pasivadinti savo tėvo vardu? Su kuo jis sutiko? Kad būtų grąžintos jam teisės.

Kas tą turėjo atlikti? Apvaizda.

ės?

Ir tada jį apimdavo pasipiktinimas. Koks jis buvo kvailas, kad sutiko! Kokį sandėrį padarė! Kokie nevykę mainai! Kaip jis prakišo, besilygdamas su šia apvaizda!

Kas iš to išėjo! Dėl dviejų milijonų rentos, dėl septynių

ar aštuonių dvarų, dėl dešimties ar dvylikos rūmų, dėl keleto ištaigingų namų mieste ir pilių kaime, dėl šimto liokajų, dėl skalikų, karietų, herbų, dėl galėjimo būti teisdariu ir įstatymdaviu, dėl karūnos ir purpurinės kaip karaliaus mantijos, dėl barono, markizo, Anglijos pero titulų jis išsižadėjo Ursaus barako ir Dėjos šypsenos! Už liulantį liūną, kuris gramzdina ir skandina, jis atidavė laimę. Už vandenyną jis atidavė perlą. O beprotis! O kvailys! O mulkis!

O tačiau (ir šis atsikirtimas turėjo tvirtą pagrindą) ne viskas, ką jis darė, pagautas garbės įkarščio, buvo tik ligūsta tuštybė. Gal kaip tik būtų buvę egoistiška atsisakyti, gal kaip tik jis privalėjo sutikti. Staigiai tapęs lordu, ką gi jis begalėjo daryti? Painus įvykis sumaišo protą. Taip atsitiko ir Gvinplenui. Įvairios ir beveik prieštaringos pareigos, išsyk užgriuvusios iš visų

pusių, suglumino jį. Sis suglumimas ir pakirto Gvinpleną, ypač kelyje iš Korleono-lodžo į lordų rūmus, kada jis neparodė nė mažiausio pasipriešinimo. Posakis

..žmogus iškilo" reiškia, kad iš ramaus kelio jis pasuko į neramų. Kurgi dabar tiesioji kryptis? Kuo pirmoje eilėje privalome rūpintis? Artimaisiais? Ar visa žmonija? Gal paaukoti mažą šeimą didelės šeimos labui? Lipi į kalną ir jauti, kad padorumui uždėtas krūvis sunkėja.

Tas, kas stovi aukščiau, jaučiasi labiau įpareigotas. Didesnės teisės, vadinasi, daugiau pareigų. Peršasi įkyri mintis, gal būt, iliuzija, kad išsyk atsiveria daugybė kelių, kad į kiekvieną iš jų nukreiptas sąžinės pirštas.

Kuriuo pasukti? Ar iš viso eiti? Pasilikti? Skubėti pirmyn? Trauktis? Ką daryti? Keista, bet esti ir pareigos kryžkelių. Atsakomybė kartais gali būti tikras labirintas.

638

Ir kai žmogus nešioja savyje idėją, kai jis yra tam tikro reiškinio įkūnijimas, kartu ir simbolis, ir gyvas kūnas bei kraujas, argi atsakomybė nėra dar labiau jaudinanti? Stai iš kur Gvinpleno nuolankumas ir nebylus nerimas, štai kodėl jis sutiko posėdžiauti lordų

rūmuose. Mąstantis žmogus dažnai yra neveiklus žmogus. Gvinplenas tarėsi girdėjęs įsakmų pareigos balsą.

Argi jis, patekęs ten, kur galima ginčytis dėl priespaudos ir su ja kovoti, neįgyvendino slapčiausio savo troškimo? Kai jam, siaubingam esamos santvarkos tipui, akivaizdžiai sauvalės aukai, sauvalės, po kurios jungu štai jau šeši tūkstančiai metų kriokia žmonija, buvo suteiktas žodis, argi jis turėjo teisę jo atsisakyti? Ar turėjo teisę pakreipti į šoną galvą, kai iš dangaus ant jo leidosi ugnies liežuvis?

Ką gi kalbėjo sau Gvinplenas šiame slaptame ir ar

šiame sąžinės ginče? Ogi štai ką: ,,Liaudį kausto tylėjimas. Aš būsiu nenuilstantis šios tylinčios liaudies gynėjas. Aš kalbėsiu už nebylius. Kalbėsiu vargšų vardu didžiūnams ir silpnųjų vardu galingiesiems. Toks yra mano gyvenimo tikslas. Dievas žino, ko nori, ir daro, ką nori. Aišku, keista, kad Hardkvanono gertuvė su tuo raštu, nulėmusiu Gvinpleno pavirtimą lordu Klan-

čarliu, penkiolika metų plūduriavo jūroje ir kad visas tas įnirtingas bangavimas, mūša, škvalai jai nė kiek nepakenkė. Aš dabar matau, kodėl. Būna likimų, kurie taip ir lieka paslaptimi, o aš štai turiu raktą nuo savo likimo, ir jis man jau nebe mįslė. Kas atsitiko, buvo prilikta iš anksto! Aš turiu misiją! Aš būsiu lordas ir atstovausiu vargšams. Kalbėsiu už visus tylinčius ir nusiminusius. Aiškinsiu, ką reiškia vapėjimas. Aiškinsiu, ką reiškia niurnėjimas, urzgimas, murmesys, minios triukšmas, neaiškios dejonės, nesuprantami balsai, visi tie gyvuliški riksmai, kuriuos tamsumas ir kančia išspaudžia iš žmonių krūtinių. Žmonių aimanos kaip vėjo stūgavimas: nežinai, ką norima pasakyti. Žmonės šau-639

kia, bet niekas jų nesupranta; taigi šaukti yra tolygu tylėti, o kas tyli — tasai beginklis. Prievarta nuginkluotieji šaukiasi pagalbos. Aš ateisiu jiems į pagalbą. Aš

atskleisiu visas negeroves. Aš būsiu Liaudies Žodis. Taip aiškinsiu, kad visi supras. Aš būsiu toji kruvina burna, iš kurios ištrauktas kamštis. Aš pasakysiu viską. Tai bus didinga!"

Taip, gražu kalbėti už nebylius, bet liūdna kalbėti kurtiems. Tokia buvo antroji jo tragedijos dalis.

Jį ištiko nesėkmė.

Nepataisoma nesėkmė.

Staigus iškilimas, kuriuo jis patikėjo, aukšta padėtis, apgaulingoji laimė — viskas žlugo.

Kaip baisu pulti ir nukristi į juoko putas!

Jis, tiek metų plaukiojęs beribiame kančių vandenyne ir viską dėjęsis į širdį, jis, atnešęs iš tos tamsos sielvartingą šauksmą, tarėsi esąs stiprus.

Ir štai jis sudužo į šią milžinišką povandeninę uolą, į laimingųjų lengvabūdiškumą. Jis manė esąs keršytojas, o buvo tik klounas. Manė svaidąs žaibus, paaiškėjo, kad tai buvo tik kutenimas. Tikėjosi sujaudinti, o susilaukė pašaipos. Jis raudojo, o anie nesitvėrė džiaugsmu.

Sis džiaugsmas pražudė jį. Liūdnas galas.

Iš ko jie taip juokėsi? Iš jo, nesijuokiančio.

Taip ši pasibaisėtina prievarta, palikusi neišdildomą žymę, šis sužalojimas, tapęs amžinu linksmumu, šis juoko išdagas, tariamai rodąs engiamųjų pasitenkinimą, ši kankinimu sukurta džiaugsmo kaukė, ši neišsemiama kvatojimo versmė, šis randas, reiškiąs jussu regis, šis liudijimas, išduotas visai liaudžiai apie karaliaus jai padarytą nusikaltimą,— štai kas paėmė viršų, kas jį sunaikino; kaltinimas budeliui virto nuosprendžiu pačiai aukai! Negirdėta neteisybė! Karaliaus valdžia, palaužusi jo tėvą, palaužė ir sūnų. Kažkada padarytas blogis buvo dingstis ir paskatinimas naujam blogiui. Kuo gi taip lordai piktinosi? Kankintoju? Ne. Kankinama auka.

UO

Čia — sostas, ten — liaudis; čia — Jokūbas II, ten —

Gvinplenas. Iš tiesų ši akistata padėjo išaiškinti pasikėsinimą ir nusikaltimą. Skundas — tai pasikėsinimas, kentėjimas — nusikaltimas. Tegul skurdas slepiasi ir tyli, priešingu atveju bus apkaltintas jos didenybės įžeidimu.

O šitie žmonės, taip tyčiojęsi iš Gvinpleno, ar jie buvo pikti? Ne, bet juos irgi slėgė lemtis; jie buvo laimingi. Jie buvo budeliai, patys to nežinodami. Jie buvo geros nuotaikos. Gvinplenas jiems atrodė nereikalingas. Jų akivaizdoje jis perskrodė sau pilvą, išplėšė kepenis ir širdį, parodė vidurius, o jie šaukė jam: „Vaidink savo komediją!"

Skaudžiausia, kad jis pats juokėsi. Baisūs pančiai veržė

jo sielą ir trukdė minčiai pasiekti veidą. Jis visas kaip žmogus buvo suluošintas, ir tuo metu, kai jo sąžinė

piktindavosi, veidas lyg niekur nieko pašėlusiai juokdavosi. Viskas baigta. Jis — Žmogus, kuris juokiasi, kariatidė, laikanti ašarose plūstantį pasaulį. Jis buvo siaubas, suakmenėjęs juoko kaukėje, jis nešė žmonijos nelaimes ir visą gyvenimą turėjo kelti patyčias, ironiją, linksminti kitus. Kaip ir visi pasmerktieji, kurių jis buvo gyvas paveikslas, jis patyrė, kaip yra biauru, kada niekas

• rimtai nenori tikėti tavo nusivylimu; iš jo sielvarto šaipėsi; jis buvo nepaprastas juokdarys, pagimdytas baisios sutelktinės kančios, pabėgėlis iš katorgos, dievo malonės aplenktas, iš pačių padugnių pakilęs iki sosto papėdės, įsimaišęs tarp žvaigždžių, juokdarys, iš pradžių juokinęs prakeiktuosius, o paskui išrinktuosius!

Visa, kas jame buvo tauru, entuziastiška, iškalbinga,—

jo širdis, siela, įniršis, rūstybė, meilė, begalinis sielvart a s — visa tai kėlė tik griausmingą juoką! Ir jis įsitikino, kaip buvo sakęs lordams, kad čia ne išimtis, o, prie

šingai, eilinis, paprastas faktas, tiek paplitęs kasdieniame gyvenime, jog šito niekas nė nepastebėdavo. Juokiasi badmirys, juokiasi elgeta, juokiasi katorgininkas, juokiasi prostitutė, juokiasi našlaitis dėl duonos kąsnio, juokiasi belaisvis, juokiasi kareivis, juokiasi liaudis; 41. Žmogus, kuris juokiasi

UI

visuomenė taip sutvarkyta, jog visos bėdos, nelaimės, katastrofos, ligos, piktžaizdės, agonijos čia, ties žiojin-

čia praraja, išsisprendžia siaubinga juoko grimasa. Ir ši visuotinė grimasa įkūnyta jame. Jis yra toji grimasa.

Dangaus valia, nežinoma jėga, mus valdanti, panorėjo, kad vaiduoklis, regimas ir apčiuopiamas, vaiduoklis su mėsa ir kaulais, atstovautų pabaisiškai parodijai, kurią mes vadiname pasauliu; jis buvo šis vaiduoklis.

Likimo nepermaldausi.

Veltui jis šaukė: „Pasigailėkite kenčiančių!"

Jis norėjo sužadinti gailestį, o sužadino pasišlykštėjimą. Taip visada esti, pamačius vaiduoklį.

Jis buvo sykiu ir vaiduoklis, ir žmogus. Kankinantis dvilypumas. Iš pažiūros vaiduoklis, o viduje — žmogus.

Ir žmogus, gal būt, labiau, nei kas kitas, nes jo dvilypume tilpo visa žmonija. Jis, visos žmonijos reiškėjas, jautėsi esąs už jos ribų.

Jo egzistencijoje slypėjo kažkokia neperžengiama riba. Kas jis toks buvo? Bedalis vargeta? Ne, juk jis lordas. Kas jis toks yra? Lordas? Ne, juk jis maištininkas! Jis šviesos nešėjas, baisusis visuomeninės tvarkos pažeidėjas. Tiesa, ne šėtonas, bet Liucipierius. Jis siaubingas vaiduoklis su deglu rankoje.

Kam siaubingas ? Siaubingiems. Kam grasus ? Grasiems. Todėl jie ir atstūmė jį. Patekti tarp jų? Tikėtis, kad priimtų? Niekados. Baisi kliūtis — patsai jo veidas, bet dar didesnė ir neįveikiama kliūtis — jo mintys. Jo kalba pasirodė labiau atstumianti, negu jo veidas. Jo mintys buvo nepriimtinos tam didžiūnų ir galingųjų

pasauliui, kuriame viena lemtis jam lėmė gimti, o kita lemtis jį iš ten išmetė. Kaukė dengė jo veidą nuo žmonių

akių, siena atitvėrė jo protą nuo visuomenės. Jis, klajūnas fokusininkas, nuo mažens trynęsis toje gyvastingoje ir atsparioje aplinkoje, kuri vadinama prastuomene, masių magnetinamas, persiėmęs iki kaulų smegenų

žmonijos neaprėpiamos sielos lūkesčiais, susidaręs sveiką požiūrį į visą pasaulį, buvo praradęs tą ypatingąjį

viešpataujančiųjų klasių požiūrį. Ten, aukštai, jis negalėjo pritapti. Jis ką tik visas šlapias išlipo iš Teisybės šulinio. Nuo jo kilo prarajos tvaikas. Juo biaurėjosi šie melu išsikvėpinę princai. Tam, kas gyvena apgaule, teisybė dvokia. Kas ištroškęs pataikavimų, išvemia, nety

čia sriūbtelėjęs tikrovės. To, ką jis, Gvinplenas, atsine

šė, negalima buvo rodyti lordams. Ką gi jis atsinešė?

Protą, išmintį, teisingumą. Lordai su pasišlykštėjimu jį

atstūmė.

Ten buvo ir vyskupų. Šiems jis atnešė dievą. Kas jis, tasai įsibrovėlis?

Priešingi poliai vienas antrą stumia. Apie sąlytį negali būti nė kalbos. Pereinamojo tarpsnio nėra.

Jau matėme, kad šis baisus susitikimas viso žmonijos vargo, sutelkto viename žmoguje, ir visos puikybės, sutelktos vienoje kastoje, sukėlė tik pykčio šūksnius.

Bergždžias darbas kaltinti. Užtenka konstatuoti. Gvinplenas, susimąstęs šitą lemtingą jam valandą, konstatavo, kad jo pastangos visiškai nereikalingos. Jis konstatavo, kad aukštieji sluoksniai yra kurti. Privilegijuotųjų ausies nepasiekia bedalių aimanos. Ar privilegijuotieji dėl to kalti? Ne. Labai gaila, bet tai jų egzistencijos dėsnis.

Atleiskime jiems. Jeigu imtum graudentis, turėtum daug ko atsižadėti. Kur senjorai ir princai, ten nieko gera nesitikėk. Patenkintas žmogus yra kietaširdis. Sotus neatjaučia alkano. Laimingieji nieko nežino, jie nuo visko atsiriboja. Ant jų rojaus slenksčio kaip ant pragaro slenksčio reikia užrašyti: „Palikite bet kokią viltį."

Gvinpleną sutiko tartum vaiduoklį, įžengusį į dievų

būstą.

Nuo šitų minčių kraujas užvirdavo jame. Ne, jis ne vaiduoklis, jis žmogus. Jis sakė jiems, šaukte šaukė, kad jis Žmogus.

Jis buvo ne šmėkla, o gyvas, virpantis kūnas. Jis turėjo smegenis ir mąstė; turėjo širdį ir mylėjo; turėjo sielą ir tikėjosi. Visa jo klaida ir buvo, kad jis per daug tikėjosi.

Kaip gaila, kad viltis jį nuvedė taip toli, jog jis patikėjo tuo spindinčiu slėpiniu — visuomene. Jis, buvęs už jos ribų, pagaliau įžengė į ją.

Visuomenė, nieko nelaukdama, tučtuojau, iš karto pareiškė jam savo tris linkėjimus, įteikė tris savo dovanas: vedybas, šeimą, kastą. Vedybos? Ant slenksčio jis išvydo prostituciją. Seimą? Jo brolis skėlė jam per žandą ir pasakė lauksiąs rytoj su špaga rankoje. Kasta?

Ji ką tik kvatojo jam į veidą, jam, patricijui, jam, vargdieniui. Vos spėję priimti, jie išmetė jį lauk. Jis žengė

pirmus tris žingsnius šioje gūdžioje naktyje, kuri vadinama visuomene, ir po juo atsivėrė trys bedugnės.

Jo nelaimės prasidėjo nuo tos išdavikiškos permainos. Katastrofa prisėlino prie jo apoteozės veidu! „Iškilk!" reiškė: „Krisk žemyn!"

Jis buvo savotiška priešingybė Jobui. Bėda ant gerbūvio atjojo.

O tragiškoji žmogaus likimo mįslė! Kiek joje slypi žabangų! Vaikas būdamas, jis grūmėsi su naktimi ir pasirodė besąs už ją stipresnis. Užaugęs grūmėsi su likimu ir įveikė jį. Iš baidyklės pasidarė garsenybe, iš

nelaimingo — laimingu. Ištremtis jam virto prieglobsčiu.

Jis, klajūnas, grūmėsi su erdve ir, nelyginant tie dangaus paukščiai, bastydamasis susirasdavo sau peno.

Žmonių vengiąs atsiskyrėlis grūmėsi su minia ir užkariavo jos palankumą. Stipruolis galynėjosi su liaudimi, tuo liūtu, ir prisijaukino jį. Bėdžius stojo į kovą su skurdu ir, nepabūgęs rūsčios būtinybės užsidirbti duonos kąsnį, varge sugebėjo džiaugtis visais savo širdies džiaugsmais, neturtą paversti lobiu. Jis galėio laikyti save gyvenimo nugalėtoiu. Tik staiga iš kažkokių

nežinomų gelmių prieš jį iškilo naujos jėgos, ši kartą be grasinimų, meiliai glamonėjančios ir besišvnsančios; jam, kupinam angeliškos meilės, pasirodė žemiška, žiau-fi meilė; jį, gyvenusį idealo pasaulyje, užvaldė kūnas; jis išgirdo aistros žodžius, kurie skambėjo kaip įnirtingi klyksmai; moters rankos tartum gyvatės apsivijo jam aplink kaklą; tiesos spindesį pakeitė melo apžavai, nes tiesa ne kūnas, o siela. Kūnas — pelenai, siela — liepsna.

Tą grupę žmonių, su kuria rišo jį neturtas ir bendras darbas ir kuri buvo jo tikroji, natūraliai susikūrusi šeima, pakeitė socialinė šeima, susieta kraujo — bet maišyto kraujo — ryšiais, ir jis, dar nespėjęs į ją įeiti, susidūrė

akis į akį su brolžudystės šmėkla. Gaila, kad jis sutiko pereiti į šią visuomenės klasę, apie kurią Brantomas (Gvinplenas, žinoma, jo nebuvo skaitęs) pasakė: Sūnus gali netgi tėvą iššaukti dvikovon. Fatali lemtis riktelėjo jam: „Tu nepriklausai prie minios, tu priklausai prie išrinktųjų" ir atvėrė viršum jo galvos, nelyginant dangaus vartus, visuomenės pastato skliautą ir sviedė jį pro šitą angą, ir jis, nelauktas ir baisus, atsirado pačiame vidury tarp princų ir šios žemės viešpačių.

Vietoj prastų žmonelių, kurie jam plodavo, aplink save jis išvydo senjorus, kurie keikė jį. Šiurpi permaina.

Gėdingas išaukštinimas. Vienu mirksniu pagrobė iš jo viską, kas sudarė jo laimę! Nušvilpė jo gyvenimą! Supuolę visi šie ereliai savo snapais draskė į gabalus Gvinpleną, Klančarlį, lordą, juokdarį, jo praeitį, jo dabartį!

Tad ar vertėjo iš viso pergalingai grumtis su kliūtimis pačiame gyvenimo rytmety? Ar vertėjo iš pradžių

triumfuoti? Deja, jis turėjo būti nutrenktas į bedugnę, idant išsipildytų lemtis.

Taigi dalinai priverstas, dalinai laisvu noru (nes po wapentake prisistatė Barkilfedras ir išvedė Gvinpleną, gavęs jo sutikimą), jis tikrovę išmainė į chimerą, teisybę į melą, Dėją į Džoziana, meilę į puikybę, laisvę į galybę, dorą, vargingą amatą į turtus, su kuriais siejasi kažkokia neaiški atsakomybė, dievo pasirinktą prietėmį

į pragaro liepsnas, kur gyvena demonai, rojų į Olimpą!

Jis atsikando auksinio vaisiaus, o išspiovė pelenus.

(345

Apverktinas rezultatas. Žlugimas, krachas, prapultis ir sunaikinimas, begėdiškas iškoneveikimas visų jo vil

čių patyčiomis, neišpasakytas nusivylimas. Ką gi jam belieka daryti? Ką jam žada rytdiena? Aštrų špagos smaigalį, brolio rankos įremtą į jo krūtinę. Jis matė tik šį grasų špagos žibėjimą. Visa kita — Džoziana, lordų

rūmai — paliko užpakaly vaiduokliškoje prieblandoje, pilnoje tragiškų šešėlių.

0 tasai brolis, pasirodęs jam toks riteriškas ir toks narsus! Deja, ir Tom-Džim-Džekas, apgynęs Gvinpleną, ir lordas Deividas, apgynęs lordą Klančarlį, šmėstelėjo prieš jį vienu momentu, uždegė širdy meilės jausmą ir skėlė per žandą.

Smūgis po smūgio!

Toliau eiti nebėra kur. Viskas aplink žlugo. Beje, ar verta? Neviltis pakerta paskutines jėgas.

Atliktas bandymas nebekartojamas.

Gvinplenas buvo tas lošėjas, vieną po kito atidavęs visus savo kozirius. Jis leidosi įtraukiamas į baisius lo

šimo namus. Gerai nesusigaudydamas, ką darąs, nes tokie stiprūs yra iliuzijos nuodai, jis pastatė ant kortos Dėją ir Džoziana ir išlošė pabaisą. Pastatė ant kortos Ursų ir šeimą, ir išlošė įžeidimą. Pastatė ant kortos savo vaidinimų pakylą ir lordų suolą ir vietoj plojimų

išgirdo prakeiksmus. Jo paskutinioji korta ką tik nukrito ant fatališko žaliojo užtiesalo, kaip pavadintumėm ištuštėjusią Tarinzofildo „žaliąją veją". Gvinplenas prasilošė. Jis nebeturėjo kuo mokėti. Mokėk, nelaimingasai!

Perkūnas nutrenkia negyvai. Gvinplenas stovėjo kaip įkastas. Jei kas jį būtų pamatęs šią tamsią naktį tiesų

ir nejudantį ant pakylos krašto, iš tolo būtų palaikęs stūksančiu akmeniu.

Pragaras, žaltys ir svajonė vejasi ratu kits kitą. Susimąstęs Gvinplenas leidosi į gelmę spirališkais laiptais, kuriais atgal nebesugrįžtama.

646

Į tą pasaulį, ką tik šmėkštelėjusį prieš akis, jis žvelgė šaltu mirštančiojo žvilgsniu. Vedybos be meilės, šeima be broliško prisirišimo, turtai be sąžinės, grožis be drovumo, teisingumas be teisybės, tvarka be pusiausvyros, galybė be proto, valdžia be teisės, spindesys be šviesos — tokia buvo negailestinga suvestinė. Jis apžvelgė

šią paskutiniąją viziją, į kurią buvo įsmigusi jo mintis.

Jis nuosekliai peržiūrėjo likimą, padėtį, visuomenę, save patį. Kas yra likimas? Spąstai. Padėtis? Nusivylimas.

Visuomenė? Neapykanta. O jis pats? Nugalėtasis. Ir sielos gilumoje Gvinplenas sušuko: „Visuomenė yra pamotė. Gamta — motina. Visuomenė yra kūno pasaulis, gamta — dvasios pasaulis. Visuomenė baigiasi karstu, tąja pušine dėže, nuleidžiama į duobę kirminams. Gamta suteikia sparnus, paverčia aušros spinduliais, nuneša į

dausas, kur gyvenimas prasideda iš naujo."

Pamažėl pragaištingas minčių sūkurys jį visiškai užvaldė. Tai, kas baigiasi, paskutinę akimirką nušvinta lyg žaibas, ir tada viskas gerai matyti.

Kas teisia, tas gretina. Gvinplenas palygino, ką jam davė visuomenė, su tuo, ką jam davė gamta. Kokia ji buvo gera jam! Kaip ji, toji siela, pagelbėjo jam. Iš jo viską buvo atėmę, net veidą; siela jam viską grąžino.

Viską, net veidą; nes čia, žemėje, buvo viena dangiškoji neregė, sukurta tam tyčia jam, kuri nematė jo biaurumo, o matė tik jo grožį.

Ir nuo šito jis leido save atskirti! Nuo šios žavingos būtybės, nuo šios jį pamilusios širdies, nuo šio švelnumo, nuo šio dieviškojo neregės žvilgsnio, vienintelio, kuris matė jį žemėje, jis pasišalino! Dėja buvo jo sesuo, nes jis jautėsi surištas su ja visatos didžiosios brolybės saitais, ta paslaptimi, kurioje telpa visas dangus. Kai jis buvo mažytis, Dėja buvo jo sužieduotinė, nes kiekvienas vaikas turi sužieduotinę, ir gyvenimas visada prasideda tyra dviejų nesuteptų sielų, dviejų mažų nekaltų būtybių sąjunga. Dėja buvo jo žmona, nes jiedu abu turėjo savo lizdelį didžiajame Himenėjo medyje ant pačios aukščiausios šakos. Dar daugiau, Dėja buvo jo šviesa; be jos, viskas buvo tuštuma ir nebūtis, ir jis matė ją, apgaubtą spindulių. Kaip gyventi be Dėjos? Ką jam daryti su savim? Be jos, viskas jame buvo negyva. Kaip jis galėjo bent vienam momentui pamesti ją iš akių?

O nelaimingasai! Jis leido sau nutolti nuo savo keliavedės žvaigždės, o ten, kur veikia rūstūs nežinomi traukos dėsniai, bet koks nukrypimas veda į bedugnę! Kur dabar jo žvaigždė? Dėja! Dėja! Dėja! Dėja! Veltui. Jis pametė

savo šviesulį. Užgesinkite danguje žvaigždes, ir kas iš

jo liks? Juoduma. Bet kodėl gi visa tai dingo? O, koks jis buvo laimingas! Dievas jam rojų iš nauio sukūrė ir

— deja! — net žalčiui leido ten sugrįžti! Bet šį kartą žaltys sugundė vyrą. Ištemptas iš to rojaus, Gvinplenas pateko į baisius žabangus, nukrito į niauriojo juoko chaosą, į pragarą! Vargas! Vargas! Kokie baisūs buvo visi tie kerai! Kas gi buvo toji Džoziana? O, siaubinga moteris, kone žvėris, kone deivė! Iš prarajos, kurion buvo nustumtas, dabar Gvinplenas matė išvirkščiąją pusę to, kas jį akino. Tai buvo klaikus reginys. Aukšta kilmė

suteršta, karūna šlykšti, purpurinė mantija šiurpi, rūmai prisigėrę nuodų, trofėjai, statulos, herbai — apgaulingi, oras nesveikas ir išdavikiškas, galįs žmogų iš proto išvesti. O, kokie puikūs buvo juokdario Gvinpleno skarmalai ! Kur dabar ,,Zalioji dėžė", neturtas, džiaugsmas, saldus klajūniškas kaip kregždžių gyvenimas drauge su Dėja? Jie nė valandėlei nesiskirdavo vienas nuo antro, kas minutę matydavosi, vakare, rytą prie stalo baksno-davosi alkūnėmis, liesdavosi keliais, gerdavo iš tos pa

čios stiklinės. Saulė žvelgdavo pro langutį, bet ji buvo tik saulė, o Dėja buvo meilė. Naktį jie jausdavo, kad miega netoli vienas antro, ir Dėjos sapnas nusileisdavo ant Gvinpleno, o Gvinpleno sapnas paslaptingai plevendavo viršum Dėjos! Prabudę jie nebūtų galėję tvirtinti, jog nepasikeitė bučiniais žydrajame sapno debe-

648

sėly. Dėja buvo nekaltybė, Ursus — išmintis. Jie klajojo iš miesto į miestą, juos lydėjo ir stiprino nuoširdus mylinčios liaudies linksmumas. Jie buvo klajūnai angelai, dar tebevaikščioja po žemę, nes silpni sparnai neleido nuskristi į dangų. Ir dabar viskas dingo! Kur? Ar galimas daiktas, kad visa tai išnyktų! Koks kapų vėjas juos nupūtė? Nejaugi juos prarijo bedugnė? Neiaugi jie žuvę? Ak, kurčia visagalybė, slegianti mažuosius, savo žinioje turi visas tamsiąsias jėgas ir gali ryžtis viskam!

Kas jiems atsitiko? Ir jo ten nebuvo, jis neužsistojo, nesulaikė, neapgynė lordo titulu, aukšta kilme ir savo špaga, komedianto kumščiais ir nagais! Ir čia iškilo karti mintis, gal būt, karčiausia iš visų. Ne, jis nebūtų

galėjęs jų apginti. Juk ne kas kitas, o iis juos pražudė.

Juk tik dėl to, kad apsaugotų jį, lordą Klančarlį, nuo jų, kad izoliuotų jo orumą nuo bendravimo su jais, begėdiška visagalė visuomenės sauvalė sutrempė juos. Gvinplenas geriausiai juos apsaugotų pats išnykdamas, tada nebebūtų pagrindo juos persekioti. Jeigu jo nebūtų, juos paliktų ramybėje. Šis stingdantis atradimas pakreipė jo minčių eigą. Ak, kodėl jis leidosi atskiriamas nuo Dėjos?

Argi ne pirmoji jo pareiga būti šalia Dėjos? Tarnauti liaudžiai ir ginti ją? Bet argi Dėja ne liaudis? Dėja —

našlaitė, neregė — juk tai pati žmonija! Ak, ką jiems padarė? Žiaurus, deginantis apgailestavimas! Katastrofa įvyko dėl to, kad jo nebuvo. Jis būtų dalijęsis jų likimu: jis būtų arba juos išsivedęs su savim, arba žuvęs drauge su jais. Ką dabar jam be jų daryti? Gvinplenas be Dėjos, argi tai galimas daiktas? Jei nėra Dėjos, nieko nebėra! Ak, viskas baigta. Ši saujelė mylimų brangių žmonių dingo amžinai. Liko tuštuma. Kuriems galams jam, pasmerktam ir prakeiktam, toliau kovoti? Nebėra ko tikėtis nei iš žmonių, nei iš dangaus. Dėja! Dėja! Kur Dėja! Žuvusi! Negi žuvusi! Tas. kas prarado sielą, gali ją vėl atgauti tik miręs.

<J4?

Gvinplenas, iš sielvarto kone paklaikęs, tvirtai uždėjo ranką ant turėklų, tartum radęs išeitį, ir pažiūrėjo į upę.

Trečia naktis kaip jis nemiegojo. Jį krėtė karštis.

Mintys, jam pačiam atrodžiusios aiškios, iš tikrųjų buvo sudrumstos. Nieko kito jis nenorėjo, tik užmigti. Kurį

laiką jis stovėjo, palinkęs ant vandens; juodas paviršius jam siūlė didžiulę ramią lovą, patamsių begalybę. Gąsdinanti pagunda.

Jis nusivilko durtinį, sulankstė jį ir padėjo ant turėklų. Paskui atsisegiojo liemenę. Jau ir ją buvo benu-sivelkąs, tik ranka palietė kažkokį daiktą kišenėje. Tai buvo raudona knygelė, „bibliotekininko" jam įteikta lordų rūmuose. Išsitraukė tą bloknotėlį iš kišenės, ap

žiūrėjo blausioje nakties šviesoje, pamatė įkištą pieštuką, paėmė tą pieštuką ir parašė, atvertęs pirmą švarų

puslapį, šias dvi eilutes: „Aš pasitraukiu. Tegul mano brolis Deividas užima mano vietą ir būna laimingas."

Ir pasirašė: FERMENAS KLANČARLIS, Anglijos peras.

Paskui jis nusivilko liemenę ir padėjo ant durtinio.

Nusiėmė skrybėlę ir uždėjo ant liemenės. Į skrybėlę jis įdėjo raudonąją knygelę, atverstą tame puslapyje, kur jis buvo parašęs. Pastebėjęs ant žemės akmenį, pakėlė

jį ir taip pat įdėjo į skrybėlę.

Viską atlikęs, pažvelgė į beribę tamsą virš savęs.

Paskui jo galva iš lėto nulinko, tartum nematomo siūlo traukiama į bedugnę.

Aptvaro apačioje buvo ištrupėjusių akmenų, jis įstatė koją, užsirėmęs keliu ant turėklų: dabar jam beliko tik persisverti.

Sudėjęs rankas už nugaros, Gvinplenas pasilenkė.

— Tebūnie taip,— pratarė jis.

Ir įsmeigė akis į gelmę.

Tuo momentu jis pajuto, jog kažkas laižo jam ranką.

Jis krūptelėjo ir atsigręžė.

Už jo stovėjo Horno.

BAIGIAMASIS SKYRIUS

JŪRA IR NAKTIS

I

S A R G I N I S Š U O G A L I B Ū T I A N G E L U S A R G U

Gvinplenas šūktelėjo:

— Tai tu, vilke!

Homo suvizgino uodega. Jo akys švietė tamsoje. Jis žiūrėjo į Gvinpleną.

Paskui vėl ėmė laižyti jam rankas. Vienu momentu Gvinplenas susverdėjo tartum girtas. Taip jį sukrėtė didysis vilties sugrįžimas. Homo! koks vaiduoklis! Per tas keturiasdešimt aštuonias valandas Gvinplenas patyrė visokiausių staigmenų, išskyrus netikėtą džiaugsmą. Dabar kaip tik toksai smūgis jį ir ištiko. Vėl atgautas tikrumas arba bent silpnai žybtelėjusi vilties kibirkštėlė, staigus įsikišimas kažkokios maloningos, matyt, likime slypinčios jėgos, gyvas balsas, atsiliepęs iš juodžiausios kapo duobės, ūmus pagijimas ar išvadavimas tą minutę, kada žmogus ničnieko nebesitiki, vėl užčiuoptas atramos taškas pačią kritiškiausią kritimo akimirką — štai kas buvo vilkas Gvinplenui. Jis matė Homo, apsuptą šviesos.

Tuo tarpu Homo apsisuko ir — atgal. Pabėgėjęs atsigręžė pažiūrėti, ar Gvinplenas neatsilieka nuo jo.

Gvinplenas nusekė paskui vilką. Homo, pavizginęs uodega, nubėgo pirmas.

; ' 651

Vilkas bėgo Efrok-stouno krantinės šlaitu žemyn.

Šlaitas traukėsi iki pat Temzės kranto. Gvinplenas įkandin vilko nusileido tuo šlaitu.

Kartkartėmis Homo vis atsigręždavo, ar Gvinplenas tebeseka paskui jį.

Pasitaiko gyvenime tokių beviltiškų aplinkybių, kada įžvalgiausias protas yra bejėgis lygintis su paprastu prisirišusio gyvulio instinktu. Gyvulys tarytumei turi aiškiaregystės dovaną.

Kai kada šuo seka paskui savo šeimininką, kai kada bėga pirma jo. Tada gyvulys vadovauja žmogaus protui.

Neklystanti uoslė padeda jam susigaudyti ten, kur mes tamsoje pasimetame. Gyvulys kažkaip savaime pasijunta turįs būti vadovu. Ar jis žino, kad mums gresia pavojus žengti klaidingą žingsnį ir kad mums reikia padėti?

Tikriausiai ne. O gal ir taip; bet, šiaip ar taip, kažkas žino už jį; jau esame sakę, kad gana dažnai gyvenime aukščiausia pagalba, kurią manai atėjus iš apačios, ateina iš viršaus. Iš kur mums žinoti, kuo pasivertęs gali pasirodyti dievas. Kas šis gyvulys? Apvaizda!

Pasiekęs krantą, vilkas pasileido Temzės žemupio link siauru seklumos ruožu.

Jis bėgo tylėdamas, be garso, nė sykio net nesulojo.

Iš visko sprendžiant, Homo vadovavosi savo instinktu ir vykdė pareigą, tačiau atsargiai ir apgalvotai, kaip įstatymo persekiojamas žvėris.

Už kokių penkiasdešimt žingsnių jis sustojo. Dešinėje matėsi kažkokie pastoliai, lyg ir savotiška prieplauka ant polių, neaiškiai juodavo pilvotas gan didelio laivo korpusas. Ant jo denio vairagalyje švietė silpnas žiburėlis tartum begęstanti naktinė lempelė.

Vilkas, paskutinį kartą įsitikinęs, kad Gvinplenas čia, užšoko ant pastolių ir pasileido ilgu smaluotų lentų klotiniu, pro kurio plyšius matėsi tyvuliuojantis upės vanduo. Netrukus Homo ir Gvinplenas atsidūrė prieplaukos gale.

652

Ten stovėjo pilvota olandiška škuna su dviem — priekyje ir užpakalyje — beborčiais deniais, o tarp jų, panašiai kaip japonų laivuose, įrengtas atviras triumas kroviniams, į kurį nusileidžiama stačiu trapu. Tokiu būdu škuna turėjo baką ir jutą kaip mūsų senovinės plokščiadugnės šalandos ir liuką viduryje važtai sukrauti. Maždaug tokios formos vaikų popieriniai laiveliai. Po dangčiais aplink tą centrinę patalpą buvo kajutės su iliuminatoriais bortuose. Tarp sukrautų pundų buvo paliekami takai praeiti. Tokios pilvotos škunos turėdavo du stiebus, po vieną kiekviename denyje. Priekinis stiebas vadinosi šv. Povilu, o užpakalinis šv. Petru; tie du stiebai laivui buvo nelyginant bažnyčiai tie du jos apaštalai. Skancus atstojąs medinis lieptas viršum centrinės patalpos jungė vieną denį su kitu kaip kiniškose džon-kose. Blogu oru liepto turėklai mechanizmo pagalba iš

abiejų pusių atsilenkdavo, viršum triumo pasidarydavo stogelis, ir audringoje jūroje laivas būdavo aklinai uždarytas. Šitokiose gremėzdiškose barkose rumpelį atstodavo rąstas, nes vairo jėga turi atitikti laivo sunkumą.

Trys žmonės, šeimininkas su dviem jūreiviais ir dar junga, lengvai aptarnaudavo šiuos nepaslankius jūrų

laivus. Priekinis ir užpakalinis škunos deniai, kaip jau sakėme, buvo be bortų. Ant juodo pilvoto jos korpuso net naktį galėjai perskaityti baltomis raidėmis užrašą: VOGRATAS. Roterdamas.

Kalbamuoju laikotarpiu įvairūs susidūrimai jūroje ir visai neseniai, 1705 metų balandžio 21 dieną, katastrofa, ištikusi prie Karnero kyšulio aštuonis barono Puanti laivus ir privertusi visą prancūzų laivyną atsitraukti prie Gibraltaro, apvalė Lamanšą nuo visų karo laivų, ir laisvu vandens keliu tarp Londono ir Roterdamo prekybinės škunos galėjo plaukioti be apsaugos.

Gvinplenas priėjo prie „Vograto", prisišvartavusio kairiuoju bortu; jo laivagalio denis su prieplauka buvo maždaug viename lygyje. Gal kokiu laipteliu žemėliau;

6 5 3

Homo liuoktelėjo, Gvinplenas žengė platų žingsnį, ir abu atsidūrė laive, užpakaliniame jo denyje. Denis buvo tuščias; jokio judėjimo; laivas, atrodo, buvo pasikrovęs — triumas užverstas ryšuliais ir dėžėmis — taigi ir keleivių jame turėjo būti ir, galimas daiktas, jų buvo, bet, matyt, jie miegojo kajutėse: į Roterdamą plaukiama naktį. Tokiais atvejais keleiviai pasipila ant denio rytmetį, kai prabunda. Ekipažas, laukdamas tos nebe tolimos išvykimo minutės, tikriausiai vakarieniavo vadinamoje matrosų kajutėje. Stai kodėl ant abiejų denių, mediniu lieptu sujungtų, nesimatė nė vieno žmogaus.

Prieplaukos klotiniu vilkas kone bėgo; atsidūręs laive, žengė pamažėl, tarytum sėlindamas. Jis vizgino uodegą, bet jau nebe džiaugsmingai, kaip anksčiau, o liūdnai ir pavargusiai, lyg nujausdamas kažką negera.

Visą laiką pralenkdamas Gvinpleną, jis perėjo lieptu iš užpakalinio denio į priekinį.

Tik užėjęs ant liepto, Gvinplenas išvydo priešais žiburį. Tą šviesą jis jau nuo kranto buvo pastebėjęs. Sa-.

lia priekinio stiebo, ant žemės, stovėjo žibintas; jo at

švaituose tamsiame nakties fone ryškėjo kažkoks juodas siluetas. Atrodė lyg dėžė, užkelta ant keturių ratų.

Gvinplenas pažino senąją Ursaus būdą.

Si vargana lūšnelė, sykiu ir vežimas, ir gryčiutė, kurioje prabėgo Gvinpleno vaikystė, storais mazguotais lynais, perkištais per ratus, buvo pririšta prie stiebo apačios. Tiek metų jau nebevažinėjama, ji visiškai ap-triušo; nenaudojamas daiktas ir dykinėjantis žmogus sukiūžta; lūšna stovėjo liūdna, pakrypusi. Savo atitarnavusi, visa persimetusi ir dėl senumo jau nebepataisoma. Gremėzdiška, kinivarpų išgraužta, iš šono žiūrint, ne būda, o laužas. Jos visos dalys atrodė apgailėtinai: apkaustai surūdiję, oda sutrūkinėjusi, medis aptrešęs.

Priekinis langutis, žibinto apšviestas, buvo iškultas. Ratai sukrypę. Sienos, lubos ir ašys įlinkusios, tartum jas būtų slėgęs nuovargis. Visa būda atrodė gailiai ir lyg 654

prašė jos pasigailėti. Stirksančios ienos panėšėjo į dvi dangun iškeltas rankas. Žodžiu, barakas buvo visiškai iškleręs. Apačioje kadaravo Homo grandinė.

Regis, žmogus, kuris atgauna viską, ką buvo praradęs, gyvenimą, laimę ir meilę, turėtų lėkti, pametęs galvą, įsiveržti kaip viesulas — pati prigimtis liepia taip daryti, ir tai suprantama. Taip, bet tik ne tada, kai teko pergyventi gilų sukrėtimą. Blaškomas ir visai iš vėžių

išmuštas žmogus po eilės katastrofų, prilygstančių nebent išdavystei, būna atsargus net ir džiaugsmo valandą; jis bij o užtraukti nelaimę mylimiems asmenims, jaučiasi taip, lyg galėtų ką pragaištingai užkrėsti, nė

pačia laime nepasitiki. Prieš žengdamas į vėl jam atvertą rojų, jis gerai apsižiūri.

Iš susijaudinimo vos bepastovėdamas ant kojų, Gvinplenas žiūrėjo į pažįstamą būdą.

Vilkas nuėjęs tyliai atsigulė šalia savo grandinės.

ii

B A R K I L F E D R A S T A I K Ė Į E R E L Ę, O P A Š O V Ė B A L A N D Ė L Ę

Pakojis buvo nuleistas, durys praviros; vežime nė

gyvos dvasios; šykštus spindulys, besiskverbiąs pro galinį langutį, blausiai apšvietė barako vidų, skendintį

liūdnoje prieblandoje. Ant suskilinėjusių lentų — jos buvo kartu ir laukujės, ir viduj ės sienos — dar galėjai įžiūrėti Ursaus užrašus, šlovinančius lordų didybę. Prie durų ant vinies Gvinplenas pamatė savo odinį antkrūtinį ir darbines drapanas, pakabintas tartum numirėlio rūbai lavoninėje.

Siuo momentu jis buvo be durtinio ir be liemenės.

655

Vežimas užstojo kažkokį ant denio, šalia stiebo, pamestą daiktą, kurį apšvietė žibintas. Tai būta čiužinio, matėsi vienas jo kampas. Ant čiužinio, rodos, kažkas gulėjo. Deniu šmėsčiojo šešėlis.

Gvinplenas išgirdo balsą. Užsiglaudęs už vežimo, įsiklausė.

Kalbėjo Ursus.

Sio balso, sakytum, tokio grubaus, o iš tiesų tokio švelnaus, taip dažnai koneveikusio Gvinpleną nuo pat mažens ir taip gražiai jį išauklėjusio, tiesiog nebegalima buvo pažinti. Anksčiau skardus, įtaigus, kupinas žvalumo, dabar prikimo, susilpnėjo, po kiekvieno sakinio tolydžio nutrukdamas. Vos vos panėšėjo į aiškų, tvirtą balsą, kuriuo kadaise kalbėdavo Ursus. Tai buvo laimę palaidojusio žmogaus balsas. Tarytum balso šešėlis.

Ursus, atrodė, kalbėjosi pats su savimi. Beje, kaip atsimenate, toks buvo jo įprotis. Dėl to daugelis jį laikė

kuoktelėjusiu.

Užgniaužęs kvapą, Gvinplenas stengėsi nepraleisti nė

vieno Ursaus žodžio, ir štai ką jis išgirdo:

— Tokio tipo laivai labai pavojingi. Jie neturi krašto. Kaip mat gali nuriedėti į jūrą, nes nėra už ko užsilaikyti. Jei kiltų audra, Dėją reiktų pernešti į apačią, o tai būtų baisu. Vienas staigesnis judesys, išsigandi-mas — ir jai plyštų širdis. Tokių pavyzdžių esu matęs.

Ak dieve mano, kas mums daryti? Ar ji miega? Taip, miega. Atrodo, miega. O gal ji be sąmonės? Ne. Pulsas gana aiškus. Tikriausiai miega. Miegas — tai lygtinis nuteisimas. Palaimintas aklumas. Kaip čia padarius, kad čia niekas nevaikščiotų? Ponai, jei čia kas nors ant denio yra, būkite malonūs, nekelkite triukšmo. Jeigu galima, nesiartinkite. Žinote, su silpnos sveikatos žmonėmis reikia būti atsargiems. Matote, ji karščiuoja. Ji tokia jaunutė. Mažytė turi karščio. Aš išnešiau čiužinį

ant denio, kad jai lengviau būtų kvėpuoti. Visa tai sakau, kad jūs atsižvelgtumėt. Iš nuovargio ji krito ant 656

čiužinio, lyg netekusi sąmonės. Bet dabar ji miega.

Labai prašau — neprižadinkit jos. Kreipiuosi į moteris, jeigu čia yra ledi. Kaip nepasigailėti jaunos merginos.

Mes — vargšai komediantai, parodykite mums truputėlį

gerumo, nieko kito daugiau; jeigu reiktų užmokėti, kad netriukšmautumėt, aš ir užmokėti sutinku. Dėkoju jums, ponios ir ponai. Aš tuščiai kalbu. Juo geriau. Ponai, dėkoju jums, jeigu jūs čia esate, bet dar nuolankiau dėkoju, jeigu jūsų čia nėra. Jos kakta visa prakaito išpilta. Na ką gi, mūsų vėl laukia katorga, vėl teks įsikinkyti į jungą. Vargas sugrįžo. Gyvenimo bangos vėl blaškys mus kaip blaškiusios. Kažkieno ranka, baisi ranka, kurios nematai, bet visą laiką jauti uždėtą ant peties, staiga atgręžė mus į juodąją likimo pusę. Tiek to; laikysimės iš paskutinųjų. Kad tik ji nesirgtų. Kvaila, kad aš taip kalbu garsiai pats su savim, betgi jinai turi justi, kai prabus, jog yra ne viena. Kad tik man jos staigiai neprižadintų! Netriukšmaukite, dėl dievo meilės! Nuo menkiausio bildesio ji gali pašokti, ir tada niekuo jai nepagelbėsi. Baisu, kad tik čia nepradėtų

vaikščioti. Atrodo, laive visi miega. Dėkoju apvaizdai už šią malonę. Ė, d kurgi Homo? Per tą sumaištį aš ir užmiršau jį pririšti; visiškai pasimečiau; jau visa valanda kaip aš jo nemačiau: matyt, bus išbėgęs pasiieškoti vakarienės. Kad tik j am kas nors neatsitiktų!

Homo! Homo!

Homo tyliai dunkstelėjo uodega į denio lentas.

— A, tu čia! Čia! Ačiū dievui! Dar ir Homo netekti būtų perdaug skaudu. Jinai judina ranką. Tur būt, tuojau prabus. Tyliau, Homo. Prasideda potvynis. Netrukus išplauksime. Naktis, atrodo, bus rami. Vėjo nėra. Vimpelas ant stiebo nukaręs, kelionė turėtų būti sėkminga. Mėnulio nematyt, bet debesys vos slenka.

Jūra bus tyli. Oras geras. Dėja išblyškusi. Tai vis iš

silpnumo. Bet ne, jos skruostai dega. Turi karščio. Ne, veidas tik švelniai paraudęs. Ji sveika. Pats nebesusi-42. Žmogus, kuris juokiasi

657

gaudau. Mano vargšas Homo, aš visiškai nebesusigau-dau. Taigi teks iš naujo pradėti gyvenimą. Mudu vėl imsimės darbo. Pats matai, kad tik dviese belikome.

Dirbsime dėl jos. Dėl mūsų vaikelio. O, laivas pajudėjo.

Išvykstame. Sudieu Londonui! Labo vakaro, labos nakties, kad tave kur velniai rautų! O, tas prakeiktas Londonas!

Laivas iš tiesų dunktelėjo ir pasijudino tolyn nuo kranto. Atstumas tarp jo ir prieplaukos vis didėjo. Vairagalyje stovėjęs žmogus, matyt, buvo škunos savininkas; jis ką tik išlindo iš kajutės, atrišo lyną ir stojo prie vairo. Tasai žmogus, šaltakraujiškas kaip jūreivis ir flegmatiškas kaip olandas, visą savo dėmesį buvo sutelkęs į farvaterį; be vandens paviršiaus ir vėjo, jis nieko kito nei matė, nei girdėjo; susiliejęs su tamsa, jis lėtai žingsniavo užpakaliniame denyje nuo vieno borto prie kito, sulinkęs, slegiamas sunkaus rumpelio, tartum koks vaiduoklis su rąstu ant pečių. Jis buvo vienas ant denio. Upėje pagalbininko jam nereikėjo. Po keleto minučių škuna jau plaukė pasroviui. Nesupo nei į šonus, nei į galus. Temzė buvo rami. Kylantis potvynis greitai nešė laivą. Užpakaly, nakties rūko aptrauktas, ma

žėjo juodas Londono siluetas.

Ursus postringavo toliau:

•— Tiek to, duosiu aš jai išgerti rusmenės lašiukų.

Bijau, kad ji nepradėtų kliedėti. Jos delnai šlapi. Bet kuo gi mes taip užrūstinome gerąjį dievulį? Kaip netikėtai bėda mus ištiko! Nelaimė visada greita. Paukštvanagis krenta kaip akmuo, suleidžia nagus į vieversėlį.

Toks yra likimas. Ir štai tu atgulei, mano brangus vaikeli! Atvyksti žmogus į Londoną ir sakai sau: koks didžiulis miestas, kiek jame gražių paminklų, štai Sautvorkas, puikus priemiestis. Na, ir įsikuri tęn. O pasirodo, kad tai baisiausias kraštas, koks tik begali būti. Ką gi man tenai veikti? Džiaugiuosi, kad išvykstu. Šiandien balandžio trisdešimtoji. Aš visada nepasitikėjau balandžiu; 658

balandžio mėnesio tik dvi laimingos dienos, penkta ir dvidešimt septinta, o nelaimingos keturios: dešimta, dvidešimta, dvidešimt devinta ir trisdešimta. Tai negin

čijamai yra įrodęs Kardanas savo apskaičiavimais. Kad bent greičiau praslinktų ši diena. Nors tiek gerai, kad jau išplaukėme. Brėkštant būsime Grevsende, o ryt rytą — Roterdame. Po šimts, vėl apsigyvensime būdoje, kaip ka'iaise, vėl ją tempsime pasivaduodami, tiesa, Homo?

Vilkas, pliaukštelėjęs uodega, pareiškė sutinkąs.

Ursus kalbėjo toliau:

— Kad taip galėtum pabėgti nuo sielvarto, kaip pabėgi iš miesto! Homo, mes dar galėjome būti laimingi!

Bet kur tau! Visad jausime, kad vieno mūsų tarpe nebėra. Mirusiojo šešėlis pasilieka su gyvaisiais. Homo, tu žinai, ką aš noriu pasakyti. Buvom iki šiolei keturiese, o dabar tik trise. Gyvenimas — tai ilga virtinė mylimų

žmonių, kurių netekome. Eini, o užpakaly savęs palieki sielvartą po sielvarto. Likimas mus glušina nepakeliamomis kančiomis, kurioms ir galo nėra. Kaipgi po to dar stebėtis, kad seni žmonės amžinai bumba ir bumba?

Iš nevilties jie virsta bukapročiais. Homo, šaunuoli tu mano, vėjas vis dar mums palankus. Šv. Povilo katedra jau visai dingo iš akių. Netrukus praplauksime Grinvičą.

Tai bus jau apie šešetas mylių. Nuo šiol aš nė ton pusėn nepažvelgčiau, kur tos šlykščiosios sostinės, knibždėte knibždančios kunigų, teisėjų ir visokio kitokio šlamšto. Jau maloniau gėrėtis, kaip šlama medžiai miške. O kakta vis prakaituota! Nepatinka man tos violetinės išsipūtusios gyslos aukščiau alkūnės. Tai nuo karš

čio! Ak, aš visai nusibaigsiu. Miegok, mano vaikeli. O

taip, ji miega.

Tuo momentu pasigirdo neišpasakytai švelnus balsas, jis tarytum aidėjo sykiu iš dangaus aukštybių ir iš

žemės gelmių, dieviškas, gūdus balsas, Dėjos balsas.

Gvinplenas kaip mat užmiršo visa, ką iki šiol buvo 659

iškentėjęs. Juk tai kalbėjo jo angelas. Jis manė girdįs žodžius iš anapus, iš palaimingos dausų užmiršties.

Balsas kalbėjo:

— Ir gerai jis padarė, kad išėjo. Sis gyvenimas ne jam. Tik ir man reikia skubėti paskui jį. Tėve, aš nesergu. Aš viską girdėjau, ką jūs čia kalbėjote, aš visai sveikutė ir gerai jaučiuosi, aš miegojau. Tėve, netrukus aš būsiu laiminga.

—- Mano vaikeli,— paklausė Ursus neramiu balsu,—

ką tu šituo nori pasakyti?

— Nesirūpinkit, tėve.

Ji nutilo minučiukę, matyt, atsikvėpė, po to Gvinpleną pasiekė lėtai ištarti jos žodžiai:

— Gvinpleno nebėra. Dabar aš tikrai esu neregė. Iki tol nežinojau, kas yra naktis. Naktis — tai išsiskyrimas.

Balsas vėl nutrūko, paskui kalbėjo toliau:

— Aš visą laiką bijojau, kad jis išskris; žinojau, kad jis nusileido iš dangaus. Ir štai jis grįžo ten. iš kur atlėkęs. Taip jau turėjo būti. Siela išskrenda kaip paukštis. Bet sielos lizdas yra kažkur giliai, giliai, ten, kur paslėptas tas didysis magnetas, traukiąs į save viską; aš gerai žinau, kur galima rasti Gvinpleną. Patikėkit, man nereikės klaidžioti. Tėve, jis ten. Vėliau ir jūs atkeliausite pas mus. Ir Homo taip pat.

Homo, išgirdęs savo vardą, dunkstelėjo uodega į

denį.

— Tėve,— toliau kalbėjo balsas.— jūs gi suprantate, kad nuo to momento, kai Gvinpleno nebėra, man viskas baigta. Net jeigu aš ir norėčiau, negalėčiau pasilikti, nebūtų kuo kvėpuoti. Nereikalaukite to, kas ne

įmanoma. Paprastas dalykas, kai. aš buvau su Gvinplenu, aš gyvenau. Dabar Gvinpleno nebėra, ir aš mirštu.

Kitos išeities nėra. Arba jis turi sugrįžti, arba aš turiu pas jį eiti. Kadangi jis negali sugrįžti, aŠ išeinu. Taip gera numirti. Visai nesunku. Tėve, tai, kas čia užgęsta, ten vėl užsidega. Čia, žemėje, gyvenant, sielvartas be 660

perstojo gniaužo širdį. Negi galima visą laiką būti ufc-laimingam. Ir tada žmonės išsiruošia ten, anot jūsų, į

žvaigždes, kur susituokia ir niekad nebesiskiria, ir mylisi, mylisi; tai ir yra dangus.

— Na, nesijaudink taip,— tarė Ursus.

Balsas kalbėjo:

— Pavyzdžiui, pernai, praeitų metų pavasarį, mes buvome visi drauge, buvome laimingi, ne taip, kaip dabar. Neprisimenu, koks tai buvo miesčiukas, ten ošė

medžiai, čiulbėjo paukšteliai. Paskui mes atvykome į

Londoną, ir viskas pasikeitė, čia joks priekaištas. Iš kur gali žinoti, kas tavęs laukia naujoje vietoje? Tėve, atmenate, vieną vakarą didžiojoje ložėje pasirodė moteris, jūs pavadinote ją kunigaikštiene. Mane apėmė liūdesys. Mano manymu, geriau važinėti po mažus mies

čiukus. Bet, šiaip ar taip, Gvinplenas gerai padarė. Dabar mano eilė. Juk jūs pats man pasakojote, kad aš

buvau kūdikis, kai mano motina mirė, kad naktį gulėjau ant žemės ir sniegas krito ant manęs, ir kad Gvinplenas, taip pat mažiukas ir likęs vienas kaip pirštas, surado mane, ir tik dėl to aš likau gyva; tad nesistebėkite, kad aš šiandien būtinai turiu palikti jus ir eiti į kapą pasižiūrėti, ar yra ten Gvinplenas. Vienintelis tikras dalykas gyvenime yra širdis, o, gyvenimui pasibaig u s — siela. Tėve, jūs suprantate, apie ką aš kalbu?

Kas čia siūbuoja? Atrodo, lyg būtume judančiam name.

Tik aš negirdžiu ratų dardant.

Kiek patylėjęs, balsas pridūrė:

— Mari jau maišosi vakarykščia su šiandiena. Aš

nesiskundžiu, ne. Nežinau, kas buvo, bet jaučiu, jog kažkas turi įvykti.

Šitie žodžiai buvo ištarti romiu, tačiau neapsakomai sielvartingu balsu, ir Gvinpleną pasiekė atodūsis:

— Eičiau, jei žinočiau, kad jis nebegrįš.

Paniuręs Ursus burbtelėjo pusbalsiu:

— Netikiu, kad numirėliai prisikeltų.

Paskui tarė;

— Tai laivas. Tu klausi, kodėl namas siūbuoja? Matai, mes laive. Nusiramink. Nereikia taip daug kalbėti.

Jeigu tu bent kiek mane myli, dukrele, nesijaudink, kad nepakiltų tau karštis. Aš jau senas, ir nepergyvensiu tavo ligos. Pasigailėk manęs, nesirk.

Balsas kalbėjo savo:

•— Kam ieškoti žemėje to, ką galima rasti tik danguje?

Ursus jau kone įsakmiai sudraudė:

— Nusiramink! Kartais tu visiškai nieko nebenutuo-ki. Aš tau sakau, kad gulėtum ramiai. Galų gale tau nebūtina žinoti, kas tai yra širdies venos išsiplėtimas.

Jeigu tu nusiraminsi, ir aš būsiu ramus. Mano vaikeli, pagalvok truputį ir apie mane. Jis tave surado, o aš tave priglaudžiau. Tu pati save žudai. Negerai. Reikia nurimti ir užmigti. Viskas bus gerai. Duodu garbės žodį, kad viskas bus gerai. Beje, ir oras toks gražus pasitaikė.

Naktis, lyg tyčia, kokios mums reikia. Rytoj jau būsime Roterdame, tai toks miestas Olandijoj, prie Maso žio

čių.

— Tėve,— tarė balsas,— kai nuo pat mažens gyveni drauge, niekad nesiskiri vienas nuo antro, negalima ardyti šių ryšių, tada geriau mirti,— kitos išeities nėra. Aš jus labai myliu, bet aiškiai jaučiu, kad aš

jau nebe su jumis, nors dar ir ne su juo.

— Na, pasistenk užmigti,— įkalbinėjo Ursus.

Balsas atsakė:

•— Manęs ir taip jau laukia amžinas miegas.

Sujaudintu, drebančiu balsu Ursus atkirto:

-— Aš sakau tau, kad mes plaukiame į Olandiją, į

Roterdamą, yra ten toksai miestas...

— Tėve,— kalbėjo toliau balsas,— aš nesergu; jeigu jūs dėl to rūpinatės, galite būti ramus, ligos aš neturiu, man tik truputėlį karšta, štai ir viskas.

Ursus burbtelėjo:

662

— Prie pat Maso žiočių.

Aš sveika, tėve, bet jaučiu, kad mirsiu.

— Neprasimanyk niekų,— tarė Ursus.

Ir dar pridūrė:

— Dieve mano, kad tik kas smarkiai jos nesukrėstų.

Stojo tyla.

Staiga Ursus šūktelėjo:

— Ką tu darai? Kodėl atsistojai? Maldauju tave, gulėk!

Gvinplenas sudrebėjo ir kyštelėjo galvą.

III

A T G A U T A S I S R O J U S A Š A R Ų P A K A L N Ė J E

Jis pastebėjo Dėją. Toji stovėjo ant čiužinio, išsitempusi visu ūgiu. Vilkėjo ilga, balta, visiškai uždara suknele, tik švelnus kaklas ir pečiai buvo šiek tiek atidengti. Rankovės jai siekė už alkūnių, krintančios klostės slėpė kojas. Rankas vagojo melsvos nuo karščio išsipūtusios gyslos. Ji visa drebėjo ir siūbavo kaip nendrė.

Žibintas apšvietė ją iš apačios. Gražus jos veidas buvo kažkoks nepaprastas. Vilnimis bangavo paleisti plaukai. Nė viena ašarėlė nesužvilgo jai ant skruostų. Aptemę vyzdžiai degė ugnimi. Toks baltas baltas ir tarsi perregimas, kaip jos, būna dieviškumo sudvasintas mi-ruolio veidas. Liaunas, gležnas jos liemuo nyko, tirpo suknelės klostėse. Ji panėšėjo į vėjo plaikstomą liepsną ir tuo pačiu negalėjai nejusti, kad jos netrukus liks tik šešėlis. Didelės, plačiai atvertos akys spinduliavo.

Sakytum, iš kapo ištrūkusi vėlė, aušros gaubiama.

Ursus, stovėjęs nugara į Gvinpleną. išgąstingai skėstelėjo rankom,

m

— Dukrele mano! Ak dieve, jį pradeda kliedėti! Ji kliedi. Sito aš kaip tik ir bijojau. Bet koks sukrėtimas užmuštų ją, bet, antra vertus, sukrėtimas tik ir galėtų

išgelbėti ją nuo pamišimo. Mirtis arba pamišimas. Rinkis, kad nori! Dieve mano, ką daryti? Dukrele, atsigulk!

Tačiau Dėja prakalbo. Jos balsas buvo vos vos girdimas, tarytum tirštas dangaus rūkas jau skyrė jį nuo žemės.

— Tėve, jūs klystate. Aš visai nekliedžiu. Puikiausiai suprantu, ką jūs man sakote. Jūs sakote, kad susirinko daugybė žmonių, kad publika laukia ir kad man reikia šį vakarą vaidinti; aš ir pati noriu vaidinti, matote, aš pilno proto, tik nežinau, kaip padaryti, juk aš

mirusi, ir Gvinplenas miręs. Bet vis tiek aš einu. Aš sutinku vaidinti. Aš čia, tik Gvinpleno nėra.

— Vaikeli,— pakartojo Ursus,— paklausyk manęs.

Gulkis.

— Jo nebėra! Jo nebėra! O, kaip tamsu!

— Tamsu! — sumurmėjo Ursus.— Ji pirmąkart ištarė šį žodį!

Gvinplenas tylutėliai užlipo laipteliais, įslinko į būdą, nusikabino nuo vinies savo drabužius ir odinį antkrūtinį, apsivilko jais ir nusileido vėl ant denio, visą laiką stengdamasis laikytis vežimo, takelažo ir stiebo šešėlyje.

Dėja kažką neaiškiai tebemurmėjo, krutino lūpas, ir pamažėl šis jos murmesys išsiliejo melodija. Protarpiais kliedesio pertraukiama, ji ėmė dainuoti paslaptingąjį

kvietimą, kuriuo tiek kartų kreipėsi į Gvinpleną „Nugalėtame chaose". Ta jos daina, silpna, vos girdima, priminė bitės dūzgimą.

Noche, ąuita te de alli,

La alba canta...

Toje vietoje ji pati save pertraukė;

— Ne, tai netiesa, aš nemiriau. Ką aš čia dabar sakiau? A, aš esu g y v a . . Aš gyva, o jis miręs. Aš žemėje, o jis ten, aukštai. Jis išėjo, o aš palikau. Nebegirdėsiu daugiau nei jo balso, nei jo žingsnių. Dievas trumpam leido mums pagyventi žemiškam rojuje, o paskui jį at

ėmė. Gvinplenas! Viskas baigta. Aš niekad jo nebejausiu šalia savęs! Niekad. Ir balso jo niekad daugiau nebeišgirsiu!

Ir ji uždainavo:

Es menestcr a cielos ir...

...Dexa, ąuiero,

A tu negro

Caparazon.

Ir ištiesė ranką, tartum erdvėje atramos ieškodama.

Gvinplenas išniro iš tamsos ir, atsiradęs šalia apstulbusio Ursaus, puolė ant kelių prieš ją.

— Niekad! — kalbėjo Dėja.—-Niekad aš jo nebeišgirsiu!

Ir vėl kliedėdama užtraukė:

Dexa, ąuiero,

A tu negro '

Caparazon!

Ir balsas, jos mylimojo balsas, jai atsakė: O ven! ama!

Eres alma,

Soy corazon.

Ir tą pačią minutę Dėja pajuto, kad jos delnas lyti Gvinpleno galvą. Ji sukliko:

— Gvinplenai!

Žvaigždžių šviesa suspindo išblyškęs jos veidas, ji susverdėjo.

Gvinplenas pastvėrė ją į glėbį.

— Gyvas! — sušuko Ursus,

999

Dėja pakartojo:

— Gvinplenai!

Ir jos galvutė palinko prie Gvinpleno skruosto. Ji sušnabždėjo:

— Tu nusileidai iš dangaus! Ačiū!

Sėdėdama ant kelių Gvinplenui, kuris karštai spaudė ją savo glėbyje, Dėja atgręžė švelnųjį veidelį ir įsmeigė į Gvinpleno akis savo nereges, spinduliuojan

čias akis, tartum jinai iš tiesų regėtų jį.

— Tai tu,— tarė ji.

Gvinplenas apibėrė bučiniais jos suknelę. Yra tokių

žodžių, kurie išsyk perteikia ir mintį, ir šauksmą, ir raudą. Ekstazė ir sielvartas juose susilieja išvien ir prasiveržia spontaniškai. Jie lyg ir beprasmiški, bet viską pasako.

— Taip, aš! Tai aš! Gvinplenas! O tu — mano siela, girdi? Čia aš, o tu mano kūdikis, žmona, žvaigždė, alsavimas! T u — m a n o amžinybė! Tai aš! Aš čia ir laikau tave savo glėbyje. Aš gyvas! Aš tavo! O, kai pagalvoju, kad aš ką tik norėjau nusižudyti! Jei ne Homo, viena minutė — ir būtų po visko! Aš tau paskiau papasakosiu. Džiaugsmas ir neviltis vaikšto susikabinę. Dėja, mes gyvensim! Dėja, atleisk man! Taip, aš tavo amžinai!

Tu teisi, paliesk mano kaktą, įsitikink, kad tai aš. O, kad tu žinotum! Bet dabar niekas negali mūsų išskirti.

Aš išėjau iš pragaro ir sugrįžtu į dangų. Tu sakai, kad aš nusileidau iš dangaus, ne, aš tik dabar ten einu. Stai aš vėl su tavim. Visiems laikams, sakau tau! Kartu! Mes esam kartu! Kas būtų galėjęs pasakyti? Mes vėl suradome vienas antrą. Nelaimės pasibaigė. Dabar vien džiaugsmai mūsų laukia. Vėl gyvensime laimingi ir už

šausime duris, kad jokia nelemtybė negalėtų įeiti. Aš tau viską papasakosiu. Tu nustebsi. Laivas išplaukė. Ir niekas jo nebesulaikys. Mes — kelyje ir mes — laisvi. Mes vykstam į Olandiją ir ten susituoksįm, dėl duonos kąsnio aš nesirūpinu, kas galėtų man sutrukdyti užsidirbti pragyvenimui? Tad bijoti nėra ko. Aš dievinu tave!

— Nebūk toksai greitas! — bumbtelėjo Ursus.

Dėja, apmirdama iš palaimos, drebančia ranka vedžiojo per Gvinpleno veidą. Jis išgirdo, kaip ji sušnibždėjo sau:

— Toks turėtų būti dievo veidas.

Paskui ji palietė jo drabužius.

— Antkrūtinis,— tarė ji.— Palaidinė. Niekas nepasikeitė. Tu toks pat, kaip buvai.

Ursus, apdujęs, nebesitverdamas iš džiaugsmo, juokėsi ir verkė, žiūrėdamas į juos, ir pats su savim kalbėjo:

— Nieko nebesuprantu. Esu visiškas idiotas. Juk aš mačiau, kaip jį laidojo! Verkiu ir juokiuosi. Tik tą ir tesugebu. Sukvailėjau, lyg būčiau įsimylėjęs. Bet aš

ir esu įsimylėjęs. Įsimylėjęs į juos abu. Ek, tu, senas kvaily! Ar tik ne per daug jai jaudinimosi? Per daug jaudinimosi. Sito aš kaip tik ir bijojau. Ne, kaip tik šito aš

norėjau. Gvinplenai, būk su ja atsargesnis. O, tegul sau bučiuojasi. Kas man? Aš atsitiktinis liudininkas. Koks keistas jausmas! Aš — parazitas, besinaudojąs svetima laime. Aš čia niekuo nedėtas, o tačiau man atrodo, kad aš irgi kai kuo esu prisidėjęs. Vaikeliai mano, laiminu jus.

Kol Ursus varė savo monologą, Gvinplenas karštai kalbėjo Dėjai:

— Dėja, tu esi perdaug graži. Nežinau, kur pastarosiomis dienomis buvo mano galva! Be tavęs, nieko čia žemėje daugiau nėra. Aš vėl matau tave ir pats savo akim netikiu. Ant šito laivo? Bet sakyk, kas gi jums atsitiko? Ak, iki ko jus privedė! Kur ,,Žalioji dėžė"?

Jus apiplėšė, jus išvarė. Kokia niekšybė! Aš atkeršysiu už jus! Atkeršysiu už tave, Dėja! Jiems teks su manim turėti reikalą. Aš — Anglijos peras.

Ursus, tartum jam ant krūtinės būtų užgriuvusi 667

planeta, atšoko atatupstas ir įdėmiai pasižiūrėjo į Gvinpleną.

— Kad jis nenumirė, tai aišku, bet ar tik jis neišprotėjo?

Ir įtempė ausį: gal jam tik taip pasigirdo.

Gvinplenas kalbėjo toliau:

— Būk rami, Dėja. Aš paduosiu skundą į lordų rūmus.

Ursus pasižiūrėjo pasižiūrėjo į jį ir bakstelėjo pirštu sau į kaktą.

Paskui, tartum ką nusprendęs:

— Vis tiek. Ar taip, ar taip. Būk beprotis, jeigu tau patinka, mano brangusis Gvinplenai. Sitą teisę kiekvienas žmogus turi. Aš laimingas. Bet ką gi visa tai reiškia?

Laivas lengvai ir greitai skriejo pirmyn, vis labiau temo, nuo vandenyno pakilęs ir vėjo negainiojamas rūkas aptraukė dangų, susitelkdamas pačiame jo viduryje, vos vos matėsi kelios stambios žvaigždės, bet ir jos viena po kitos blėso ir netrukus visai išnyko, dangus pasidarė išvien juodas, bekraštis, ramus. Upė praplatėjo, abu jos krantai atrodė lyg rudi ruoželiai, beveik susilieja tamsoje. Naktis alsavo gilia ramybe. Gvinplenas prisėdo, laikydamas glėbyje Dėją. Jiedu kalbėjosi, šūkčiojo, čiauškėjo, šnibždėjosi. Padrikas, svaigus pokalbis. Kaip išreikšti tave, o džiaugsme!

— Mano gyvenime!

— Mano dangau!

— Mano meile!

— Tu mano laime!

— Gvinplenai!

— Dėja! Aš girtas. Leisk man pabučiuoti tavo kojas.

— Ak, tai tu!

— Taip daug turiu tau pasakyti. Nežinau, nuo ko ir pradėti.

668

— Pabučiuok! ' ' •

—*• O mano žmonelei

— Gvinplenai, nesakyk, kad aš graži. Ne aš, o tu esi gražus.

— Aš vėl suradau tave, vėl spaudžiu prie savo širdies. Tu mano. Ar aš nesapnuoju? čia tikrai tu. Ar gali būti? Taip. Aš vėl atgyju. Kad tu žinotum, kiek man visko teko patirti, Dėja!

— Gvinplenai!

—• Aš myliu tave!

O Ursus sau vienas murmėjo:

— Džiaugiuosi kaip senelis.

Homo išlindo iš po vežimo ir atsargiai ėjo nuo vieno prie kito; nereikalaudamas, kad atkreiptų į jį dėmesį, jis laižė liežuviu viską iš eilės —• grubius Ursaus batus, Gvinpleno palaidinę, Dėjos suknelę, čiužinį. Žodžiu, jis saviškai laimino juos.

Jie praplaukė Četemą ir Medvėjo žiotis. Dar kiek—•

ir atsidurs jūroje. Juoda, lygi vandens plynė buvo tokia rami, jog škuna skriejo Temzės žemupiu be jokių

kliūčių: nereikėjo nei burių kelti, nei jūreivių šaukti.

Savininkas pats vienas vedė laivą. Vairagalyje tik jis ir buvo, o priekyje, žibinto apšviestas, stovėjo būrelis laimingų žmonių, kuriuos ką tik netikėtai sujungė didžiulė bėda, jiems virtusi tikra palaima.

IV

N E C I A , O T E N , A U K Š T A I

Staiga Dėja pakilo, ištrūko iŠ Gvinpleno glėbio. Ji prispaudė abi rankas prie savo širdies, tartum norėdama ją sutūrėti.

— Kas gi čia dabar man? Spaudžia krūtinę. Sunku 669

kvėpuoti. Niekis. Tai iš džiaugsmo. Tai gerai. Tavo pasirodymas, Gvinplenai, man buvo smūgis. Laimės smūgis. Kaip nesvaigti, kada visas dangus įžengia į širdį.

Be tavęs aš merdėjau. Tu grąžinai mane į tikrąjį gyvenimą, kuris jau buvo bepaliekąs mane. Manyje tartum kažkas plyšo, plyšo tamsybės, ir aš pajutau karšto, verdančio, džiugaus gyvenimo bangą užliejant krūtinę Koks neįprastas tas gyvenimas, kurį tu man dovanoji!

Jis toks nuostabus, kad man teikia skausmo. Jaučiu, tarytum mano siela auga, ir jai darosi ankšta kūne.

Sis serafiškasis gyvenimas, ši pilnatvė apima mane visą, smelkiasi kiaurai. Lyg sparnų plazdenimą jaučiu krūtinėj. Man trupučiuką keista, bet aš esu labai laiminga. Gvinplenai, tu mane prikėlei.

Ji nukaito, tuoj pat išbalo, vėl nukaito ir krito.

— O, tu užmušei ją!—-sudejavo Ursus.

Gvinplenas ištiesė rankas į Dėją. Koks sukrėtimas!

Iš didžiausios laimės į didžiausią išgąstį! Gvinplenas pats būtų nugriuvęs, jeigu jam nebūtų reikėję jos prilaikyti.

•—• Dėja! — sušuko jis virpėdamas.— Kas tau?

— Nieko,— atsakė ji.—-Aš myliu tave.

Ji suglebusi gulėjo Gvinpleno glėbyje. Rankos buvo nukarusios.

Gvinplenas ir Ursus paguldė Dėją ant Čiužinio.

Silpnu balseliu ji pratarė:

— Man sunku kvėpuoti gulomis.

Jie pasodino ją.

Ursus tarė:

— Pagalvį!

Ji atsakė:

— Kam? Aš turiu Gvinpleną.

Ir Dėja padėjo galvą ant peties Gvinplenui, kuris, atsisėdęs užpakaly, prilaikė ją; jis žiūrėjo nelaimingomis, paklaikusiomis akimis.

— Ak, kaip man gera! — pratarė ji.

670

Ursus paėmė už riešo ir skaičiavo pulsą. Jis nelingavo galvos, nieko nesakė ir tik iš to, kaip tankiai tankiai mirksėjo vokai, konvulsingai čia užsimerkdami, čia atsimerkdami, tartum stengdamiesi sulaikyti besiveržian

čias ašaras, galėjai spėti, ką jis galvojo.

— Kas jai? — paklausė Gvinplenas.

Ursus pridėjo ausį prie kairiojo Dėjos šono.

Gvinplenas, visas drebėdamas, kad Ursus jam neatsako, karštai pakartojo savo klausimą.

Ursus pažvelgė į Gvinpleną, paskui į Dėją. Jis buvo mirtinai išbalęs.

•— Mes dabar turėtume būti ties Kenterberiu,— tarė jis.— Nuo čia iki Grevsendo ne taip jau toli. Oras bus geras visą naktį. Galima nebijoti, kad kas mus užpuls jūroje, nes karo laivai patraukė prie Ispanijos krantų.

Mūsų kelionė bus sėkminga.

Dėja, silpdama ir vis labiau blykšdama, pirštais konvulsingai gniaužė suknelę. Susimąsčiusi apie kažką, neišreiškiamą žodžiais, ji atsidūsėdama sumurmėjo:

— Žinau, kas man yra. Aš mirštu.

Gvinplenas pakilo; jis atrodė baisiai. Ursus prilaikė

Dėją.

— Miršti? Tu miršti? Ne, to nebus! Tu negali mirti.

Mirti dabar! Tuoj pat! Ne, ne, tai neįmanoma. Dievas nėra žiaurus. Kad grąžinęs man tave, tučtuojau vėl atimtų! Ne. Šitaip nesidaro. Nebent dievas norėtų, kad mes juo suabejotume. Tada viskas turėtų būti klasta: žemė, dangus, kūdikio lopšys, motinos krūtys, žmogaus širdis, meilė, žvaigždės! Tada dievas būtų klastingas apgavikas, o žmogus — apgautas mulkis. Išeitų, kad nieko nebėra, išeitų, kad reikia prakeikti visą pasaulį! Kad viskas — praraja! Tu pati nežinai, ką šneki, Dėja! Tu gyvensi. Aš reikalauju, kad tu gyventum. Tu privalai manęs klausyti. Aš tavo vyras ir viešpats. Draudžiu palikti mane. O dangau! O nelaimingi žmonės! Ne, to negali būti. Nejaugi tu išeitum, o aš palikčiau žemėje!

671

Siaubu net pagalvoti, tai tas pat, jeigu saulė imtų ir užgestų. Dėja, Dėja, atsipeikėk. Tai išgąstis, jis tuoj praeis. Padrebi, padrebi žmogus, o paskui vėl lyg niekur nieko. Tu dėl manęs turi būti sveika ir nebekentėti.

Kam tau mirti? Ką aš tau padariau? Vien pagalvojęs apie tai, aš kraustaus iš proto. Mes priklausom vienas kitam, mes mylimės. Tu neturi jokio pagrindo pasitraukti. Iš tavo pusės būtų neteisinga. Kuo aš nusikaltau? Juk tu man atleidai. O, tu nenori, kad aš įpulčiau į neviltį, pasidaryčiau žudiku, pamišėliu, prakeiktuoju!

Dėja, maldauju tave, sudėjęs rankas, dėl dievo meilės, tik tu nenumirk.

Jis mėšlungiškai nusitvėrė sau už plaukų ir, mirtino siaubo pagautas, springdamas ašaromis, krito jai po kojų.

•— Mano Gvinplenai,— tarė Dėja,— čia aš niekuo dėta.

Ant jos lūpų pasirodė rausva puta; Ursus skubiai nušluostė ją suknelės kraštu, kad Gvinplenas, gulėjęs paslikas, nepamatytų. Apkabinęs Dėjos kojas, Gvinplenas rypavo:

— Sakau tau, kad aš nenoriu, kad tu mirtum! Sito aš nepakelsiu. Jeigu mirti, tai kartu abiem. Kam tau mirti, Dėja! Aš jokiu būdu nesutinku. Mano dievybe!

mano meile! suprask, kad aš čia esu. Prisiekiu, tu gyvensi. Mirti! Vadinas, tu neįsivaizduoji, kaip man reikės gyventi, tavęs netekus. Jeigu tu žinotum, kaip esi man reikalinga, pamatytum, jog tai visiškai neįmanoma. Dėja! Tu viena man likai. Man atsitiko kažkas nepaprasta. Įsivaizduok, per keletą valandų aš perėjau visą g3'venimą. Ir įsitikinau, kad pasaulyje ničnieko nėra. Tu, tik tu esi. Jei tavęs nebebus, ir gyvenimas nustos prasmės. Pasilik. Pagailėk manęs. Jeigu tu myli mane, gyvenk. Aš tave suradau ir nenoriu tuoj pat netekti. Palūkėk bent kiek. Skirtis, vos spėjus susitikti?

Nusiramink. Ak dieve mano, kaip aš kenčiu! Juk tu 672

nepyksti ant manęs, tiesa? Supranti, kad negalėjau kitaip pasielgti, nes tuapentake atėjo manęs išsivesti. Pamatysi, kad tuoj tau pasidarys lengviau kvėpuoti. Dėja, viskas susiklostys. Mes būsime laimingi. Nestumk manęs į neviltį. Dėja, aš tau nieko blogo nepadariau!

Šiuos žodžius jis ne pasakė, o raudote išraudojo.

Juose skambėjo ir begalinis liūdesys, ir maištas. Iš

Gvinpleno krūtinės veržėsi aimanos, galinčios prišaukti balandėlę, ir stūgavimas, kuris ir liūtus būtų atbaidęs.

Silpstančiu balsu, nutrūkstančiu kone po kiekvieno žodžio, Dėja tarė jam:

— Ak, tai nieko nebepadės! Mylimasai mano, aš matau, kad tu darai, ką gali. Prieš kokią valandą aš norėjau mirti, o dabar taip trokščiau gyventi! Gvinplenai, mano mylimas Gvinplenai, kokie mes buvome laimingi! Dievas mane tau davė, jis ir atsiima. Sit aš ir einu pas jį. Tu neužmirši „Žaliosios dėžės", tiesa? Ir savo vargšės mažytės aklos Dėjos? Ar atsiminsi mano dainelę?

Neužmiršk mano baiso, kuris sakydavo tau: ,,Aš myliu tave!" Aš ateisiu jų pakartoti naktį, kai tu miegosi. Mes susiradome vienas kitą, bet džiaugsmas buvo pernelyg didelis. Todėl jis negalėjo ilgai tverti. AŠ išeinu pirmoji, taip reikia. Aš labai myliu savo tėvą Ursų ir mudviejų

brolį Homo. Jūs esat geri. Man trūksta oro. Praverkit langą. Mano Gvinplenai, aš tau nesakiau, bet aš pavydėjau tavęs moteriškei, kuri kartą buvo atvažiavusi pas mus. Tu netgi nežinai, apie ką aš kalbu. Tiesa? Užklokite man rankas. Man truputį šalta. O Fibi? O Vinos!

Kur jos? Žmogus prie visų prisiriša. Ypač mieli tie, kurie matė tave laimingą. Esi jiems dėkingas, kad jie buvo tavo džiaugsmo liudininkais. Kodėl visa tai praėjo?

Aš ne visai susigaudau, kas įvyko per pastarąsias dvi dienas. Dabar aš mirštu. Palikit mane su ta pačia suknele. Vilkdamasi aš tikrai pagalvojau, kad ji bus mano įkapės. Taip mane ir palaidokit. Toji suknelė Gvinpleno nubučiuota. O vis dėlto aš dar norėčiau pagyventi!

43. 2mogus, kuris juokiasi

koks žavus buvo gyvenimas mūsų varganoje būdoje, kurioje važinėdavom iš miestelio į miestelį. Mes dainuodavom. Girdėdavau, kaip žmonės mums plodavo.

Kaip buvo gera, kai mes niekad nesiskirdavom! Regis, aš gyvenau su jumis padebesiuos, žinojau viską, kas aplink dedasi, skyriau dieną nuo nakties, nors ir akla būdama, rytas išaušdavo, kai girdėdavau Gvinpleno balsą, o naktis sutemdavo, kai aš sapnuodavau Gvinpleną.

Jaučiau, kad mane gaubia jo siela. Mes taip švelniai mylėjomės. Viskam ateina galas, ir dainų daugiau nebedainuosime. Ak, negi gyvenimas tuo pasibaigia? Tu pagalvosi retkarčiais apie mane, mylimasis?

Jos balsas tilo. Priešmirtinė agonija jai baigė atimti kvapą. Sugniaužti pirštai rodė, kad artėja paskutino-ji valanda. Merginos švokštimas jau darėsi panašus į angelo kalbą.

Ji sušnibždėjo:

— Jūs prisiminsite mane, tiesa? Man būtų liūdna mirti, jei žinočiau, kad niekas manęs nebeprisimins. Aš

kartais būdavau pikta. Jūs visi man atleiskite. Esu įsitikinusi, kad jeigu gerasis dievulis būtų panorėjęs, mes dar būtumėme buvę laimingi, mudviem tiek nedaug tereikia, mano Gvinplenai, uždarbiautumėm sau kartu kur nors svetimam krašte; bet gerasis dievulis to nepanorėjo. Aš ir pati nežinau, kodėl mirštu. Juk aš nesiskundžiau savo aklumu, niekam neuždaviau širdies. Aš nieko kito ir netroškau, tik būti akla šalia tavęs! O, kaip liūdna skirtis!

Ji gaudė kvapą, ir jos žodžiai geso vienas po kito, tartum iš viršaus kažkieno užpučiami. Jų beveik nebesigirdėjo.

•— Gvinplenai,— vėl sušnabždėjo ji,— tiesa, tu pagalvosi apie mane? Mirus tai bus mano paguoda.

Ir dar pridūrė:

— O, laikykite mane!

Kiek patylėjusi, pratarė:

674

— Ateik pas mane kaip galima greičiau. Ir dievo buveinėje aš nebūsiu laiminga be tavęs. Nepalik ilgai manęs vienos, mano mielasis Gvinplenai! Rojų mes turėjome čia, žemėje. Ten, aukštai, tik dangus. Ak, aš

dūstu! Mano meile! Mano meile! Mano meile!

— Pasigailėk! — sušuko Gvinplenas.

— Sudie! — atsakė ji.

— Pasigailėk! — p a k a r t o j o Gvinplenas.

Ir prispaudė lūpas prie dailių, jau stingstančių Dėjos rankų.

Vienu momentu ji, atrodė, nebekvėpavo.

Paskui pasikėlė ant alkūnių, žaibas kiaurai pervėrė

jos akis, ir neapsakomas šypsnys nušvietė jos veidą.

Skardžiu balsu ji sušuko:

— Šviesa! Aš matau!

Ir atidavė dievui sielą.

Kūnas trūktelėjo, sustingo ant čiužinio.

— Mirė! — pratarė Ursus.

Nusiminimas tartum sugniuždė vargšą senį; dunkstelėjęs savo praplikusia galva į žemę, jis raudodamas įsikniaubė į Dėjos suknelės klostes. Jis neteko sąmonės.

Gvinplenas atrodė baisiai.

Jis atsistojo, pakėlė galvą ir įsmeigė akis į plytinčią viršum jo beribę naktį.

Paskui, niekieno nematomas,— iš šios tamsos į jį

žvelgė nebent kokia neregima būtybė,— jis ištiesė rankas į neišmatuojamą aukštį ir tarė:

— Einu.

Ir žengė deniu borto link, tarytum traukiamas kažkokio regėjimo.

Už kelių žingsnių buvo praraja.

Jis žengė iš lėto, nežiūrėdamas sau po kojų.

Jo veidas nušvito tokiu pat šypsniu, kaip ką tik buvo nušvitęs Dėjos veidas.

Jis ėjo tiesiai pirmyn, tartum priešais kažką maty-67.5

damas. Jo vyzdžiuose atsispindėjo šviesa, kurią skleidė

tolumoje pastebėta siela.

Jis sušuko:

— Taip!

Žingsnis po žingsnio jis artėjo prie borto.

Žengė tvirtai, atlošęs galvą, įsmeigęs akis, ir atrodė

tartum vaiduoklis.

Jis ėjo neskubėdamas ir nedvejodamas, fatališko ryžto kupinas, tarytum priešais jį nė nebuvo žiojinčios bedugnės, atviro kapo.

Jis šnabždėjo:

— Būk rami. Aš einu paskui tave. Aš matau ženklą, kuriuo tu mane šauki.

Jis nenuleido akių nuo vieno taško danguje, aukštai, aukštai, pačiame viduryje. Jis šypsojosi.

Dangus buvo visiškai juodas, niekur nė žvaigždelės, bet Gvinplenas, matyt, vieną žvaigždę tikrai matė.

Jis perėjo denį.

Dar keli sustingę, fatališki žingsniai — ir jis atsidūrė ant pat krašto.

— Ateinu! — tarė jis.— Dėja, štai ir aš.

Jis vis žengė pirmyn. Denis buvo be borto. Priešais vėrėsi tuštuma. Jis buvo bežengiąs toliau.

Ir — nugarmėjo.

Naktis buvo tamsi ir gūdi, vanduo — gilus. Gelmė

prarijo jį. Dingo ramiai ir nykiai. Niekas nematė, niekas negirdėjo. Laivas plaukė sau, upė tekėjo.

Po kiek laiko škuna išėjo į jūros vandenis.

Atsipeikėjęs Ursus taip ir nebepamatė daugiau Gvinpleno Tiktai Homo nuo borto žiūrėjo į jūrą ir kaukė

tamsoje.

PAAIŠKINIMAI

9 p. B i u f o n a s Žoržas Luji Leklerkas (1707—1788)—prancūzų rašytojas ir gamtininkas.

10 p. P 1 i n i j u s — čia kalbama apie Plinijų Vyresnįjį (I a.) —-

Romos rašytojas ir mokslininkas.

H i p o k r a t a s (V—IV a. prieš m. e.)—senovės graikų gydytojas, gamtininkas, vienas iš antikinės medicinos pradininkų.

P i n d a r a s (VI—V a. prieš m. e.) — senovės graikų poetas lyrikas, pagarsėjęs savo odėmis.

R a p e n a s Nikolia (apie 1540—1608)—jėzuitas, rašęs eilėraš

čius lotyniškai ir prancūziškai.

V i d a Markas Jeronimas (1480—1556) — Italijos vyskupas, ra

šęs eilėraščius.

B u h u r a s Dominikas (1628—1702)—jėzuitas, gramatikas i r prancūzų kritikas.

S a l e r n o m o k y k l a — viduramžiais garsi medicinos mokykla Pietų Italijos mieste Salerne.

13 p. G a l e n a s Klaudijus (II—III a.) — Romos gydytojas ir gamtininkas; jam priklauso svarbūs atradimai anatomijos srityje.

K a r d a n a s Jeronimas (1501—1576)—italų matematikas, filosofas ir medikas, gamtos reiškinius aiškinęs religiniu bei mistiniu požiūriu.

17 p. D ž e f r i s Džordžas (1640—1689) — Jokūbo II kancleris, pasižymėjęs nepaprastu žiaurumu, cinizmu ir ištvirkimu.

28 p. Jokūbą II, Anglijos karalių, 1688 m. nuvertė nuo sosto Vilhelmas de Nasau, princas Oranietis.

K a r a i b a i — negausi indėnų gentis, gyvenusi Pietų Amerikoje XIX a. Žodis „karaibas" buvo necivilizuotos tautos sinonimas.

077

31 p. T i u r l u p e n a s — tuo vardu vaidindavo pjesėse XVII a.

aktorius Anri Legranas, buvęs Liudviko XIII juokdariu.

T r i b u 1 e — Liudviko XII ir Pranciškaus I juokdarys.

De S e v i n j e Mari (1626—1696) — žymi prancūzų rašytoja, savo „Laiškuose" atvaizdavusi Liudviko XIV epochą.

V i n c e n t a s a P a u l o (1581—1660) — kunigas, labdarybės organizatorius, rūpinęsis našlaičiais ir pamestinukais.

32 p. T i u r e n a s Anri (1611—1675)—Prancūzijos maršalas.

35 p. B o s i u e Žakas Beninis (1627—1704) — p r a n c ū z ų vys kupas, karaliaus rūmų pamokslininkas, absoliutizmo ideologas.

... M ū s ų l a i k a i s s u g i n k l u r a n k o j e s t e n g t a s i i š l a i k y t i š i ą t e i s ę . . . — čia autorius turi galvoje pilietinį karą Amerikoje, kuris vyko tarp Siaurės ir Pietų valstijų (1861—1865) dėl vergijos panaikinimo.

H e s e n o k u r f i u r s t a s p r e k i a v o p a t r a n k ų

m ė s a . . . — Kai vyko Amerikos kolonijų karas dėl nepriklausomybės (1775—1783), Anglija siuntinėjo į Ameriką samdytą kariuomenę, verbuodama kareivius daugiausia iš Vokietijos kunigaikštysčių.

3 6 p . ...p o t r a g i š k o s k u n i g a i k š č i o M o n m a u t o a v a n t i ū r o s . . . — M o n m a u t a s (1649—1685)—pavainikis Karolio II sūnus, vadovavęs protestantų opozicijai prieš Jokūbą II. Sukilimas buvo numalšintas, o Monmautui buvo nukirsta galva.

P e n a s Viljamas (1644—1718)—anglų kvakeris, Pensilvanijos (Siaurės Amerikoje) įkūrėjas.

3 7 p . N e u ž t v i n d y s i v i s o s E u r o p o s g e l e ž i n ė m i s k a u k ė m i s . . . — Čia kalbama apie paslaptingą legendarinį kalinį, tariamai kalintą Bastilijoje Liudviko XIV įsakymu, su geležine, niekad nenuimama kauke ant galvos. Spėjama, kad karalius tokiu būdu pašalinęs vieną savo pretendentų į sostą.

3 9 p . ...čia d a u g r e i š k ė i r g l a u d ū s k a t a l i k i š k o s i o s A i r i j o s s a n t y k i a i s u k a t a l i k i š k ą j a I s p a n i j a . — Čia minimi tautiniai-religiniai XVI a. sukilimai katalikiškoje Airijoje, kuriuos rėmė katalikiškoji Ispanija. Tuos sukilimus anglai numalšino, o airių žemes išdalijo anglų lendlordams.

43 p. A l e g r i s Gregorijus (1582—1652)—popiežiaus kapelos dainininkas, be kitų dalykų, parašęs garsųjį choralą „Miserere".

46 p. A r m a d a — Ispanijos laivynas, pasiųstas prieš Angliją 675.

1 5 8 8 rrį;; didelė dalis laivų žuvo per baisią audrą, o kitus laivus sumušė jungtinės anglų ir olandų laivyno jėgos. Armados žuvimu baigėsi Ispanijos viešpatavimas jūrose.

4 7 p . K a r d a n o l e m p a — ypatingai įtvirtinta pakabinama lempa, seniau naudota laivuose.

48 p. S v. K r e p i n a s buvo laikomas batsiuvių globėju.

53 p. P a n a g i j a — nedidelė dievo motinos statulėlė, nešiojama ant krūtinės kaip amuletas apsisaugoti nuo nelaimės.

K a n t a b r a i — senovės Ispanijos tauta, kurią nukariavo romėnai.

73 p. L e m u r a i — pagal senovės romėnų tikėjimą — vaiduokliai, mirusiųjų protėvių vėlės.

82 p. M a g e l a n a s Ferdinandas (apie 1480—1521) — žymus portugalų jūrininkas, apiplaukęs aplink žemę.

•. . S i u r k u f a s Roberas (1773—1827) — prancūzų korsaras, grobęs anglų prekybinius laivus.

- 84 p. K ar t u š a s — taip buvo vadinamas Luji Burginjonas, Paryžiuje ir jo apylinkėse siautusios vagių gaujos vadas.

L a n g e d o k i e t i s š a u k ė : „ c a o u g a g n o ! " — Prancūzų

folklore — Kokan •—pasakų šalis, k u r pieno upės, midaus ežerai.

89 p. A n t a r e s a s — pirmojo dydžio žvaigždė Skorpiono žvaigždyne.

93 p. A u g u r a s — senovės Romoje — dvasininkas, aiškinęs tariamąją dievų valią iš paukščių čiulbėjimo ir skridimo.

120 p. . . . ž u v u s „B 1 a n š-N e f u i"...— čia minimas prancūzų

laivas, žuvęs Lamanšo sąsiauryje.

132 p . B a r t a s Žanas (1651—1702) — - r prancūzų jūreivis, vėliau tapęs admirolu.

163 p. J u r g i s I I I (1760—1820) — Anglijos karalius, aktyviai rėmęs Europos reakcines jėgas kovoje prieš 1789 m., prancūzų bur

žuazinę revoliuciją.

A r p a n a s — senovės prancūzų žemės matas — apie xj% na-

164 p. A s t a r t ė , arba Astarotė — dangaus deivė, išpažįstama semitų tautose; ji laikoma daugelio miestų globėja.

173 p. S i k o f a n t a s — senovės Atėnuose profesionalinis skundikas ir šnipas.. . . •

176 p. F i l o k s e n a s (V—IV a. prieš m. e.) — senovės graikų rašytojas.

A n a k s a g o r a s (VI—V a. prieš m. e.)—senovės graikų filosofas.

178 p. H a r v i s Viljamas (1578—1658) — anglų gydytojas, nustatęs krauijo apytakos sistemą.

K e p l e r i s Johanas (1571—1630) — vokiečių astronomas.

189 p. K r o m v e l i s Oliveris (1599—1658)—didžiausias anglų

buržuazinės XVII a. revoliucijos veikėjas; 1653—1658 m. lordas protektorius, faktinasis Anglijos diktatorius.

K a r o l i s II — Anglijos karalius (1660—1685), nužudytojo Karolio I sūnus, revoliucijos metu pabėgęs į Prancūziją. Buržuazijos ir suburžuazėjusios aristokratijos pastangomis jis vėl atgavo sostą.

• 190 p . ...t a r p Š i l j o n o , k u r b u v o k a l i n a m a s B o -

n i v a r a s , i r V e v ė j o , k u r p a l a i d o t a s L e d l o u . Šiljono pilyje — kalėjime ant Ženevos ežero kranto šešerius metus iškalėjo, prirakintas prie sienos, šveicarų patriotas respublikonas B o n i v a r a s Fransua (1493—1570); šiai tragiškai istorijai Baironas paskyrė savo poemą „Šiljono kalinys". L e d l o u Edmundas (1620—1693) — anglų buržuazinės XVII a. revoliucijos veikėjas, vienas iš narių aukš

čiausiojo tribunolo, nuteisusio mirti Karolį I; revoliucijai pralaimėjus, Ledlou pabėgo į Šveicariją.

...j i s p a r d a v ė D i u n k e r k ą P r a n c ū z i j a i... 1662 m .

Karolis II, sudaręs slaptą sutartį su prancūzų karaliumi Liudviku XIV, išdavikiškai pardavė Prancūzijai jūrų tvirtovę Diunkerką, anglų atramos punktą Šiaurės Prancūzijoje.

191 p. M o n k a s Džordžas (1608—1669) — anglų generolas, beprincipinis politinis veikėjas ir avantiūristas. Butvo artimiausias Kromvelio padėjėjas, o 1660 m., parlamento palaikomas, grąžino Anglijoje monarchiją.

R e g u l a s (III a. prieš m. e.) — Romos karvedys; sumuštas kare su Kartagina, pateko į nelaisvę; pasiųstas į Romą dėl taikos paliaubų, jis atkakliai ir didvyriškai įtikinėjo romėnus toliau tęsti karą, nesutikti su Kartaginos pasiūlymais.

192 p. J ū s m a n o t e , k a d a š , b ū d a m a s T r i m a I-c h i o n a s , n e g a l i u b ū t i K a t o n u ? — T r i m a l c h i o -

n a s — nemokša ir pagyrūnas, iš žemo luomo iškilęs turtuolis, pa-680

vaizduotas Petronijaus „Satyrikone". K a t o n a s — čia kalbama apie Marką Porcijų Katoną Vyresnįjį (III—II a. prieš m. e.) — R o mos valstybės veikėjas. Jo vardas tapo rūstaus gyvenimo būdo ir griežtų principų žmogaus sinonimu.

193 p. F r o n d a — socialiniai-politinis XVII a. feodalinės prancūzų buržuazijos judėjimas prieš absoliutizmą.

M a z a n j e l a s Tomazas — prieš Ispaniją sukilusių neapoliečių

vadas, nužudytas 1647 m.

K a n d i j a , arba K r e t a — graikų sala Viduržemio jūroje. B e r b e r a i , arba Berberų valstybės,— senovėje tuo vardu buvo vadinami Šiaurės Afrikos rajonai į vakarus nuo Egipto: Marokas, Tunisas. Al

žyras, Tripolis.

T r o m p a s Martinas Hapercas (1597—1653) — olandų admirolas, laimėjęs daug pergalių jūrų mūšiuose su ispanų ir anglų laivynais. 1653 m. jūrų mūšyje netoli Ševeningeno anglai sutriuškino jo laivyną.

N a v i g a c i j o s a k t a s . — 1651 m . Ilgasis parlamentas išleido laivybos įstatymą, nukreiptą prieš olandus. Pagal šį įstatymą įvežti prekes į Angliją buvo leidžiama tik anglų laivais arba laivais tų šalių, kuriose tos prekės gaminamos. Olandai, savo laivais vežioję visų šalių prekes, tuo būdu buvo atstumti nuo prekybos su Anglija ir jos kolonijomis.

194 p . B r e d o s d e k l a r a c i j a , kurią Karolis I I pasirašė

1660 m., prieš įžengdamas į sostą, Bredos mieste (Olandijoje), pasižadėdamas dovanoti visiems revoliucijos dalyviams ir palikti naujiesiems savininkams revoliucijos metu įgytas konfiskuotąsias žemes.

Ii a n t i n g d o n o a l u d a r i o s ū n u s — Kromvelis.

195 p. C i v i l i n i s l a p a s — tam tikra įstatymu teikiama kas metai suma asmeniniam monarcho naudojimui ir jo rūmų Išlaikymui.

D r a i d e n a s Džonas (1631—1700) — anglų poetas ir dramaturgas, savo kūriniuose reiškęs Restauracijos epochos anglų aristokratijos skonį ir nuotaikas. Savo poemoje „Absalomas ir Achitofelis" išjuokė Stiuartų monarchijos priešininkus.

H i u e Pjeras Danielis (1630—1721) — prelatas, prancūzų eruditas, Avranšo vyskupas.

S o m e z a s Klodas (1588—1653)—prancūzų eruditas.

681

M i 11 o n a s Džonas (1608—1674) — žymuis anglų poetas ir bur

žuazinės revoliucijos veikėjas. Jo poemoje „Prarastasis rojus" skamba revoliucinių įvykių atgarsiai.

199 p. E v e 1 i na s Džonas (1620—1706) — anglų rašytojas. Savo „Dienoraštyje" piešia tuometinių Anglijos aristokratų ištvirkusius papročius.

201 p. A l a k o k Marija — prancūzų vienuolė XVII a., pasižymėjusi savo fanatizmu; paskelbta šventąja.

203 p . J o r k o k u n i g a i k š t i s — vėliau tapęs karaliumi Jokūbu II.

204 p. B e z a n t a s — Bizantijos auksinė arba sidabrinė moneta, paplitusi Europoje kryžiaus karų metu.

209 p . ...p r i s i m i n k i m e k a d i r N i n o n ą s u M a -

r i o n a — L e n k l o s Ninona (1620—1705) — buvo pagarsėjusi savo p r o t u ir grožiu. Jos saloną lankė įžymiausi to meto žmonės. D e-l o r m Marigna (1611—1656) — s a v o grožiu ir nuotykiais pagarsėjusi kurtizanė.

K a i i b a n a s — fantastinis personažas Šekspyro „Audroje"; biaurus Kaiibanas — tamsiųjų gamtos jėgų įasmeninimas; aukštesnėms šviesiosioms galioms atstovauja gražusis A r i e 1 i s.

210 p. L o k a s Džonas (1632—1704)—anglų buržuazinis filosofas materialistas. Jo veikalas „Traktatas apie žmogaus proto ribas"

.anuo metu buvo labai populiarus.

211 p . J e i g u j i i r b ū t ų r y ž u s i s p e r s m e i g t i sav o š i r d į d u r k l u , t a i t i k p o n u o p u o l i o k a i p L u k r e -

c i j a.— L u k r e c i j a — romėniškųjų mitų didvyrė. Išprievartauta paskutinio romėnų karaliaus Tarkvinijaus sūnaus, ji nusižudė.

Š i o j e D i a n o j e s l y p ė j o A s t a r t ė.— D i a n a — senovės romėnų mitologijoje — medžioklės deivė, mergystės įkūnijimas. Ast a r t ė — kai kuriose rytų tautose — vaisingumo ir geidulingos meilės deivė.

B u f 1 e r i s Luji (1644—1711) — Prancūzijos maršalas.

213 p. D a d 1 i s D ž o n a s — Nortemberlendo kunigaikštis, Anglijos didysis maršalas.

FI e t o n a s — A n g l i j o s rūmų didikas, vienas iš Marijos Stiuart teisėjų.

682

E s e k s a s Robertas (1567—1601)-—vyriausiasis Anglijos konsteblis, Elžbietos favoritas.

B a s o m p j e r a s Fransua (1579—1646) — Prancūzijos maršalas ir diplomatas, kurį laiką sul ypatinga misija gyvenęs Anglijoje.

Š i ų l a i k ų A n g l i j a , t u r i n t i s a v o L o j o l ą , k u r i s v a d i n a s i V e š l i s.— L o j o l ą Ignacas (1491—1556) — fanatiškojo jėzuitų ordino įkūrėjas. V e š l i s Džonas (1703—1791) — t e o l o gas ir anglų protestantų pastorius, metodistų sektos įkūrėjas.

R i č i j a s Deividas — Marijos Stiuart favoritas.

214 p. B o l e i n Ana (1507—1536)—Anglijos karalienė, antroji Henriko VIII žmona.

L a v a 1 j e r Fransuaza (1644—1710) — Liudviko XIV meilužė.

M a r g a r i t a V a i u a (1552—1616) — pirmoji prancūzų karaliaus Henriko IV Navariečio žmona.

Kunigaikštienė d e B e r i buvo pagarsėjusi savo palaidui gyvenimu.

G r ei Dženė (1537—1554)—Anglijos princesė, Henriko VIII sesuo.

215 p. G r o c i j u s Hugo (1583—1645) — olandų juriskonsultas ir diplomatas.

R a m b u j e r ū m a i — Paryžiaus aristokratijos literatūrinis salonas, kurį XVII a. pradžioje įsteigė markizė de Rambuje.

216 p . V o l p o l a s i r D i u b u a v i e n a s a n t r o v e r t i —

V o 1 p o 1 a s Robertas (1676—1745)—Anglijos ministras pirmininkas, plačiai praktikavęs papirkinėjimų sistemą. D i u b u a Gijomas (1656—1723)—prancūzų kardinolas, faktinasis Prancūzijos valdytojas, kol Liudvikas XV buvo nepilnametis; jis pagarsėjo savo išlaidumu ir gobšumu.

M a r l b o r a s Džonas Čerčilis (1650—1722) — anglų generolas, iškilęs per savo seserį Arabelą Čerčil, kuri buvo Jorko kunigaikščio (vėliau tapusio Jokūbu II) favoritė. 1688 m. jis perėjo į Vilhelmo Oraniečio pusę ir kovėsi prieš Jokūbą II.

B o l i n g b r o k a s Henris (1678—1751) — Anglijos valstybės veikėjas, užsienio reikalų ministras, vedęs Utrechto taikos pasirašymo derybas.

D'E p i n e Luiza (1726—1783) — markizė, Ruso globėja, palikusi įdomius memuarus.

683

217 p. De S k i u d e r i Madlena (1607—1701) — prancūzų ra

šytoja, parašiusi romaną „Klelija",

P e l i s o n a s Polis (1624—1693) — prancūzų literatas, poetas, artimai bendravęs su Madlena de Skiuderi. Jo veidas buvęs raupuotas.

218 p. S v i f t a s Džonatanas (1667—1745)—žymus anglų ra

šytojas, „Guliverio kelionių" autorius ir valstybės veikėjas.

P i u s e i z m a s — anglų teologo P i u s i Eduardo (1800—1882) sukurtas ritualinis judėjimas, siekęs suartinti anglikonų bažnyčią su katalikybe.

219 p. D e v e r i j a Eženas (1805—1865) — prancūzų dailininkas.

221 p. Te r š i t a s — Homero „Ilijados" personažas, biaurus kuprys. D u n s a s Skotas (apie 1270—1308) — anglų filosofas scholastikas. H j u d i b r a s a s — to paties vardo anglų rašytojo Bet-lerio satyrinės poemos personažas. S k a r o n a s Polis (1610—

1660) — prancūzų rašytojas, kūręs komedijas. K o k 1 i t a s — legendarinis romėnų herojus. K a m o e n s a s Luisas (1525—1580) —

garsus portugalų rašytojas, mūšyje netekęs akies. E z o p a s (VII—

VI a. prieš m. e.) — žymus graikų pasakėtininkas, sakoma, buvęs labai negražus.

M i r a b o Onore (1749—1791) — 1789 m. prancūzų buržuazinės revoliucijos veikėjas, dėl savo biaurumo amžininkų buvo vadinamas baidykle.

222 p. L u k r e c i j u s — Titas Lukrecijus Karas (I a. prieš

m. e.) — ž y m u s romėnų poetas, parašęs filosofinę poemą „Apie daiktų prigimtį".

H o 1 b e i n a s Hansas (1497—1543) — žymus vokiečių dailininkas, portretistas, kurį laiką gyvenęs. Anglijoje.

226 p . ...1 o r d a s D e i v i d a s l a n k y d a v o s m u k l e s i r m i r a k l i ų v a i d i n i m u s L o n d o n e i r P e n k i u o s e U o s t u o s e . — P e n k i a i s U o s t a i s , pradedant nuo X I a., vadinosi Hastingo, Sendvičio, Duvro, Romnėjaus ir Hieto uostai Anglijos pietvakarių pajūryje.

227 p. K a r a 1 i e n ė O n a — Jokūbo II duktė, 1702 m. po Vilhelmo Oraniečio mirties paveldėjusi sostą. Jai valdant, 1707 m. Anglija ir Škotija buvo sujungtos į vieną Didžiosios Britanijos karalystę.

684

229 p. ...1 a u ž y d a m i s e n ą s i a s l a i s v i ų c h a r t i j a s...—

čia kalbama apie „Didžiąją laisvių chartiją", kurią 1215 m. anglų

karalius Jonas Bežemis išdavė feodalams. Toji chartija smarkiai apribojo karaliaus valdžią.

230 p . A s t r o l o g i j o s i r 1 6 8 8 m . r e v o l i u c i j o s d ė k a j i i r t a p o k a r a l i e n e . — 1688 m . Anglijos revoliuciją, kurią buržuaziniai istorikai vadina „Šauniąja", įvykdė buržuazija su dva-rininkija; ji likvidavo feodalinę Stiuartų monarchiją, bet nesuteikė

jokių nuolaidų liaudžiai. Šis valstybinis perversmas galutinai įtvirtino Anglijoje stambiųjų žemvaldžių valdžią.

232 p. . . . k a r t a i s l i ū t a s . . . — Čia turimi galvoje 1649 m. įvykiai Anglijoje, kada buržuazija, liaudies masių spaudžiama, įvykdė

mirties bausmę Karoliui I; Prancūzijoje 1793 m. buvo nužudytas Liudvikas XVI.

233 p. A k a d i j a — Naujoji Škotija, Kanados provincija. Sostinė Halifaksas.

L i u l i 2anas Batistas (1632—1687)—žymus prancūzų kompozitorius.

M a n s a r a s Fransua (1598—1666) — prancūzų architektas.

R e n a s Kristofas (1632—1723)—anglų architektas. S o m e r s a s Džonas (1651—1716)—anglų valstybės veikėjas ir rašytojas. L a -

m u a n j o n a s Gijomas (1617—1677) — prancūzų teisingumo ministras.

B u a l i o Nikolia (1636—1711)—prancūzų poetas, klasicizme*

teoretikas. P o u p a s Aleksandras (1688—1744) — anglų poetas, angliškojo klasicizmo teoretikas. K o I b e r a s 2anas Batistas (1619—1683) — Liudviko XIV finansų ministras. G o d o 1 f i n a s Sidnėjus (apie 1645—1712)—karalienės Onos valdymo metu pirmasis Anglijos iždininkas. L u v u a Fransua (1639—1691)—Liudviko XIV karo ministras.

V i n d z o r a s — anglų karalių rūmai.

M a r i i — karaliaus rūmai netoli Versalio, pastatydinti, viešpataujant Liudvikui XIV.

238 p. Markizė d e M al j i (1710—1751) — viena iš Liudviko XV

favoričių.

F a b r a s d'E g 1 a n t i n a s Filipas Nazeras (1755—1794) —

685

prancūzų poetas ir 1789 m. prancūzų revoliucijos veikėjas, Konvento narys.

246 p. P a r a k o s ą m o k s 1 a s — nesėkmingos Anglijos katalikų pastangos 1605 m. išsprogdinti parlamentą sesijos atidarymo dieną ir sunaikinti karalių Jokūbą I bei jo artimuosius. G a j u s F o k s a s — karininkas, vienas iš svarbiausių sąmokslininkų.

247 p. D o m i c i a n a s Titas Flavijus (I a . ) — R o m o s imperatorius.

248 p. H e 1 i o g a b a 1 a s, arba Elagabalas (III a.) — Romos imperatorius, pagarsėjęs savo žiaurumu. Buvo užmuštas kareivių

maišto metu.

A l b e r o n is t e n ž a v i s i V a n d o m o k u n i g a i k š č i u . —

A l b e r o n i s Džudijus (1664—-1752) — politinis veikėjas, diplomatas ir avantiūristas. Ispanijos pasiųstas per karą „dėl Ispanijos sosto paveldėjimo" su diplomatine misija į priešišką Prancūziją, jis įsigijo Vandomo kunigaikščio Luji Žozefo, vieno geriausių Liudviko XIV generolų, pasitikėjimą ir padarė prancūzų karaliaus dvare karjerą.

250 p. D a n ž o — markizas Filipas Danžo de Kursiljon (1638—

1720) — L i u d v i k o XIV dvariškis, intrigantas ir sąvadautojas.

251 p. Markizė de M o n š e v r e i l — f r e i l i n a Liudviko XIV

dvare.

L o k u s t a (I a.) — garsi romėnė nuodytoja. Jos pagamintais nuodais Romos imperatorius Neronas šalindavo savo politinius prie

šus.

253 p. R o k l o r a s Gastonas (1617—1683) — prancūzų generolas, buvo laikomas nešvankių anekdotų rinkinio autoriumi.

254 p . . . . k a d j ų g a l v o s D a n a j i d ž i ų s t a t i n ė . — Penkiasdešimt Danajaus dukterų už savo vyrų, Egipto sūnų, nužudymą pasmerktos amžinai pildyti požemio karalystėje bedugnę statinę.

256 p. Z o i l a s (IV a. prieš m. e.) — graikų gramatikas ir retorius, smulkmeniškai kritikavęs Homero poemas.

Kunigaikštis A l b a Fernandas Alvaresas (1507—1582)— ispanų

valstybės veikėjas ir karo vadas. Nuo 1567 iki 1578 m. buvo Niderlandų vietininku ir žiauriai malšino revoliuciją.

686

257 p. B o d e n a s Žanas (1530—1596)—prancūzų politinis rašytojas ir ekonomistas, absoliutizmo teoretikas.

272 p. L e s t c r i s Robertas (1531—1558) — Lesterio grafas, Anglijos karalienės Elžbietos favoritas.

B e k i n g e m a s Džordžas (1592—1628) — anglų generolas, Jokūbo I ir Karolio I favoritas.

273 p. ...k a d t a p t ų Še r i d a n o s a r k a z m ų a u k a.—

Š e r i d a n a s Ričardas (1751—1816) — žymus anglų dramaturgas satyrikas.

275 p . . . . š a l i a r i o g s o j o H e n r i k o V I I I s u g r i a u t o s šv. M a r i j o s O u v e r-R a j a u s p r i o r i j o s m ū r a i...— Kovodamas su popiežiaus valdžia Anglijoje, anglų karalius Henrikas VIII (1509—1547) pasiskelbė naujos anglikonų bažnyčios galva, uždarė

vienuolynus ir konfiskavo bažnyčių žemes.

284 p. M a n i c h e i z m a s — religinė srovė, išplitusi Romos imperijoje, pradedant nuo III a.; krikščionybės ir senovės persų religijos m a z d e i z m o mišinys; bažnyčios buvo žiauriai persekiojama; išsilaikė ligi X a.

299 p. D a f n i s i r C h 1 o j a — pastoralinio senovės graikų rom a n o ,,Dafnis ir Chloja" herojai. Jų vardai tapo aistringų įsimylėjėlių sinonimu.

311 p. T e s p i s — senovės graikų tragedijos teatro įkūrėjas; legenda pasakoja, kad Solonas jį išvijo iš Atėnų, pabūgęs tvirkinančio vaidinimų poveikio atėniečiams. S o l o n a s (apie VII—VI a. prieš

m. e.) — s e n o v ė s graikų įstatymdavys.

312 p. K o n g r i o Viljamas (1670—1729) — anglų dramaturgas, satyrinių komedijų autorius.

Šv. Ambraziejaus (apie IV a.) giedojimas, įvestas katalikų bažnyčioje, vėliau buvo išstumtas gregorioniško giedojimo, kurio pagrindą sudarė tam tikros parinktos ir naujai perkurtos bažnytinių

giesmių melodijos. M o z a r a b i k ų l i t u r g i j a — rytietiškos kilmės krikščionių liturgija, kurios laikomasi šešiose Toledo (Ispanijoje) bažnyčiose.

313 p. P l a u t a s Titas Makcijus ( I I I — I I a. prieš m. e . ) —

žymus romėnų rašytojas, kūręs komedijas.

320 p . O r a t o r i a u , a p s p i a u d y k j į a k m e n ė l i a i s iš s a v o b u r n o s ! — D e m o s t e n a s (IV a. prieš m. e.), Atėnų

687

oratorius ir politinis veikėjas, mokydavosi sakyti kalbas, prisikim

šęs pilną burną akmenukų.

S a l ų l o r d a s — senovės Romos imperijos administracinis padalijimas; jį sudarė Kretos ir Archipelago jūros salos.

331 p. E r p e n i j u s Tomas (1584—1624) — olandų mokslininkas orientalistas.

332 p. O r e s t a s — graikų mito herojus, karaliaus Agamemnono ir Klitemnestros sūnus. Jis nužudo motiną, keršydamas jai už

tėvo nužudymą.

333 p. Ko e i t a s — pragaro upė, supanti Tartarą.

339 p. V o ž i r a r a s — seniau prekybinis Paryžiaus priemiestis, panaikintas XIX a.

344 p. D e m o k r i t a s (V—IV a. prieš m. e . ) — g r a i k ų filosofas materialistas.

L a k t a n c i j u s (apie III a.)—krikščionių apologetas. S i l v e s t r a s II — popiežius 999—1003 m. E l e a z a r a s (I a. prieš

rn. e.) — vyriausias žydų rabinas.

D i o s k o r i d a s ( l a . ) — graikų medikas, labai domėjęsis botanika.

C h r i z i p a s — graikų filosofas (III a. prieš m. e.), Zenono mokinys, vienas iš svarbiausių stoicizmo atstovų. J u o z a p a s Flavijus (37—100) „Judėjos karo istorijos" autorius. K a d m a s —

Finikijos karaliaus Agenoro sūnus, Europos brolis; mitinis Kadmėjos miesto įkūrėjas; kai jis paseno, buvo paverstas gyvate ir nugabentas į Eliziejaus laukus.

K a d a m o s t a s Aloizijus (1432—1480) — i t a l ų keliautojas.

345 p. P u l c h r a s Klaudijus — romėnų konsulas, sumuštas Adherbalo prie Drepano (III a. prieš m. e.). Prieš mūšį jis įmetė į jūrą šventas vištas, nenorėjusias lesti, kas buvo palaikyta nepalankiu požymiu. „Jeigu jos nenori lesti, tegul atsigeria",— pasakęs Klaudijus Pulchras.

347 p. V e s t a — romėnų ugnies (židinio) deivė.

350 p . . . . j e i g u V o l t e r a s , v ė l i a u d ė l t o l a b a i g r a u

ž ę s i s , n e b ū t ų p a d ė j ę s Š e k s p y r u i...— Volteras labai propagavo Šekspyro kūrinius Prancūzijoje.

351 p. T r i n o b a n t a i — viena iš genčių, gyvenusių senovėje dabartinės Anglijos teritorijoje. A t r o b a t a i , b e l g a i , p a r i -

688

z i j a i — gentys, senovėje gyvenusios dabartinėje Prancūzijos ir Anglijos teritorijoje.

355 p. H o r t e n z i j u s Kvintus (140—50 m. prieš m. e.) —

oratorius, Cicerono konkurentas, paskui tapęs jo bičiuliu.

B a a l a s — senovės Sirijos semitų genčių dangaus, saulės, derlingumo dievas.

356 p. P e n k i a k n y g ė — penkios Mozės knygos.

363 p. M i n a s — Kretos karalius, Europos ir Dzeuso sūnus, išmintingas įstatymų leidėjas, po mirties teisėjas požemio karalystėje drauge su E a k u ir R a cl a m a n t u.

365 p. F a r s a l a s — miestas Tesalijoje, ties kuriuo 48 m. prieš

m. e. Julijus Cezaris sumušė Pompėjų. A k t e o n a s — jaunuolis medžiotojas, užklupęs Dianą besimaudančią; užpykusi deivė pavertė jį

stirna, kurią tučtuojau sudraskė Akteono šunys (graikų mitol.) M i t r i d a t a s (I a. prieš m. e.) — Pontijos karalius. Jį sumušė

romėnų karo vadas Pompėjus.

366 p. S c i p i o n a s (II a. prieš m. e.) — Romos karvedys, pergalingai užbaigęs ilgametį karą su Kartagina.

367 p. E li a n a s ( I I — I I I a.) — romėnų rašytojas ir oratorius.

Parašė keletą veikalų apie gyvulius.

O p i a n a s (II a.) — graikų poetas, poemos apie žvejybą autorius.

368 p. M a n d r a g o r a — daugiametis augalas, keistai išsi

šakojusiomis šaknimis, viduramžiais buvo laikomas stebuklingu.

P a r i z i a t i d ė — persų karaliaus Darijaus II (V a. prieš

m. e.) žmona, pagarsėjusi žiaurumu ir klasta.

369 p. T r e m e l i j u s Emanuelis (1510—1581) — italų mokslininkas orientalistas.

K a s t e l a s Edmundas (1606—1685) :— italų mokslininkas orientalistas.

370 p. A e c i j u s (IV a.) — filosofas ir teologas, gimęs Sirijoje.

387 p . F i l e m o n a s i r B a u k i d a — Ovidijaus „Metamorfozėse" minima pora, tapusi ištikimos vedybinės meilės simboliu.

A v i e e na — sulotynintas tadžikų filosofo, gydj^tojo ir rašytojo Ibn Sino Abu Ali (980—1037) vardas.

44. Žmogus, kuris juokiasi

689

397 p. E m p i r ė j u s — s e n o v ė s graikų supratimu aukščiausioji dangaus dalis, k u r gyveną dievai.

G n a f r o n a s — prancūzų lėlių teatro biauri komiška marionetė, 398 p. A n t i n o j a s — jaunuolis romėnas, gyvenęs II a." ir išgarsėjęs nepaprastu savo grožiu.

399 p. E f e b a i — senovės Graikijoje — pilnų metų sulaukę jaunuoliai (nuo 18 m.), kurie mokėsi karo meno ir lankė retorių, filosofų ir kt. mokyklas.

410 p. N e i h o f a s Teodoras (1690—1756) — avantiūristas, Ispanijos agentas, pasiskelbęs Korsikos karaliumi.

F e m g e r i c h t a s — germanų slaptasis teismas viduramžiais.

412 p. E d u a r d a s III (1312—1377) — Anglijos karalius. M o r-t i m e r a s Rodžeras (1284—1330)—anglų didikas, karalienės Izabelės favoritas, iki Anglijos karaliaus Eduardo pilnametystės faktiškai valdęs šalį. Buvo pakartas Eduardo III įsakymu.

V o r v i k a s Ričardas Nevilis (1428—1471) — anglų feodalas, Baltosios ir Raudonosios Rožės kare ne kartą padėjęs nuversti ir pasodinti karalius į sostą; dėl to buvo pramintas „karalių kėlėju".

K o n o t a s — Airijos provincija. Grafas O r m o n d a s Džonas (1610—1688)—Anglijos valstybės veikėjas. Padėjo Karoliui II atgauti sostą.

D e f o Danielis (apie 1660—1731)—anglų rašytojas ir politinis veikėjas, „Robinzono Kruzo" autorius. Jis taip pat rašė pamfletus prieš bajoriją ir bažnyčią. Už vieną tokį pamfletą buvo nuteistas stovėti prie gėdos stulpo.

Š t i l i s Ričardas (1672—1729) — anglų rašj'tojas, dramaturgas ir žurnalistas, išmestas iš parlamento už aštrius pamfletus.

H o b s a s Tomas (1588—1679) — anglų filosofas materialistas.

G i b o n a s Eduardas (1737—1794) — anglų istorikas. Č e r

č i l i s Čarlzas (1731—1767) — anglų poetas satyrikas. H i u m a s Deividas (1711—1776) — anglų filosofas ir istorikas. P r i s 11 i s Jose-fas (1733—1804) — anglų teologas, chemikas ir fizikas. V i l k s a s Džonas (1727—1797) — a n g l ų politinis veikėjas, publicistas.

413 p . S o s t o p r e t e n d e n t a s — čia minimas Jokūbo I I sūnus Jokūbas Stiuartas, keliskart, bet nesėkmingai, mėginęs užimti sostą.

690

416 p. T r i s t a n a s A t s i s k y r ė l i s (XV a.) — aukščiausiasis teisėjas Liudviko XI valdymo metu. Pasižymėjo nepaprastu žiaurumu.

419 p. E t e l v u l f a s — saksų karalius 839—858 m.

Š e n o n s o — prancūzų karalių pilis netoli Turo miesto.

H o v a r d a s Džonas — XVIII a. anglų filantropas, tyrinėjęs to meto kalėjimo būklę.

424 p. D ' A r ž a n s o n a s Rene — Liudviko XIV laikais policijos viršininkas.

431 p. L o l a r d a i — Anglijoje, o taip pat kitose Europos šalyse prieš katalikybę nukreipto valstiečių judėjimo dalyviai. Jie paruošė

palankią dirvą įsigalėti Anglijoje reformacijai.

432 p. F e n i j a i — slapta airių sąjunga, įsteigta 1861 m., kurios tikslas buvo išvaduoti Airiją iš Anglijos valdžios ir įkurti respubliką.

435 p. D i o m e d a s — Argo karalius, vienas iš Trojos karo dalyvių. Jis sužeidė trojiečius globojusius dievus: Aresą ir Afroditę.

456 p. B i d l o Robertas (1649—1713)—olandų anatomas ir gamtininkas.

457 p. B e k o n a s Frensis (1561—1626) — ž y m u s filosofas, angliškojo materializmo pradininkas. Valdant Jokūbui I, ėjo lordo kanclerio pareigas.

L a s n e r i s Pjeras Fransua — prancūzų kriminalinis nusikaltėlis, kuriam 1836 m. buvo įvykdyta mirties bausmė; jis paliko užrašus, paskelbtus po jo mirties.

458 p. K r i s t i n a s u i m a M o n a I d e s k į...— Švedų karalienė Kristina (1626—1689) 1654 m., perėjusi į katalikybę, atsisakė n u o sosto ir apsigyveno Prancūzijoje. M o n a 1 d e s k i s — jos favoritas; įtartas išdavyste, Kristinos įsakymu buvo nužudytas 1657 m.

S i m a n k a s a s — nedidelis miestas Ispanijoje, Valjadolido provincijoje, kur yra didžiai vertingi Ispanijos karalių archyvai.

465 p. M a n e-T e k e 1-F a r e s — pagal biblijos legendą šis užr a š a s — „Suskaičiuota, pasverta, padalyta" — nematomos rankos buvo užrašytas ant sienos, salėje, kur puotavo Babilonijos karalius Baltasaras, ir pranašavo jam artimą pražūtį. -

476 p. J o k ū b u VI ir I...— Marijos Stiuart sūnus, Škotijos ka-691

ralius Jokūbas VI, 1603 m., karalienei Elžbietai mirus, pasiskelbė

Anglijos karaliumi Jokūbu I.

495 p. P r o t ė j a s — graikų mitologijoje jūrų dievas, turėjęs pranašavimo ir pasikeitimo dovaną.

497 p. A l b u k e r k a s Alfonsas (1453—1515) — portugalų keliautojas, užkariavęs Portugalijai kolonijas Indijoje.

498 p. J u v e n a l i s ( I — I I a . ) — s e n o v ė s romėnų rašytojas satyrikas.

524 p. Kunigaikštis Henrikas d e G i z a s' (1550—1588) — v i e n a s iš reakcinės katalikų lygos vadų Prancūzijoje religinių karų metu.

Jis buvo nužudytas karaliaus Henriko III įsakymu per priėmimą rūmuose.

528 p. T a r a s k a s — Pietų Prancūzijos folklore — pasakų baidyklė su daugybe letenų, primenanti drakoną.

532 p. M e s a l i n a — Romos imperatoriaus Klaudijaus (I a.) žmona, pagarsėjusi savo ištvirkavimu.

534 p. H e b ė — romėnų mitologijoje jaunystės deivė.

535 p. D a m j e n a s Roberas F r a n s u a (1715—1757) už pasikėsinimą su peiliu į Liudviko XV gyvybę buvo nužudytas ketvir

čiuojant.

536 p . ...n u o g ą k o j ą , v e r t ą P e r i k l i o p a s i g ė r ė j i m o i r F i d i j o k a l t o . . . — Periklis ( V a . prieš m . e . ) — A t ė n ų

valdovas, globojęs menuts. F i d i j a s (V a. prieš m. e.) — žymus graikų skulptorius.

538 p. A1 d e b a r a n a s — žvaigždė Jaučio žvaigždyne.

E r e b a s — senovės graikų mitologijoje tamsos karalija po žemėmis, viršum pragaro.

540 p. Kunigaikštienė d e Š e v r e z ir kunigaikštienė d e L o n g-v i l — prancūzų aristokratės, aršios frondininkės, pagarsėjusios savo meiliškais nuotykiaisv

543 p. R o d o p ė — g r a i k ų kurtizanė, pagal padavimą tapusi faraono žmona.

P t a — egiptiečių mitologijoje žemės ir dangaus sukūrėjas.

P e n t e s i l ė j a — g r a i k ų mitologijoje amazonių karalaitė.

T i f o n a s — senovės egiptiečių blogio, tamsybių, nevaisingumo dievas.

§92

544 p. B e r n i n i s (vadinamas kavalierium Beminiu!) (1598—

1680) — italų tapytojas, skulptorius ir architektas, Liudviko XIV pakviestas į Prancūziją.

564 p. Mūšyje prie Fontenua 1745 m. prancūzai nugalėjo anglų, olandų ir austrų kariuomenes.

566 p . ...ar j ū s ų š v i e s y b ė a t m e t a t e t i k ė j i m ą , k a d d u o n a i i r v y n a s p a v i r s t a J ė z a u s k ū n u i r k r a u ju...— Gvinplenas turėjo pareikšti, kad jis nekatalikas; pagal anglų

įstatymus katalikai negalėjo būti parlamento nariais.

568 p. W i 11 e n a g e m o t — aukščiausioji karalystės įstaiga —

išminčių taryba senovės Anglijoje.

569 p. D o o m s d a y-b o o k („Paskutiniojo teismo knyga")—•

Vilhelmo Užkariautojo laikais (apie 1086 m.) sudarytasis visų Anglijos žemių, išskyrus šiaurės grafystes, aprašymas, kadastras. „Doomsday-book" yra svarbiausias šaltinis socialinei-ekonominei Anglijos istorijai pažinti ir pirmas žymus statistikos darbas.

P i l y p a s II, arba Pilypas Augustas (1165—1223)—nuo 1180 m. prancūzų karalius.

A k v i t a n i j a — Galijos provincija (Prancūzijoje).

570 p. P i l y p a s IV G r a ž u s i s — Prancūzijos karalius 1285—•

1314 m.

. . . k u r s t o a p s i š a u k ė l i u s R i č a r d u s p r i e š H e n r i k ą IV.— Henrikas IV Lankasteris nuvertė Ričardą II Jorką ir 1399 m. užgrobė Anglijos sostą. Ričardui II mirus, feodalai kurstė

keletą apsišaukėlių Ričardų prieš Henriką IV.

M a r g a r i t a A n ž u j i e t ė (1429—1482) — ; Anglijos karaliaus Henriko VI žmona, vadovavusi Lankasterių partijai Baltosios ir Raudonosios Rožės kare. Vorviko padedama, ji grąžino savo vyrą į sostą.

571 p . A n g l i j a U t e r o P e n d r a g o n o l a i k a i s — b r i t i š k a , C e z a r i o l a i k a i s — r o m ė n i š k a , s e p t y n v a 1-d y s t ė s l a i k a i s — s a k s i š k a , H a r o l d o l a i k a i s —

d a n i š k a , V i l h e l m o l a i k a i s — n o r m a n d i š k a...—

P e n d r a g o n a s — keltų genčių vyriausias vadas. 55—54 m. prieš

m. e. Julijus Cezaris užkariavo Britaniją, kuri priklausė Romai iki III a. pabaigos. IV—V a. Britaniją užkariavo anglai, saksai ir jutai ir sudarė septynias karalystes (septynvaldystės epocha). IX—X a.

693

Angliją užkariavo danai; pietvakarių Anglijai pavyko iš jų išsivaduoti, bet, karaliui Haroldui valdant (1036—1039), danai vėl ją už

ėmė. 1066 m. Angliją užkariavo Normandijos kunigaikštis Vilhelmas Užkariautojas.

V o l s i s Tomas (apie 1475—1530)—kardinolas, Anglijos karaliaus Henriko VIII ministras.

572 p . L o r d a i , k u r i e , J o k ū b u i I v a l d a n t , b u v o p a t r a u k ę s a v o t e i s m a n k y š i n i n k a v i m ą B e k o n o a s m e n i u , K a r o l i u i I v a l d a n t , s u r u o š i a p r o c e s ą v a l s t y b ė s i š d a v i m u i S t r a f o r d o a s m e n i u.—

B e k o n a s (žr. paaišk. 457 p.) — J o k ū b o I lordas kancleris buvo patrauktas teisman už kyšių ėmimą. S t r a f o r d a s Tomas Ventvortas (1593—1641)—pirmasis Karolio I ministras. Ilgasis parlamentas, kurį buvo priverstas sušaukti Karolis I, apkaltino Strafordą valstybės išdavimu. Strafordas buvo nužudytas.

580 p . ...k e t u r i m a i š a i , p r i k i m š t i v i l n ų...— Vilnų

prikimšti maišai, ant kurių Anglijos parlamente sėdi pareigūnai, yra tradicinis Anglijos klestėjimo simbolis.

582 p. J a k o b i t a i — Anglijos karaliaus Jokūbo II, išvyto iš

Anglijos 1688 m., šalininkai. _ -

586 p. P o r e Šarlis (1675—1741) '•—prancūzų jėzuitas, dėstęs koleže, kur jaunystėje mokėsi Volteras. Paskui, apsigyvenęs Anglijoje, Volteras žavėjosi žymiausiu to meto anglų deistu lordu Bolingbroku (žr. paaišk. 216 p.).

590 p . R i č a r d s o n a s Samiuelis (1689—1761)—anglų rašytojas „Klarisos Ilarlou" autorius. L o v e l a s a s — neigiamas to romano herojus, patvirkęs dabita.

592 p. K a t o n a s — čia kalbama apie Katoną Jaunesnįjį (I a.

prieš m. e . ) — R o m o s respublikonas, nesutaikomas Julijaus Cezario priešas. Cezariui laimėjus ir žlugus respublikai, Katonas nusižudė; A r i s t i d a s (VI—V a. prieš m. e.) — Atėnų politinis veikėjas ir karvedys. Buvo pramintas Teisinguoju.

M o r a s Tomas (1478—1535)—vienas iš utopinio socializmo pradininkų, mokslininkas humanistas. Henrikui VIII valdant, užėmė

svarbius valstybinius postus. Apkaltintas valstybės išdavimu, buvo nužudytas.

645 p. B r a n t o m a s Pjeras (1540—1614) — prancūzų rašytojas, savo memuaruose aprašęs to meto aristokratijos papročius.

TURINYS

P r a t a r m ė

Pirmoji dalis

JURA IR NAKTIS

D u į ž a n g i n i a i s k y r i a i

I Ursus 7

II Kompračikosai 30

Pirmoji knyga

N A K T I S N E T O K I A J U O D A , K A I P Ž M O G U S

I Pietinė Portlendo nerija 45

II Atskyrimas 51

III Vienas 55

IV Klausimai 61

V Žmogaus išrastas medis 62

VI Mirties grumtynės su naktimi 67

VII Šiaurinė Portlendo nerija 74

Antroji knyga

U R K A J Ū R O J E

I Nuo žmogaus nepriklausomi dėsniai 79

II Siluetai išryškėja 82

III Sunerimę žmonės neramioje jūroje 87

IV Pasirodo debesis, nepanašus į kitus 92

V Hardkvanonas 103

VI Jie tikisi pagalbos 105

VII Šventasis siaubas 106

VIII Nix et nox 110

IX Įšėlusi jūra perspėja 113

X Audra — nirši laukinė 115

XI Kasketai 119

XII Imtynės su povandeninėmis uolomis 121

XIII Akis į akį su naktimi 125

XIV Ortacho uola 126

XV Portentosum mare 128

695

XVI Staiga stoja mįslinga tyla 133

XVII Paskutinė priemonė 135

XVIII Galutinė priemonė 139

Trečioji knyga

V A I K A S T A M S O J E

I Čes-Hilas 149

II Ką gali sniegas 154

III Našta dar labiau apsunkina vargingą kelią 159

IV Kitokios rūšies dykuma 163

V Mizantropo keistenybės 168

VI Prabudimas 183

Antroji dalis

KARALIAUS ĮSAKYMU

Pirmoji knyga

A M Ž I N A I G Y V A P R A E I T I S

Ž M O N E S A T S P I N D I Ž M O G Ų

I Lordas Klančarlis 189

II Lordas Deividas Deri-Moiras 201

III Kunigaikštienė Džoziana 208

IV Magister elegantiarum 219

V Karalienė Ona 227

VI Barkilfedras 236

VII Barkilfedras skinasi kelią 242

VIII Inferi 248

IX Neapkęsti galima taip pat stipriai, kaip ir mylėti 250

X Liepsna, kurią matytumėm, jeigu žmogus būtų perregimas 258

XI Barkilfedras pasaloje 266

XII Škotija, Airija ir Anglija . 271

Antroji knyga

G V I N P L E N A S I R D E J A

I Šiame skyriuje išvysime veidą to, kurio iki šiol matėme tik veiksmus 281

II Dėja 286

III Oculos non habet, et videt 289

IV Puikiai parinkta įsimylėjėlių pora 291

V Žydras lopinėlis juodoje naktyje 295

696

VI Ursus mokytojas ir Ursus globėjas 299

VII Neregystė duoda pamokas aiškiaregystei 303

VIII Ne tiktai laimė, bet ir gerovė 307

IX Keistenybės, kurias žmonės be skonio vadina p o e z i j a . . 313

X Gyvenimo atstumtojo požiūris į daiktus ir į ž m o n e s . . 320

XI Gvinplenui rūpi teisingumas, Ursui — tiesa 326

XII Ursus poetas suvilioja Ursų filosofą 335

Trečioji knyga

S K I L I M A S P R A S I D E D A

I Tedkasterio viešbutis 339

II Gražbylystė po atviru dangumi 343

III Perskyrimas, kuriame praeivis vėl pasirodo 348

IV Neapykanta suartina skirtingiausius žmones 354

V Wapentake 359

VI Katinai tardo pelę 363

VII Kokiais sumetimais auksinas gali įsimaišyti tarp variokų 372

VIII Apsinuodijimo požymiai 379

IX Abyssus abyssum vocat 384

Ketvirtoji knyga

K A N K I N I M Ų R Ū S Y S

I Švento Gvinpleno gundymas 395

II Po meilių žodžių rūsti tikrovė . . . . 402

III Lex, Rex, Fex 410

IV Ursus seka policiją , ........ 413

V Pragaištinga vieta 418

VI Kas per teisėjai buvo anuometiniais perukais -.. - 420

VII Drebulys 424

VIII D e j o n ė . 426

Trečioji dalis

Penktoji knyga

J Ū R A I R L I K I M A S K L A U S O T Ų P A Č I Ų V Ė J Ų

I Ir dužūs daiktai išsilaiko 445

II Klaidžioja ir nepaklysta 455

III Nėra žmogaus, kuris, iš Sibiro staiga nublokštas į Senegalą, neprarastų sąmonės (Humboltas) 468

IV Kerai 471

V Manai, kad atsimeni, o iš tiesų pamiršti 477

697

Šeštoji knyga

U R S A U S M E T A M O R F O Z Ė S

I Ką sako mizantropas 485

II Ir ką jis daro 488

III Viskas susipainioja 502

IV Moenibus surdis campana muta 505

V Valstybė žiūri savo interesų tiek dideliuose, tiek ir ma

žuose dalykuose 511

Septintoji knyga

T I T A N E

I Prabudimas 521

II Rūmai kaip giria 524

III Ieva 528

IV Šėtonas 536

V Iš veido pasižįsta, nors šiaip nepažįstami 549

Aštuntoji knyga

K A P I T O L I S I R J O K A I M Y N I J A I Smulkmeniškas didingų iškilmių aprašymas 553

II Bešališkumas 568

III Senovinė menė 577

IV Lordų rūmai senovėje 583

V Išdidi plepalynė -. 589

VI Aukštieji ir žemieji rūmai 598

VII Žmonių sukeltos audros baisesnės už vandenyno audras 603-VIII Būtų geras brolis, jei nebūtų geras sūnus 622

Devintoji knyga

G R I U V Ė S I U O S E

I Iš tokios didybės į tokį vargą 629

II Galutinė išdava . . . . 633

Baigiamasis žodis

J Ū R A I R N A K T I S

I Sarginis šuo gali būti angelu sargu 651

II Barkilfedras taikė į erelę, o pašovė balandėlę 655

III Atgautasis rojus ašarų pakalnėje 663

IV Ne čia, o ten, aukštai 669

Paaiškinimai 677

Redaktoriai J. Maceinienė ir E. Viskanta

Viršelis dail. E. Katiliaus

Techn. redaktorius D. Jakubonis

Korektorė J. Bitinienė

Pasirašyta spaudai 1961. XII. 9. Leidinio Nr. 3383. Tiražą 25 000 egz. Popierius 84XIO8V32 — 10, 938 pop. I. =35, 87 sp. I.

35 Ieid. 1. Spausdino Valst, V. Kapsuko-Mickevičiaus \

spaustuvė Kaune, Lenino pr. 23. Užsak. Nr, 1769.

Kaina 1 rb 8 kp

7—3